Справа № 810/1001/14
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2014 року 810/1001/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючого - судді
Терлецької О.О., при секретарі судового
засідання Акопян Е.Н., за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1,

від відповідача-1: Пилявський Ю.О.,

від відповідача-2: не з'явився,

3-тя особа: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Апарату
Верховної Ради України, народного
депутата України - ОСОБА_3, третя особа
на строні відповідачів без самостійних
вимог Державне казначейство України
про визнання незаконним та скасування
розпорядження, зобов"язання вчинити
певні дії та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

Позивач звернувся до суду в травні 2009
року з позовом до Апарата Верховної
Ради України (далі - відповідач-1) та
народного депутата України ОСОБА_3
(далі - відповідач-2), третя особа на
стороні відповідачів без самостійних
вимог - Державне казначейство України
(далі - 3-тя особа). Первісний позов
містив вимоги: про визнання незаконною
бездіяльність відповідачів щодо
ненадання позивачу відпустки по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку; про визнання
незаконним розпорядження про
звільнення позивача за прогул та про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу. Зазначений позов
був предметом розгляду
адміністративним судом та перегляду в
апеляційному та касаційному порядку.
За наслідками перегляду справи судом
касайної інстанції, було було частково
задоволено касаційну скаргу позивача
та направлено справу на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи, позивач
подав 27.02.2014 та 28.02.2014 заяви, якими
змінив позовні вимоги, зменшивши
предмет позову та зменшивши позовні
вимоги в частині майнових вимог. Суд, в
порядку статті 137 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі КАС України) прийняв заяви
позивача. Відповідно до зазначених
заяв, якими позивач змінив позовні
вимоги, позивач просить суд:

1) Визнати незаконним та скасувати
розпорядження керівника відповідача-1
ОСОБА_4 від 24.10.2008 №9216, яким позивача
було звільно з посади
помічника-консультанта народного
депутата України ОСОБА_3 за прогул без
поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України);

2) Зобов?язати відповідача-1 видати
розпорядження про звільнення позивача
з посади помічника-консультанта з
12.12.2012 на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП
України та п.2 ч.1 ст.4.5 Положення про
помічника-консультанта народного
депутата України - у зв?язку з
припиненням повноважень народного
депутата України;

3) Стягнути солідарно з
відповідачів на користь позивача 94
786,67 грн. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу позивача за період
з 22.10.2008 по 31.05.2012 та різниці в заробітку
за час виконання позивачем
нежчеоплачуваної роботи за період з
01.06.2012 по 12.12.2012.

Таким чином на час розгляду справи по
суті предмет позову складають
правовідносини між сторонами з приводу
правомірності звільнення позивача з
посади за прогул без поважних причин та
стянення заробітної плати у зв?язку з
таким звільненням.

Відповідач-1 проти позову заперечив,
надавши суду усні та письмові
заперечення проти позову. Інші
учасники, а саме відповідач-2 та 3-тя
особа, будучи належним чином
повідомленими про судові засідання,
при новому розгляді справи не надали
суду ніяких пояснень і в судове
засідання не з?явились. Суд, враховуючи
приписи статті 128 КАС України,
розглянув справу без участі
відповідача-2 та 3-ї особи.

Суд враховуючи предмет позову,
визначений позивачем в порядку
реалізації його диспозитивних
процесуальних прав, встановив наступні
обставини справи.

4.12.2007 позивач звернувся до
відповідача-2 з заявою про зарахування
його на на посаду
помічника-консультанта народного
депутата України з поширенням дії
Закону України "Про державну службу" за
строковим трудовим договором на строк
його дупутатських повноважень.

Розпорядженням Керівника Апарату
Верховної Ради України від 14.12.2007 №9010
позивача було зараховано на посаду
помічника-консультанта народного
депутата України з 04.12.2007 на підставі
подання відповідача-2 та
вищезазначеної заяви позивача, та
присвоєно сьомий ранг державного
службовця. Окрім того, зазначеним
розпорядженням позивачу було
встановлено заробітну плату.

Про зарахування позивача на посаду
помічника-консультанта народного
депутата України був зроблений запис в
трудовій книжці позивача 4.12.2007
наступного змісту: «зарахований на
посаду помічника-консультанта
народного депутата України ОСОБА_3 на
час її депутатських повноважень з
поширенням дії Закону України «Про
державну службу».

Таким чином, враховуючи приписи статті
34 Закону України «Про статус народного
депутата України», позивач був
зарахований на посаду
помічника-консультанта народного
депутата України на умовах
оплачуваного строкового трудового
договору на постійній основі.

4.12.2007 позивачем було складено присягу
державного службовця та підписано
попередження про спеціальні обмеження,
встановлені Законами України «Про
державну службу» та «Про боротьбу з
корупцією».

Розпорядженням Керівника Апарату
Верховної Ради України від 24.10.2008 №9216
(далі - оскаржуване розпорядження)
позивача було звільнено з 07.10.2008 з
посади помічника-консультанта
народного депутата України ОСОБА_3 за
прогул без поважних причин (п.4ст.40 КЗпП
України) на підставі наступних
документів:

- подання відповідача-2,

- акта від 20.10.2008,

- доповідної записки голови фракції БЮТ
у Миронівській районній раді,

- доповідної записки
помічника-консультанта народного
депутата України ОСОБА_6

Досліджуючи документи, на підставі
яких було винесене оскаржуване
розпорядження, суд встановив наступне.

20.10.2008 між відвідповідачем-2 та
помічниками-консультантами народного
депутата України ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було
складено акт, з якого слідує, що 20.10.2008
після отримання по пошті заяви про
надання відпустки по догляду за
дитиною позивач був запрошений (по
телефону) особисто відповідачем-2 на
зустріч для того, щоб надати пояснення,
чому він був відсутній на роботі з 8.10.2008
і чому не повідомив відповідача-2 про
те, що фактично вже не виконує обов?язки
помічника-консультанта. На таке
запрошення, відповідно до акта, позивач
послався на свою заяву від 9.10.2008
надіслану поштою та відмовися від
зустрічі з відповідачем-2 та від
надання будь-яких інших пояснень.

Ці обставини не заперечувались
позивачем в судовому засіданні.

Таким чином позивач проігнорував
вимогу роботодавця в особі
відповідача-2 надати необхідні
пояснення щодо обставин не виходу на
роботу, що стало однією з підстав для
винесення оскаржуваного
розпорядження.

21.10.2008 відповідач-2 звернулась до
Керівника Апарата Верховної Ради
України з поданням, в якому просила
звільнити позивача з посади
помічника-консультанта народного
депутата України з 8.10.2008 на підставі
п.4.5 Постанови Верховної Ради України
від 13.10.1995 №379/95-ВР «Про затвердження
Положення про помічника-консультанта
народного депутата України», вказавши
дві підстави для звільнення:
недобросовісне виконання обов?язків
помічника-консультанта та прогул, який
позивач допустив, вийшовши на роботу з
8.10.2008. До подання відповідачем-2, як
докази правомірності звільнення, були
надані, серед іншого, доповідні Голови
фракції БЮТ у Миронівській районній
раді, ОСОБА_8, та помічника-консультанта
народного депутата України, ОСОБА_6

З доповідної ОСОБА_8 від 20.10.2008,
адресованій відповідачу-2, слідує, що
позивач у громадській приймальні
відповідача-2, тобто у приміщенні
Миронівської районної ради, з 8.10.2008
прийом громадян не вів. Також з цієї
доповідної слідує, що населення району
не поінформоване через засоби масової
інформації про наявність громадської
приймальні відповідача-2 в приміщенні
Миронівської районної ради.

З доповідної ОСОБА_6 від 2.07.2008,
адресованій відповідачу-2, слідує, що
позивач систематично ігнорував свої
обов?язки помічника-консультанта
народного депутата, а його діяльність
на займаній посаді характеризувалась
як недобросовісна.

В матеріалах справи є копія заяви
позивача, адресована відповідачу-2 від
9.10.2008, в якій позивач просить
відповідача надати йому з наступного
дня після отримання відповідачем-2 цієї
заяви відпустки по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку -
тобто до 27.04.2011 або ж на інший
максимально можливий термін. В заяві
позивач посилався на норми ст.20 Закону
України "Про відпустки" та ст.ст.179 та 181
КЗпП України.

Таким чином позивач самостійно
визначив для себе можливість виходу у
відпустку по догляду за дитиною не
раніше наступного дня отримання
відповідачем-2 зазначеної вище заяви
від 9.10.2008.

Відповідно до копії повідомлення про
вручення до поштового відправлення,
яким відповідачу-2 було направлено
заяву позивача від 9.10.2008, - зазначене
поштове відправлення було вручено
представнику ОСОБА_3 10.10.2008.

Разом з тим, відповідачем-2, як
роботодавцем (власником) у спірних
правовідносинах з позивачем, не було
видано наказу (розпорядження) про
надання позивачу відпустки відповідно
та на умовах заяви від 9.10.2008, тому
позивач не був управомочений вийти у
відпустку та не виходити на робоче
місце ні з 8.10.2008, ні з 10.10.2008. Ці
обставини також не були спростовані
позивачем.

В матеріалах справи містяться письмові
пояснення ОСОБА_9 датовані 10.03.2010, з яких
слідує, що останній був на час
виникнення спірних правовідносин
приватним адвокатом, членом партії ВО
«Батьківщина» та депутатом
Миронівської районної ради Київської
області V скликання від БЮТу. Згідно цих
пояснень позивач здійснював свої
повноваження як
помічника-консультанта народного
депутата в орендованому ОСОБА_9
приміщенні автостанції «Миронівка» - м.
Миронівка, вул. 40-річчя Перемоги , буд.
2-А. При цьому ОСОБА_9 вказує на те, що
орендну плату за використання
приміщення позивач сплачував
самостійно. ОСОБА_9 стверджує в
поясненнях, що позивач за зазначеною
адресою перебував і працював у період
із 07.10.2008 по 21.10.2008.

Також в матеріалах справи є письмові
пояснення ОСОБА_10, який на час
виникнення спірних правовідносин
перебував на посаді начальника
автостанції «Миронівка» Державного
підприємства «Київпассервіс» на час
виникнення спірних правовідносин. З
письмових пояснень ОСОБА_10 слідує, що
на час виникнення спірних
правовідносин ОСОБА_9 орендував у
регіонального відділення Фонду
державного майна України приміщення
площею 12,9 кв.м. за адресою 40-річчя
Перемоги, б.2-а в м. Миронівка (далі -
орендований кабінет), яке перебуває на
балансі вищезазначеної автостанції
«Миронівка». З пояснень також слідує,
що з 2007 року разом з ОСОБА_9 працював в
орендованому кабінеті і позивач як
фахівець з галузі права та як працівник
громадської приймальні, а в період 8.10
по 21.10.2008 включно - «виходив на роботу,
приймав громадян і займався іншими
робочими справами».

З письмових пояснень ОСОБА_11 слідує, що
останній звертався до позивача за
адресою орендованого кабінету за
правовою консультацією 21.10.2008, а також -
«протягом жовтня 2008 до 21.10.2008
неодноразово заходив до громадської
приймальні коли був неподалік і ОСОБА_1
завжди був на роботі».

Позивач посилався на вищезазначені
свідчення, як на доказ того, що він
перебув на робочому місті 8.10.2008 та
після цієї дати та здійснював
повноваження відповідно до своєї
посади помічника-консультанта. Разом з
тим, дані свідчення вказують лише на те,
що позивач у період з 8.10.2008 року
перебував за адресою орендованого
кабінету, але не містять достовірних
відомостей щодо того, що позивач свою
діяльність вчиняв саме як
помічник-консультант та за погодженням
з власником (відповідачем-2), як
стороною трудового договору.

Суд приходить до висновку, що
діяльність позивача в орендованому
кабінеті не може вважатись виконанням
умов трудового договору з
відповідачем-2, оскільки вона вчинялась
позивачем самовільно та не була ні якій
мірі підзвітна та підконтрольна
відповідачу-2.

Окрім того, з пояснень представника
відповідача-1 та документів, на
підставі яких відповідачами було
прийнято оскаржуване рішення, слідує,
що відповідач-2 був переконаний, що
погоджене місце роботи позивача
знаходиться за адресою Миронівської
районної ради, яка відмінна від
місцезнаходження орендованого
кабінету.

Також позивав подав суду копію журналу
обліку особистого прийому громадян
громадської приймальні ВО
«Батьківщина» та БЮТ ТВО №89. Однак
даний документ не може бути взятий
судом до уваги як достовірний доказ,
оскільки - складений самостійно
позивачем в довільній формі, не
засвідчений та не підтверджений
особами, яким позивач був підлеглий
відповідно до посади чи особами, щодо
яких містяться відомості в зазначеному
журналі.

З зазначених вище обставин спірних
правовідносин слідує, що між позивачем
та відповідачем на момент виникнення
спірних правовідносин не було
погоджено, або відсутні докази такого
погодження щодо місця громадської
приймальні, де позивач мав перебувати
протягом робочого дня. Разом з тим,
позивачем ні в якій мірі не доведено, що
відповідачі були повідомлені про місце
перебування позивача з 8.10.2008 під час
робочого дня, що унеможливило для
роботодавця здійснювати контроль за
діяльністю позивача відповідно до його
посадових обов?язків
помічника-консультанта та нівелює саму
можливість для відповідачів
встановити факт здійснення саме
повноважень помічника-консультанта, а
не інших юридичних послуг.

Натомність, позивачем не доведено в
судовому засіданні факт здійснення
обов?язків помічника-консультанта у
період з 8.10.2008 за умовам, погодженими з
відповідачем-2, як роботодавцем
(власником), що, в свою чергу є
безумовним порушенням умов трудового
договору. Відсутність виконання роботи
в робочий час та у місті, погодженому з
роботодавцем є, на думку суду,
підтвердженням факту прогулу з 8.10.2008
року, а тому - підтвердженням
правомірності подання відповідача-2 та
оскаржуваного розпорядження, виданого
на підставі цього подання.

Аналіз обставин та доказів у справі
приводись суд до висновку про
правомірність оскаржуваного
розпорядження про звільнення позивача
з посади помічника-консультанта,
винесеного, зокрема, у зв?язку з
прогулом позивача без поважних причин.

Надаючи правову оцінку обставинам, які
складають предмет позову в даній
справі, суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин щодо
перебування особи на посаді
помічника-консультанта народного
депутата України здійснюється
відповідно до Закону України «Про
статус народного депутата України» від
17.11.1992 №2790-XII (далі - Закон №2790) та
Постанови Верховної Ради України від
13.10.1995 №379/95-ВР «Про затвердження
Положення про помічника-консультанта
народного депутата України» (далі -
Положення про помічника-консультанта).

Відповідно до ч.3 ст.34 Закону №2790, -
помічники-консультанти народного
депутата працюють за строковим
трудовим договором на постійній основі
чи за сумісництвом або на громадських
засадах.

Помічники-консультанти народного
депутата перебувають у штаті державних
підприємств, установ, організацій або
за заявою народного депутата
прикріплюються для кадрового та
фінансового обслуговування до
виконавчих комітетів відповідного
органу місцевого самоврядування, а у
містах Києві та Севастополі до
секретаріатів міських рад.

На чотирьох помічників-консультантів
народного депутата поширюється дія
Закону України "Про державну службу", їм
присвоюється не вище ніж сьомий ранг
державного службовця четвертої
категорії, вони прикріплюються для
кадрового та фінансового
обслуговування до Апарату Верховної
Ради України або до виконавчих
апаратів органів місцевого
самоврядування.

Народний депутат самостійно визначає
кількість помічників-консультантів,
які працюють за строковим трудовим
договором на постійній основі, за
сумісництвом і на громадських засадах
у межах загального фонду, який
встановлюється йому для оплати праці
помічників-консультантів Постановою
Верховної Ради України; здійснює їх
підбір, розподіляє обов'язки між ними
та здійснює особисто розподіл
місячного фонду заробітної плати
помічників-консультантів.

Відповідно до п.3.1 Положення про
помічника-консультанта, - персональний
підбір кандидатур на посаду
помічника-консультанта, організацію їх
роботи та розподіл місячного фонду
оплати праці здійснює особисто
народний депутат України, який несе
відповідальність щодо правомірності
своїх рішень.

Таким чином відповідач-2 є роботодавцем
(власником) по відношенню до позивача в
межах спірних правовідносин, а тому -
мав право на контролю за трудовою
діяльністю позивача в межах своїх
повноважень відповідно до посадових
обов?язків позивача як
помічника-консультанта народного
депутата України.

Відповідно до ст.21 Кодексу законів про
працю України (далі - КЗпП України), -
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

З вищезазначеного слідує, що місце і
порядок виконання роботи є умовою, яка
має погоджена працівником з власником.

Ч.1 п.4.5 Положення про
помічника-консультанта визначено, що,
крім загальних підстав, передбачених
Кодексом законів про працю України та
Законом України "Про державну службу",
помічник-консультант народного
депутата України може бути звільнений:
1) за письмовим поданням народного
депутата України Керівнику Апарату
Верховної Ради України, керівнику
виконавчого комітету (апарату)
відповідного органу місцевого
самоврядування, а у містах Києві та
Севастополі - секретаріату міської
ради, до якого прикріплений
помічник-консультант народного
депутата України для кадрового та
фінансового обслуговування, чи
керівнику державного підприємства,
установи, організації, у штаті яких він
перебуває; 2) у разі припинення
повноважень народного депутата
України - з дати їх припинення.

Ст. 40 КЗпП України встановлено загальні
підстави розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. Серед таких
підстав п.4 ст.40 КЗпП України передбачає
як підставу для звільнення, прогул (в
тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня) без поважних причин.

Крім загальних пістав, передбачених
ст.40 КЗпП України, державна служба
припиняється у випадках, визначених
ст.30 Закону України "Про державну
службу"від 16.12.1993 № 3723-XII. До таких
спеціальних підстав припинення
державної служби ст.30 зазначеного
закону відносить: 1) порушення умов
реалізації права на державну службу
(стаття 4 цього Закону); 2) недотримання
пов'язаних із проходженням державної
служби вимог, передбачених статтею 16
цього Закону; 3) досягнення державним
службовцем граничного віку
проходження державної служби (стаття 23
цього Закону); 4) відставки державних
службовців, які займають посади першої
або другої категорії (стаття 31 цього
Закону);

5) виявлення або виникнення обставин, що
перешкоджають перебуванню державного
службовця на державній службі (стаття 12
цього Закону); 6) відмови державного
службовця від прийняття або порушення
Присяги, передбаченої статтею 17 цього
Закону; 7) неподання або подання
державним службовцем неправдивих
відомостей щодо його доходів,
передбачених статтею 13 цього Закону.

Реалізація права працівника на вихід у
відпустку по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
встановлена Законом України "Про
відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі -
Закон України №504/96-ВР) та КЗпП України.

Зі ст.179 КЗпП України та ст.18 Закону
України №504/96-ВР слідує, що на підставі
медичного висновку жінкам надається
оплачувана відпустка у зв'язку з
вагітністю та пологами тривалістю 70
календарних днів до пологів і 56 (у разі
народження двох і більше дітей та у
разі ускладнення пологів - 70)
календарних днів після пологів,
починаючи з дня пологів. При цьому така
відпустка може бути використана
повністю або частинами також батьком
дитини, бабою, дідом чи іншими родичами,
які фактично доглядають за дитиною.

З норм ч.4 ст. Закону України №504/96-ВР, та
ч.1 ст.181 КЗпП України слідує, що
відпустка для догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається за заявою жінки або осіб,
зазначених у частині третій статті 18
цього Закону, повністю або частково в
межах установленого періоду та
оформляється наказом (розпорядженням)
власника або уповноваженого ним
органу.

Зважаючи на обставини справи, які
свідчать про не вихід позивача на
роботу та норми нормативне регулювання
правовідносин, які складають предмет
позову, суд приходить до висновку про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову, - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
порядку та строки встановленими
статтею 186 Кодексу адміністративного
судочинства України та набирає
законної сили в порядку встановленому
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя
Терлецька О.О.

Дата виготовлення і підписання повного
тексту постанови - 10 березня 2014 р.