Справа № 2а/2470/2358/12
Суддя: Анісімов Олег Валерійович
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року м. Чернівці
справа №2а/2470/2358/12

Чернівецький окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Анісімова О.В.,

суддів - Лелюка О.П., Маренича І.В.,

секретаря судового засідання -
Кордобан А.В.

за участю:

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника позивачів - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішень та зобов'язання
повторно розглянути питання про
визнання біженцями,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 або позивач-1),
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач-2) та
ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 або позивач -3, всі
разом позивачі) звернулись до суду з
адміністративним позов до Державної
міграційної служби України (далі -
Служба або відповідач) про скасування
рішень №№387-12, 446-12, 445-12 від 10.08.2012 р. про
відмову у визнанні біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту та зобов'язання повторно
розглянути заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Зазначена справа надійшла до
Чернівецького окружного
адміністративного суду із Вищого
адміністративного суду України для
нового розгляду після скасування
рішень суду першої та апеляційної
інстанції. Підставою для скасування
рішень судів першої та апеляційної
інстанції стало порушення ними норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Враховуючи зазначене, судом справу
прийнято до свого провадження.

Так, в обґрунтування своїх позовних
вимог позивачі зазначили, що
відповідач своїми рішеннями від 10.08.2012
р. відмовив у визнанні їх біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту. Вважають такі рішення
незаконними та такими, що підлягають
скасуванню, оскільки вони прийнятті
без встановлення усіх обставин, що
мають значення для їх прийняття, а саме
без повної оцінки основних елементів
заяв про захист у їх співвідношенні із
інформацією про країну походження
заявників. Позивачі вважають, що у
випадку повернення у Киргизію існує
загроза для їх свободи, життя і
здоров'я.

Відповідач щодо задоволення позову
заперечив.

У судовому засіданні позивачі та їх
представник суду пояснили наступне.

Так, позивачі є етнічними узбеками, які
проживали та території Киргизії у м. Ош.
Між етнічними узбеками, які проживали у
м. Ош та киргизами існував конфлікт,
який зародився на міжнаціональній
нетерпимості. Органи державної влади
Киргизії не сприяли у розв'язанні цього
конфлікту, а навпаки підтримували
киргизів щодо протиправних дій проти
етнічних узбеків у м. Ош. У м. Ош відомі
випадки "зникнення" узбеків, які, як їм
відомо були вбиті проте міліція не
шукала винуватих. У зв'язку із
зазначеним, побоюючись за своє життя та
життя своїх дітей, вони (ОСОБА_2, ОСОБА_1
та двоє їх неповнолітніх дітей) у
листопаді 2009 р. покинули Киргизію.

У червні 2010 р. в м. Ош мали місце погроми
та етнічні чистки узбеків, знищено
багато житла, кафе, магазинів, які
належали етнічним узбекам. Після цього,
жити в Киргизії етнічним узбекам стало
нестерпимим, у зв'язку із чим Киргизію у
вересні 2010 р. літаком (рейс
Ош-Москва-Київ ) покинув і ОСОБА_3
Ситуація з правами етнічних узбеків на
території Киргизії, не покращилась і
станом на 2012 р.

У зв'язку із зазначеним, позивачі
звернулись до структурних підрозділів
відповідача із проханням визнати їх
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту, однак у
задоволенні цього прохання
оскаржуваними рішеннями відмовлено.

Позивачі вважають, що оскаржувані
рішення є такими, що прийняті без
повної оцінки основних елементів заяв
про захист у їх співвідношенні із
інформацією про країну походження
заявників, суперечать положенням ст.1,10
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", п.п.5.1 е), 6.1, 6.2
Правил розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 07.09.2011р. №649 та не
відповідають принципам
обґрунтованості, добросовісності та
пропорційності рішень органів
державної влади як засадам
адміністративної процедури.

Також позивачі вважають, що повернення
їх у Киргизію може створити небезпеку
для їх життя, здоров'я та свободи.

У зв'язку із зазначеним, просили суд
позов задовольнити у повному обсязі.

На уточнююче запитання суду щодо
підстав виїзду із Киргизії у листопаді
2009 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суду пояснили, що
такими підставами стало
переслідування етнічних узбеків по
національній ознаці в м. Ош. Особисто їх
не переслідували, фізичного насилля до
них на застосовували, вони легально та
безперешкодно покинули Киргизію,
правоохоронними органами Киргизії
вони не затримувались і кримінальні
справи відносно них не порушувались, в
політичних партіях, рухах, громадських
організаціях вони не перебували. Однак
попри це вони, проживаючи в м. Ош,
постійно відчували протиправний тиск з
боку киргизів та місцевих органів
державної влади, що обумовило їх
переїзд до України. У м. Чернівці вони
переїхали тому, що в ньому проживали їх
знайомі.

Переїзд в Україну жодним чином не
пов'язаний з економічними негараздами
в Киргизії. На сьогоднішній день в
Чернівцях вони сім'єю (5 чоловік) живуть
в орендованій квартирі, при цьому у м.
Ош у них знаходиться будинок. Фактично
працевлаштованим є лише ОСОБА_2 (кухар),
решта повнолітніх членів сім'ї є
безробітними, що, на думку позивачів,
свідчить про відсутність економічних
причин переїзду в Україну (в Киргизії
працевлаштованими були усі повнолітні
члени сім'ї).

Крім цього, ОСОБА_3 суду пояснив, що під
час його вильоту із м. Ош літаком в м.
Москву, в аеропорту працівники
киргизької міліції погрожували його
життю та попередили щоб в Киргизію він
більше не повертався.

Представник відповідача суду пояснила
наступне.

Так, 06.04.2012 р. громадяни Республіки
Киргизстан ОСОБА_2, ОСОБА_1, та ОСОБА_3,
звернулися із заявами про визнання
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту до Управління
Державної міграційної служби України в
Хмельницькій області. При розгляді
особових справ та у свідченнях
позивачів встановлено невідповідності
та суперечності, які дають
обґрунтовані підстави сумніватися у
правдивості наданої інформації.

Зокрема, 03.11.2009 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1
залишили країну своєї громадянської
належності і літаком прибули на
територію України разом із сином -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 донькою ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3 У 2010 р. до їхньої сім'ї
приїхав син - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4

07.10.2010 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1, звернулись із
заявою про надання статусу біженця до
відділу міграційної служби в
Чернівецькій області, але 11.03.2011 р. їм
було відмовлено у наданні цього
статусу (рішення Державного комітету
України у справах національностей та
міграції 25.02.2011 р. №№ 202-11, 203-11). 06.05.2011 р.
Чернівецький окружний
адміністративний суд відмовив
подружжю ОСОБА_2, які оскаржували
вищезазначені рішення
Держкомнацміграції. Вінницький
апеляційний адміністративний суд,
ухвалою від 18.10.2011 р. залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача вважає, що
враховуючи те, що позивачі залишили
країну походження у листопаді 2009 р.,
коли питання про міжетнічне
протистояння в Киргизстані навіть не
стояло, тобто саме на момент початку
міжетнічного конфлікту, який відбувся
в червні 2010 р. вони знаходилися в
Україні, а також те, що особисто
відносно них будь-яких протиправних
дій не вчинялось та вони безперешкодно
покинули країну походження, слідує, що
вони не є біженцями або особам, які
потребують додаткового захисту.

Причиною їх переселення в Україну
стали економічні негаразди в Киргизії.

При цьому представник відповідача суду
пояснила, що при прийнятті
оскаржуваних рішень Службою ретельно
вивчалась інформація про країну
походження заявників.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши наявні матеріали справи
судом встановлені наступні обставини.

Так, 06.04.2012 р. громадяни Киргизької
республіки ОСОБА_2, ОСОБА_1, та ОСОБА_3
звернулися із заявами про визнання
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту до Управління
Державної міграційної служби України в
Хмельницькій області (а.с.22,68,110).

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Ош,
Киргизстан громадянка Киргизстану
(паспорт громадянина Киргизької
республіки НОМЕР_1, виданий 20.04.2009 р. ИИМ
50-41; закордонний паспорт НОМЕР_2,
виданий 20.04.2009 р. SAIRT) (а.с.23-24).

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Ош,
Киргизстан, громадянин Киргизстану
(паспорт громадянина Киргизької
республіки НОМЕР_3, виданий 20.04.2009 р. ИИМ
50-41) (а.с.69).

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Ош,
Киргизстан громадянин Киргизстану
(паспорт громадянина Киргизької
республіки НОМЕР_4, виданий 20.04.2009 р. ИИМ
50-41; закордонний паспорт НОМЕР_5,
виданий 15.05.2009 р. SAIRT) (а.с.111).

Відповідно до матеріалів справи 03.11.2009
р. ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишили країну своєї
громадянської належності і літаком (за
маршрутом Ташкент - Київ) прибули на
територію України разом із сином -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, донькою ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3 Їх син 07.09.2010 р. ОСОБА_3,
залишив країну своєї громадянської
належності і літаком (за маршрутом Ош -
Москва - Київ) прибув на територію
України (а.с.25-27, 69-71, 112-114).

Відповідно до висновків від 27.04.2012 р.
щодо прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем, або особою, яка
потребує додаткового захисту 27.04.2012 р.
управління ДМС України в Хмельницькій
області винесено накази про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання позивачів біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.47-49, 91-92, 134-136).

Згідно направлень від 03.05.2012 р. №363, №362,
№359 управлінням ДМС України в
Хмельницькій області направлено
позивачів на медичне обстеження. 15.05.2012
р. Чернівецькою обласною клінічною
лікарнею видано довідки позивачам про
те, що вони оглянуті фахівцями обласної
консультативної поліклініки та на
теперішній час признані практично
здоровими.

29.05.2012 р. управлінням ДМС України в
Хмельницькій області із позивачами
проводилась співбесіда та 26.06.2012 р.
винесено висновок щодо відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.56-67,
99-109, 144-155).

Рішеннями відповідача від 10.08.2012 р.
№387-12, 445-12, 446-12 позивачам відмовлено у
визнанні їх біженцями або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Підставою для цього стало те, що умови
за яких особа визнається біженцем, або
особою, яка потребує додаткового
захисту передбачені п.1 та 13 ч.1.ст. 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" були відсутні.

Позивачі вважають зазначені рішення
незаконними та такими, що підлягають
скасуванню.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши наявні матеріали, всебічно
та повно з'ясувавши обставини справи,
об'єктивно оцінивши докази, що мають
юридичне значення для вирішення спору
по суті, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню у
повному обсязі виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.3 Конституції
України людина, її життя і здоров'я,
честь і гідність, недоторканність і
безпека визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає
перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
держави.

Зазначена конституційна норма
відповідно до ст.8 Конституції України
є нормою прямої дії і по суб'єктному
складу її дія розповсюджується, як на
громадян України, так і на осіб, які
такого громадянства не мають.

Основним пріоритетом діяльності
держави є забезпечення
вищезазначеного припису Конституції
України.

Життя та здоров'я людини, її честь і
гідність, недоторканність і безпека не
можуть бути залежними від нормативно
визначених, формальних
адміністративних процедур. Ймовірна
наявність посягання на життя та
здоров'я людини, її честь і гідність,
недоторканність і безпеку зобов'язує
державу, шляхом використання
нормативно визначеного механізму,
вживати всіх необхідних заходів щодо
запобігання від зазначеного вище
посягання.

Цей механізм в України реалізується
шляхом захисту людини органами
законодавчої, виконавчої та судової
влади.

Конституція України у розділі ІІ
«Права, свободи та обов'язки людини і
громадянина» гарантує вищезазначені
природні права людини.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції
України чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Згідно із ч.2 ст.26 Конституції України
іноземцям та особам без громадянства
може бути надано притулок у порядку,
встановленому законом.

Так, 10.01.2002 р. Україна приєдналась до
Конвенції про статус біженців від
28.07.2001 р. (далі - Конвенція) та Протоколу
щодо статусу біженців від 31.01.1967 р. (далі
- Протокол), тим самим взявши на себе
відповідні міжнародні зобов'язання.

На реалізацію вищезазначених норм
Конституції України, Конвенції та
Протоколу прийнято Закон України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту в
Україні» №3671-VI, від 08.07.2011 р. (далі -
Закон №3671), яким визначено порядок
регулювання суспільних відносин у
сфері визнання особи біженцем, особою,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні.

При цьому суд зазначає, що даний Закон
відрізняє статус особи «біженця» від
статусу особи «яка потребує
додаткового захисту».

Зокрема, відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону
№3671 біженцем є особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; а
відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671
особою, яка потребує додаткового
захисту є особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до наявних матеріалів
справи позивачі просили структурні
підрозділи Службу визнати їх біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту. При цьому у
судовому засіданні, вони зазначили, що
вважають себе біженцями, оскільки
мають реальні підстави побоюватись
стати жертвами переслідувань в
Республіці Киргизія за ознаками
національності.

Згідно з Конвенцією та Протоколу
поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності; г) належності до певної
соціальної групи; д) політичних
поглядів; 4) неможливістю або
небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Суд вважає, що під час вирішення
питання щодо надання статусу біженця
повинні враховуватися всі чотири
підстави. Немає значення, чи склалися
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідування за однією з наведених
ознак чи за декількома.

Так, дослідженням матеріалів справи, а
також враховуючи пояснення позивачів
встановлено, що вони, будучи етнічними
узбеками, які проживали на території
Республіки Киргизії, мають реальні
підстави побоюватись стати, на
території країни походження, жертвою
переслідування за національною
ознакою, що відповідно до Конвенції та
Закону №3671 надає їм право отримати
статус біженців (конвенційна ознака -
національність).

З матеріалів співбесід з позивачами
вбачається, що кожного разу вони
зазначали про те, що у м. Ош, де вони
проживали існує конфлікт між киргизами
та узбеками, останніх обвинувачують у
скоєнні злочинів проти киргизів, на
даний час киргизи знаходяться при
владі, узбеки якщо і є, то не
допомагають громадянам своєї
національності. (а.с. 56,99).

Суд зазначає, що позивачі не
зобов'язані знати значення терміну
"конвенційні ознаки наявність яких
необхідна для надання статусу біженця";
суб'єкт владних повноважень повинен
оцінити повідомлені факти і на їх
основі зробити висновки. Згідно
паспортних документів позивачів, вони
народились у Республіці Киргизії, за
національністю - узбеки.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо). Про такий
досвід їх родичів позивачі вказували
на співбесідах і під час судового
розгляду справи.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування - державні
органи чи ні. Підпункт 2 п. «A» ст.1
Конвенції не зазначає, що такі дії
повинні бути здійсненими державною
владою. Тобто таке переслідування може
бути результатом діяльності осіб, які
не контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати на цей час.

Посилання відповідача на те, що
позивачі приїхали в Україну у 2009 р.,
коли питання про міжетнічне
протистояння в Киргизстані не стояло,
не приймається судом, як аргумент
правомірності відмови у наданні
статусу біженців, оскільки згідно
вимог Конвенції побоювання
переслідувань може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження, так і під час знаходження
людини в Україні, через деякий час
після від'їзду з країни походження.

Побоювання позивачів стати жертвами
катувань чи нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання підтверджуються інформацією
про країну походження. Зокрема, у
дослідженні Міжнародного
моніторингового центру від 28.02.2011 р.
"Киргизстан. Неустойчивое положение
ВПЛ (ВПЛ - внутрішньопереміщені особи) и
возвратившихся лиц" йдеться про
загальну дискримінацію з боку місцевих
етнічних киргизьких влад по відношенню
до етнічних узбеків, постійний страх за
власну безпеку, свавільні арешти,
упереджене застосування закону тощо.
Крім цього, у досліджені вказано про
поліцейські переслідування етнічних
узбеків, нічні напади на будинки
узбеків, побиття і грабунки. Проте
багато узбеків вважають за доцільне не
подавати скарги, побоюючись побиття як
помсту, а коли про інциденти
повідомлялося, судові влади не були
здатні провести ефективне
розслідування або справедливий
судовий розгляд.

Також у доповіді Міжнародної Амністії
за 2012 рік про ситуацію з правами людини
в Киргизстані вказується на катування
та жорстоке поводження працівників
міліції по відношенню до узбеків, які
належно не розслідуються і залишаються
безкарними.

Крім цього, у висновках ДМС України в
Хмельницькій області від 27.04.2012 р. про
визнання позивачів особами, що
потребують додаткового захисту,
зазначено, що рішення прийнято на
підставі інформації про країну
походження, особистих історій
заявників, обставини, що можуть
загрожувати їх життю та здоров'ю в
країні громадської належності,
наведені факти в ході співбесіди із
шукачами притулку. Зокрема, щодо
ситуації, яка існувала на час розгляду
заяви, зазначено, що Асоціація НУО
Едвокасі Центр з прав людини
повідомляє про відновлення поодиноких
випадків відкритого насилля за
етнічними ознаками. По даним Інституту
А.Навоі: 17 квітня 2012 року відбулося
масове побиття узбеків групою
киргизьких націоналістів на вул.
Мунаева в місті Ош, Киргизстан.

При цьому у висновках Управління ДМС
України в Хмельницькій області від
26.06.2012 р. вже про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, стосовно ситуації
в Киргизькій республіці в 2012 р.,
посилання зроблено на ті ж джерела, в
яких йдеться про відновлення
поодиноких випадків насилля за
етнічними ознаками та дані з
офіційного (державного) сайту м. Ош, в
яких йдеться про відновлення
правопорядку.

Також суд зазначає про відсутність
логічної послідовності у висновках
Управління ДМС України в Хмельницькій
області від 26.06.2012 р. про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Зокрема, у своїй мотивувальній частині
вони містять посилання на джерела
інформації, які підтверджують факти
заподіяння шкоди здоров'ю етнічним
узбекам від киргизьких націоналістів у
м. Ош у 2012 р., однак у подальшому
Управління ДМС України в Хмельницькій
області вказує на те, що викладені
факти свідчать про закінчення
етнічного конфлікту.

Суд вважає, що часткова нормалізація
обстановки в країні та вжиття органами
влади Республіки Киргизія заходів щодо
усунення міжетнічних конфліктів не
свідчить про їх урегулювання, про що
зокрема свідчить доклад Інституту
Алишера Навої (Бельгія, Брюссель).

Зазначене на думку суду свідчить про
ймовірність заподіяння шкоди здоров'ю,
або посягання на життя позивачів у разі
повернення їх до м. Ош, Республіки
Киргизія, при цьому ця шкода може бути
заподіяна внаслідок національної
ознаки позивачів.

Також суд зазначає про невідповідність
мотивувальної частини висновку
Управління ДМС України в Хмельницькій
області від 26.06.2012 р. щодо особи ОСОБА_3
матеріалам справи. Зокрема, згідно
цього висновку ОСОБА_3 будь-якого
переслідування в Киргизстані не
зазнавав, що підтверджується
постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 06.05.2011 р.
Однак дана постанова жодним чином не
стосується особи ОСОБА_3 і не враховує
те, що він залишив територію
Киргизстану після початку активної
стадії міжетнічного конфлікту. При
прийнятті цього висновку не було
об'єктивно враховано позицію ОСОБА_3,
яку він виклав у заявах та поясненнях
та ситуацію в Киргизстані.

Окремо суд звертає увагу на постанову
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 06.05.2011 р.,
якою відповідач обґрунтовує
правомірність своєї позиції. Ця
постанова не спростовує та не
підтверджує правомірність позиції
відповідача.

Зокрема, відповідно до ч. 1, ст. 72 КАС
України обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Аналізуючи зміст зазначеної норми, суд
акцентує увагу на тому, що
обов'язковими для суду є саме обставини
справи, тобто конкретні юридичні факти,
встановлені рішенням суду у іншій
справі, яке набрало законної сили.
Відповідно до загальної теорії права
юридичними фактами є життєві
обставини, які спричинюють виникнення,
зміну або припинення правовідносин.
Від юридичних фактів слід відрізняти
певний спосіб інтерпретації норм права
(правова позиція). Юридичні факти, як
беззаперечно існуючі життєві
обставини, які відбулись у минулому та
спричинили вплив на правовідносини, є
величиною сталою і не залежною від
думки людини. Разом з тим,
інтерпретація норм права, що регулюють
правовідносини, спричинені наявністю
юридичних фактів, та, власне, оцінка
юридичних фактів, залежить від
правосвідомості конкретної особи, у
тому числі судді. Тому суд, вирішуючи
спір по суті, не зобов'язаний
керуватись правовими позиціями іншого
суду, висловленими у судових рішеннях
по інших справах, він має виходити
виключно від юридичних фактів,
зазначених у таких рішеннях як
встановлені. У цьому, зокрема, виражено
принцип незалежності суддів та оцінки
доказів і обставин справи за
внутрішнім переконанням. Тобто
преюдиційне значення мають не правові
висновки суду, а виключно обставини
(факти), встановленні в іншій справі.

Щодо позиції представника відповідача,
згідно якої позивачі у країні
походження не переслідувались за
ознаками раси, віросповідання,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань, а також
посилання на те, що при розгляді
попередніх судових справ позивачі
вказували, що за конвенційними
ознаками вони не переслідувались,
судом не приймається до уваги.
Конвенцією та Протоколом визначені
підстави, за наявності яких, особі може
бути надано статус біженця, зокрема,
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з національною приналежністю. Ці
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідування виникли за однією з
вищенаведених ознак.

У п.10 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 року № 3 "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні"
стосовно подання заявником додаткових
доказів зазначено наступне. Частиною 7
ст. 7 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" передбачено, що до
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, однак цією нормою не
встановлено обов'язковості подання
таких документів, як умови прийняття
заяви.

Залежно від певних обставин отримання
і надання документів, які можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особою, котра
звертається за встановленням статусу
біженця, може бути взагалі неможливим,
тому така обставина не є підставою для
визнання відсутності умов, за
наявності яких надається статус
біженця або визнання особи такою, що
потребує додаткового захисту.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту необхідно
враховувати, що інформація про країну
походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, не потрібно
доказувати.

Ненадання документального доказу
усних тверджень не повинно бути
перешкодою в прийнятті заяви чи
прийнятті об'єктивного рішення щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту, з
урахуванням принципу офіційності, якщо
такі твердження збігаються з відомими
фактами та загальна правдоподібність
яких є достатньою.

З врахуванням наведеного, суд критично
ставиться до висновків Управління ДМС
України в Хмельницькій області від
26.06.2012 р., на підставі яких відповідачем
прийнято рішення про відмову у наданні
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту стосовно
ненадання документальних доказів того,
що позивачі можуть стати жертвами
переслідування. Належність позивачів
до національності щодо якої
здійснюються утиски в країні
походження і є свідченням того, що
побоювання стати жертвою
переслідування є реальними. Тому суд
звертає увагу на те, що вимога суб'єкта
владних повноважень надати доказ того,
що особа може стати жертвою
переслідування видається практично
неможливою.

Також суд ставиться критично і до
позиції відповідача згідно якої
підставою для переїзду позивачів в
Україну стали економічні причини, а
підставою для звернення до структурних
підрозділів відповідача - бажання
легалізуватись в Україні шляхом
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
така позиція заснована виключно на
необґрунтованому припущенні.

Зокрема, у судовому засіданні
встановлено, що із п'яти членів сім'ї
ОСОБА_2, які проживають у м. Чернівцях,
лише один є фактично працевлаштованим
(кухар), інші члени сім'ї не працюють та
проживають всі разом у орендованій
квартирі. При цьому проживаючи у м. Ош
працевлаштовані були двоє членів сім'ї
та проживали вони всі разом у власному
будинку. Зазначене, у сукупності із
загальновідомими економічними
показниками України, свідчить про
відсутність економічного зиску для
ОСОБА_2 внаслідок переїзду на територію
України.

Таким чином, узагальнюючі викладене у
своїй сукупності суд прийшов до
висновку, що структурними підрозділами
відповідача при прийнятті рішення про
відмову позивачам у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні не оцінено реальну
ситуацію в країні (Республіка Киргизія)
станом на 2012 р., а саме те, що міжетнічне
напруження між киргизами та узбеками
зберігається.

Крім цього, згідно положень ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» від 23.02.2006 р., №3477-IV
суди також повинні застосовувати
практику Європейського суду з прав
людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини по
справі М. Ергашев проти Росії від 16.10.2012
р. у п.п. 46,69 рішення зазначив, що існує
велика розбіжність між думкою владних
структур про міжетнічні стосунки та
думкою самих етнічних меншин. Владні
структури малюють позитивну картину, в
той час, як громади стурбовані
наступним: припинити будь-яке свавілля
поліції, а саме, необґрунтовані арешти,
вимагання грошей, жорстоке поводження
та тортури. В своїх коментарях на
відкритті прес-конференції 10.07.2012 р. під
час свого візиту до Киргизстану
Неванетем Піллей, вповноважений
представник Вищої Комісії з прав
людини ООН заявила наступне: "Найбільш
серйозна проблема полягає в тому, що є
відсутнім застосування закону та
реформ відповідно до міжнародних
стандартів, а також дії у відповідності
до нової Конституції Киргизстану.
Наприклад тортури, згідно міжнародного
закону тортури повністю заборонені. Це
також відзначено в Киргизькій
Конституції, стаття 22. Незважаючи на це,
ми продовжуємо отримувати докази
застосування тортур державними
посадовцями, включаючи 68 випадків
жорстоких тортур та поводження в
період між серпнем 2010 до лютого 2012
років в контексті кримінальних
розслідувань катастрофи червня 2010 р. в
м. Ош та підлеглих регіонах і це тільки
фрагмент реальних подій…
Дискримінація особливо очевидна в м.
Ош, де біля 50 відсотків населення
узбецького походження, але немає
єдиного узбека судді серед
представників юриспруденції. Я сама
чула крики про справедливість від
членів громад, які ставали жертвами
двічі - під час катастрофи насильства
та після цього живучи з її наслідками".

У п. 76 рішення Європейський суд з прав
людини зазначив про поширене і
регулярне застосування тортур та інших
видів жорстокого поводження з боку
правоохоронних органів в південній
частині Киргизстану щодо членів
узбецької громади, до якої належать
заявник, і безкарність співробітників
правоохоронних органів, суд вважає
обґрунтованим той факт, що заявнику
буде загрожувати реальна небезпека
поводження, забороненого ст. 3
Конвенції у разі повернення до
Киргизстану.

Враховуючи встановлені в суді
обставини, суд приходить до висновку,
що на час звернення відповідачів до
структурних підрозділів Служби у 2012 р.
в Республіці Киргизія ситуація
залишалась нестійкою, а тому
побоювання позивачів стати жертвою
переслідування були цілком
обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону №3671
рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у тому числі
стосовно перебуваючих з ним на
території України неповнолітніх дітей
(членів сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку.

Відповідач та його структурні
підрозділи в розумінні Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) є суб'єктами владних
повноважень, а тому відповідно до ч.2
ст.19 Конституції України зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а
згідно ч.3 ст.2 КАС України
дотримуватись критеріїв прийняття
рішень суб'єктом владних повноважень.

Зокрема рішення суб'єкта владних
повноважень у т.ч. має бути
обґрунтованим, тобто прийнятим із
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення.
Зазначене також слідує із положень
Закону №3671 та Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 07.09.2011 р., №649.

Оскаржувані рішення такими не є,
оскільки вони прийнятті на підставі
висновків Управління ДМС України в
Хмельницькій області від 26.06.2012 р. про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, які,
як встановлено судом вище, прийняті без
оцінки реальної ситуації в країні
(Республіка Киргизія) станом на 2012 р. (не
враховано, що міжетнічне напруження
між киргизами та узбеками
зберігається), а тому вони підлягають
скасуванню, як незаконні.

Відповідно до ч.1 ст.8 КАС України суд
при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Відповідно до розуміння
Конституційного Суду України,
"верховенство права" вимагає від
держави його втілення у правотворчу та
правозастосовну діяльність, зокрема у
закони, які за своїм змістом мають бути
проникнуті передусім ідеями
соціальної справедливості, свободи,
рівності тощо. Одним з проявів
верховенства права є те, що право не
обмежується лише законодавством як
однією з його форм, а включає й інші
соціальні регулятори, зокрема норми
моралі, традиції, звичаї тощо, які
легітимовані суспільством і зумовлені
історично досягнутим культурним
рівнем суспільства. Всі ці елементи
права об'єднуються якістю, що
відповідає ідеології справедливості,
ідеї права.

При прийнятті цього рішення суд
виходить із того, що наявність, станом
на момент звернення позивачів до
структурних підрозділів відповідача
щодо визнання їх біженцями або особами,
які потребують додаткового захисту (2012
р.), загрози їх життю і здоров'ю, честі і
гідності, недоторканності і безпеки,
зобов'язує державу України вживати
заходів щодо усунення зазначеної
загрози. Зазначена загроза, яка виникає
внаслідок переслідування особи в
країні походження за національною
ознакою, зобов'язує державу діяти
відповідно до взятих на себе
міжнародних зобов'язань, при цьому
поверхневість у даному питання є
недопустима, так як вона може призвести
до смерті людини, яка потребує захисту
та погіршенню репутації держави
України на міжнародній арені. При цьому
суд керується принципом верховенства
права, критеріями справедливості, а
також вважає недопустимим формалізм та
поверхневість, які проявив відповідач
при прийняття оскаржуваних рішень.

Будь-яке рішення, як акт
правозастосування, створює відповідні
правові наслідки, і тому при прийнятті
такого рішення суб'єкт владних
повноважень зобов'язаний врахувати
наслідки його реалізації і керуватись
принципом гуманізму.

Згідно положень ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем у цій справі не доведено
суду правомірність винесення рішення
щодо відмови відповідно ОСОБА_2, ОСОБА_1
та ОСОБА_3 у визнанні їх біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту.

Для належного захисту порушених прав
позивачів, суд приходить до висновку
про необхідність зобов'язати Державну
міграційну службу України розглянути
повторно заяви позивачів про надання
статусу біженця відповідно до
процедури, передбаченої Законом №3671.

За таких обставин, суд вважає, що
адміністративний позов ОСОБА_2, ОСОБА_1
та ОСОБА_3 до Державної міграційної
служби України про скасування рішень
№№387-12, 446-12, 445-12 від 10.08.2012 р. про відмову
у визнанні біженцями або особами, які
потребують додаткового захисту та
зобов'язання повторно розглянути заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту -
підлягає задоволенню у повному обсязі.

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини постанови.

Керуючись ст.ст.158 - 163, 167 КАС України,
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_2,
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішень та зобов'язання
повторно розглянути питання про
визнання біженцями - задовольнити
повністю.

2. Скасувати рішення Державної
міграційної служби України №387-12, 446-12,
445-12 від 10.08.2012 р. про відмову відповідно
ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у визнанні
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту.

3. Зобов'язати Державну міграційну
службу України повторно розглянути
заяви ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги, якщо вона не була
подана у встановлені строки. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 185,
частин першої-другої статті 186 КАС
України сторони, які беруть участь у
справі, мають право оскаржити в
апеляційному порядку дану постанову
шляхом подання апеляційної скарги до
Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Чернівецький окружний
адміністративний суд. Скарга про
апеляційне оскарження даної постанови
подається протягом десяти днів з дня її
проголошення або в разі відсутності
сторони в судовому засіданні з дня
одержання її копії. У разі
проголошення судом вступної та
резолютивної частини рішення
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Головуючий суддя
О.В.
Анісімов

Судді
О.П. Лелюк

І.В. Маренич

Постанова у повному обсязі складена 11
березня 2014 року.