Справа № 810/500/14-а
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2014-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2014 року 810/500/14-а

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючої судді
Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВІК ФОР" до
Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області, Державної податкової служби у
Київській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ВІК ФОР" звернулось
до Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області, Державної податкової служби у
Київській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 16
липня 2013 року № та рішення від
02.12.2013 р. № 1496/10/10-36-10-01-206/794.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є незаконним,
оскільки прийняте на підставі
помилкових висновків про порушення ТОВ
"ВІК ФОР" вимог пунктів 198.2, 198.3, 198.6
статті 198 Податкового кодексу України
при формуванні показників податкового
кредиту за господарськими операціями з
ТОВ «Комплект Систем плюс» та ТОВ «БДМ
Систем Плюс». Позивач стверджує, що
надав та отримав послуги своїм
контрагентам ТОВ «Комплект Систем
плюс» та ТОВ «БДМ Систем Плюс»
правомірно, тому підстави для визнання
договорів нікчемними відсутні.

Позивач вважає, що податковий орган не
має права робити висновок про
нікчемність правочинів, вчинених
позивачем. Крім того у позові
зазначено про помилковість висновків
відповідача 2 про несвоєчасне
направлення скарги до податкового
органу, що не відповідає дійсності. З
цих підстав просив позовні вимоги
задовольнити.

Представник позивача в судове
засідання не прибув, проте надав заяву
про розгляд справи в письмовому
провадженні.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, про дату та час
розгляду справи був повідомлений
належним чином. Заперечень на позов не
надано. Водночас, на адресу суду
надійшло клопотання відповідача про
перенесення розгляду справи.

Суд не знаходить підстав для визнання
причини неприбуття представника
відповідача у судове засідання
поважними, оскільки поважними
визнаються обставини, які є об'єктивно
непереборними та не залежать від
волевиявлення сторони і пов'язані з
дійсними істотними перешкодами чи
труднощами для своєчасного вчинення
сторонами у справі дій. Водночас,
відповідачем взагалі не вказано
будь-яких поважних причин неприбуття у
судове засідання представника, як і не
надано належних доказів.

Відтак, неможливість прибуття у судове
засідання представника відповідача, з
невизначених причин, не є підставою для
відкладення розгляду справи.

Відповідно до приписів частини
четвертої статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин, розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши обставини
справи, оцінивши надані сторонами
докази, врахувавши норми закону, які
діяли на момент виникнення
правовідносин між сторонами, суд
приходить до наступного.

Так, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Вік Фор»
зареєстроване виконавчим комітетом
Броварської міської ради Київської
області 18 січня 2011 року та перебуває на
податковому обліку з 19 січня 2011 року у
Броварській ОДПІ.

Відповідно до матеріалів справи, у
період з 3 червня 2013 року по 7 червня 2013
року, посадовою особою Броварської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області на
виконання наказу від 30 травня 2013 року №
575 та на підставі підпункту 20.1.4 пункту
20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1
статті 75, підпункту 78.1.1 пункту 78.1
статті 78, статті 79 Податкового кодексу
України проведено позапланову
невиїзну документальну перевірку ТОВ
«Вік Фор» з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинах з ТОВ «Комплект
Систем плюс» та ТОВ «БДМ Систем Плюс»
за період з 1 грудня 2012 року по 31 грудня
2012 року. Результати перевірки
оформлено актом від 7 червня 2013 року №
486/7/22-1/37495713.

За результатами проведеної перевірки
посадова особа податкового органу
дійшла висновку про порушення
позивачем пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 9101,00
грн.

На підставі висновків Акту перевірки
Броварською об'єднаною державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у Київській
області прийнятно податкове
повідомлення-рішення від 16 липня 2013
року № яким збільшено суму
грошового зобов'язання ТОВ «Вік Фор» з
податку на додану вартість на 11377,00 грн.
(в тому числі за основним платежем на
9101,00 грн. та 2276,00 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Не погодившись з податковим
повідомленням-рішенням, позивач
оскаржив його в адміністративного
порядку.

Так, позивачем подано первинну скаргу
до Головного управління Міндоходів у
Київській області про скасування
податкового повідомлення-рішення від 16
липня 2013 року № від 27 вересня 2013
року № 27/09, рішенням про залишення
скарги без розгляду від 2 грудня 2013 року
№ 1496/10/10-36-10-01-206/794, скаргу позивача
залишено без розгляду у зв'язку з
порушенням законодавчо встановленого
10-денного строку для подання скарги.

Не погоджуючись з податковим
повідомленням-рішенням та рішенням про
залишення скарги без розгляду, позивач
звернувся з позовом до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Суд погоджується з висновком
податкового органу про порушення
позивачем вимог податкового
законодавства, вважає доводи
податкового органу обґрунтованими, а
спірне податкове повідомлення-рішення
правомірним, виходячи з наступного.

Законодавчим актом, який регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні,
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства є
Податковий кодекс України від 2 грудня
2010 року № 2755-VI.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Згідно пункту 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше;

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною (пункт 198.2 статті
198 Податкового кодексу України).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

У силу вимог пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

З наведеного слідує, що необхідною
умовою для віднесення сплачених у ціні
послуг сум податку на додану вартість є
факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, при розгляді тверджень
органу державної податкової служби про
безтоварність господарської операції
підлягає перевірці факт здійснення
господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції - договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Вирішуючи питання про реальність
здійснення господарських операцій та
використання позивачем у
господарській діяльності товарів та
послуг, наданих ТОВ «Комплект Систем
плюс» та ТОВ «БДМ Систем Плюс», суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до даних акту перевірки, 20
липня 2012 року між позивачем та ТОВ
«Комплект Систем плюс» укладено
договір на транспортно-експедиційне
обслуговування № 1/7-КСП, згідно умов
якого ТОВ «Комплект Систем плюс»
зобов'язується за рахунок замовника
надати транспортно-експедиційні
послуги пов'язані з перевезенням
вантажу замовника автомобільним
транспортом.

Також, із акту перевірки встановлено,
що 1 грудня 2012 року між позивачем та ТОВ
«БДМ Систем Плюс» укладено договір на
транспортно-експедиційне
обслуговування № 1/7, згідно умов якого
ТОВ «Вік Фор» (Замовник) доручає, а та
ТОВ «БДМ Систем Плюс» зобов'язується за
рахунок замовника надати
транспортно-експедиційні послуги
пов'язані з перевезенням вантажу
замовника автомобільним транспортом.

Суд зазначає, що надання експедиційних
послуг на будь-яких умовах не звільняє
учасників господарської операції від
обов'язку щодо складання первинних
документів, якими супроводжується
виконання відповідних договорів.

Разом з тим, позивачем не надано жодних
документів що підтверджують факт
виконання господарських зобов'язань за
договорами, укладеними з ТОВ «БДМ
Систем Плюс», ТОВ «Комплект Систем
плюс» як то наприклад: самих договорів,
заявок на перевезення вантажів;
документів щодо оплати за перевезення
вантажів замовника; довіреностей на
отримання товарно-матеріальних
цінностей, журналів зважування товару,
виробничих документів,
товарно-транспортних накладних, тощо.
При цьому, позивачем не надано суду
пояснень щодо того, що унеможливило
надання документів.

Оскільки позивачем не надано доказів
на підтвердження факту виконання ТОВ
«БДМ Систем Плюс», «Комплект Систем
плюс» умов договорів про
транспортно-експедиційне
обслуговування, суд дійшов висновку
про недоведеність факту виконання
вказаних договорів та використання у
господарській діяльності позивача
наданих ТОВ «БДМ Систем Плюс», ТОВ
«Комплект Систем плюс» послуг.

Також необхідно зазначити, що надання
послуг з транспортного експедирування
на будь-яких умовах не звільняє
учасників господарської операції від
обов'язку щодо складання первинних
документів, якими супроводжується
виконання відповідного договору.

Ураховуючи вищезазначене суд
констатує, що позивачем не надано
належних документів та не доведено
факту виконання господарських
зобов'язань ТОВ «БДМ Систем Плюс», ТОВ
«Комплект Систем плюс» транспортного
експедирування, отже відсутні належні
докази здійснення господарської
операції.

Доказами в адміністративному
судочинстві, за визначенням частини 1
статті 69 Кодексу адміністративного
судочинства України, є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення осіб, які беруть участь у
справі, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи. Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів.

У відповідності до частин 1 та 4 статті 70
цього Кодексу, належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування.

Сама по собі наявність у позивача
податкових накладних, які також не було
надано суду, не є безумовною підставою
для віднесення зазначених у них сум до
складу податкового кредиту, оскільки з
урахуванням обставин справи, факт
реального здійснення господарської
операції не підтверджується.

За таких обставин, висновок посадових
осіб Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області вимог пунктів 198.2, 198.3, 198.6
статті 198 Податкового кодексу України є
правомірним.

Крім цього, оскаржуючи висновок
Головного управління Міндоходів у
Київській області про залишення скарги
без розгляду в зв'язку із пропуском
десятиденного строку, позивачем не
надано суду підтверджень дати
отримання оспоруваного податкового
повідомлення-рішення.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, що були чинними
на момент виникнення спірних
правовідносин між сторонами, зважаючи
на відсутність підтверджуючих
документів, суд дійшов висновку, що
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "ВІК ФОР"
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86, 128, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

п о с т а
н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВІК ФОР" відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Василенко Г.Ю.