Справа № 817/484/14
Суддя: Дудар О.М.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/484/14

06 березня 2014 року 10год. 35хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Дудар О.М., за участю
секретаря судового засідання Сисун
Н.В., сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача: представник Ковальчук І.В.,

відповідача: представник Вознюк І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Дочірнього підприємства "Рівненський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"

до Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області про визнання
дій неправомірними,ВСТАНОВИВ :

Дочірнє підприємство "Рівненський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
(далі - ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ
"ДАК "Автомобільні дороги України")
звернулося з адміністративним позовом
до Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області (далі - УДВС ГУЮ у
Рівненській області) про визнання
неправомірними дій щодо винесення
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 07.02.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що,
приймаючи постанову про накладення
арешту майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження, державний
виконавець діяв всупереч вимогам
чинного законодавства.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала
повністю та суду пояснила, що ДП
"Рівненський облавтодор" створене на
власності ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги
України", у статутному фонді якого
частка держави становить 100%. Державний
виконавець УДВС ГУЮ у Рівненській
області, приймаючи постанову від 07.02.2014
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження (ВП №41537566)
порушив норми Закону України "Про
введення мораторію на примусову
реалізацію майна" від 29.11.2001 №2864-III (далі
- Закон №2864-III), оскільки власником
майна, переданого засновником до
господарського відання позивача,
залишається засновник (ВАТ "ДАК
"Автомобільні дороги України"). Відтак,
дії державного виконавця щодо
винесення оспорюваної постанови є
неправомірними. Просила позов
задовольнити повністю.

УДВС ГУЮ у Рівненській області позовні
вимоги не визнало повністю з підстав,
викладених у письмових запереченнях.

Представник відповідача у судовому
засіданні надала пояснення, тотожні
письмовим запереченням, зокрема,
вказала, що державний виконавець діяв
правомірно, згідно з вимогами чинного
законодавства. Зазначила, що Закон
України "Про виконавче провадження" від
21.04.1999 №606-XIV (далі - Закон №606-XIV)
розділяє поняття арешту майна боржника
та поняття примусової реалізації майна
боржника, а тому посилання позивача на
норми Закону №2864-III є безпідставними.
Вказала, що дії державного виконавця
щодо винесення постанови про
накладення арешту майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
спрямовані на забезпечення реального
виконання рішення суду. Просила у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі
обставини справи в їх сукупності на
підставі чинного законодавства,
перевіривши їх дослідженими у судовому
засіданні доказами, суд вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити
повністю з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 07.02.2014 державним
виконавцем винесено постанову про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження (ВП№41537566),
якою накладено арешт на все майно
боржника, ДП "Рівненський облавтодор"
ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України",
в межах суми звернення стягнення
1892,40грн.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі ст.124 Конституції України,
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Законом України "Про державну
виконавчу службу" від 24.03.1998 №202/98-ВР
(далі - Закон №202/98-ВР) та Законом №606-XIV
визначено, що примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб) покладене на державну
виконавчу службу, яка входить до
системи органів Міністерства юстиції
України.

Положення ст.4 Закону №202/98-ВР
визначають, що державний виконавець є
представником влади і здійснює
примусове виконання судових рішень,
постановлених іменем України, у
порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону №606-XIV,
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець, зокрема,
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом (ч.2 ст.11 Закону №606-XIV).

Як встановлено судом, на виконанні у
відділі примусового виконання рішень
УДВС ГУЮ у Рівненській області
перебуває виконавче провадження №41537566
про стягнення з ДП "Рівненський
облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні
дороги України" на користь Державної
податкової інспекції в м.Рівному
Головного управління Міндоходів в
Рівненській області заборгованості.

20.01.2014 державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень УДВС ГУЮ
у Рівненській області винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження з примусового виконання
наказу Господарського суду
Рівненської області від 23.09.2013 №918/1110/13
про стягнення з ДП "Рівненський
облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні
дороги України" до Державного бюджету
України судового збору в сумі 1720,36грн.

Зазначеною постановою про відкриття
виконавчого провадження боржнику
надано строк для добровільного
виконання рішення суду до 27.01.2014.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону №606-XIV, у
разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Крім того, з метою досягнення
компромісних рішень, частиною 2 статті
27 Закону №606-XIV передбачено, що у разі
якщо при відкритті виконавчого
провадження державним виконавцем
накладено арешт на майно та кошти
боржника, боржник за погодженням з
державним виконавцем має право у строк
до початку примусового виконання
рішення реалізувати належне йому майно
чи передати кошти в рахунок повного або
часткового погашення боргу за
виконавчим документом. У разі продажу
майна боржника покупець цього майна
повинен внести кошти за придбане майно
на рахунок органу державної виконавчої
служби у строк до початку примусового
виконання рішення. Після внесення
покупцем коштів арешт з проданого
майна боржника знімається за
постановою державного виконавця.

Однак, позивач не скористався наданим
йому правом.

Згідно з ч.1 ст.28 Закону №606-XIV, у разі
невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

У зв'язку з невиконанням ДП
"Рівненський облавтодор" ВАТ "ДАК
"Автомобільні дороги України" рішення
суду в добровільному порядку 28.01.2014
державним виконавцем на підставі ст.28
Закону №606-XIV винесено постанову про
стягнення з боржника виконавчого збору
в сумі 172,04грн.

Згідно з п.1 ч.1 ст.32 Закону №606-XIV, одним
із заходів примусового виконання
рішення є звернення стягнення на кошти
та інше майно (майнові права) боржника,
у тому числі якщо вони перебувають в
інших осіб або належать боржникові від
інших осіб.

При цьому, звернення стягнення на майно
боржника полягає, згідно з ч.1 ст.52
Закону №606-XIV, в його арешті, вилученні
або примусовій реалізації такого
майна.

Відповідно до ч.1 ст.57 Закону №606-XIV,
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем,
зокрема, шляхом винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження (ч.2 ст.57
Закону №606-XIV).

З положень Закону №606-XIV та Iнструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2012
№512/5, зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 02.04.2012 №489/20802,
вбачається, що арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення та полягає
у проведенні його опису, оголошенні
заборони розпоряджатися ним, а в разі
потреби - в обмеженні права
користування майном або його вилученні
в боржника та передачі на зберігання
іншим особам, а подальша його
реалізація здійснюється
спеціалізованими організаціями, які
залучаються на тендерній (конкурсній)
основі, на підставі договорів між
Державною виконавчою службою та
спеціалізованими організаціями шляхом
його продажу на прилюдних торгах,
аукціонах.

Тобто, законодавство України чітко
розмежовує такі поняття, як арешт
майна, вилучення та примусова
реалізація майна боржника.

Враховуючи викладене та зважаючи на
ненадання позивачем суду доказів
сплати ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ
"ДАК "Автомобільні дороги України"
судового збору в сумі 1720,36грн. і
виконавчого збору в сумі 172,04грн. станом
на 07.02.2014 (дата винесення державним
виконавцем постанови про арешт майна
боржника), суд прийшов до висновку про
правомірність дій державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень УДВС ГУЮ у
Рівненській області Вознюк І.Я. щодо
винесення постанови від 07.02.2014 про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

Що ж стосується посилань позивача на
порушення відповідачем вимог Закону
№2864-III, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП
"Рівненський облавтодор" ВАТ "ДАК
"Автомобільні дороги України" створене
на власності ВАТ "ДАК "Автомобільні
дороги України" (п.1 Статуту позивача,
затвердженого наказом Державного
агентства автомобільних доріг України
від 13.01.2012 №10, зареєстровано 28.02.2012 за
№9000181).

У свою чергу, ВАТ "ДАК "Автомобільні
дороги України" утворено відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 28.02.2001 №221 "Про утворення відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України", пунктом 2 якої
передбачено, що у державній власності
закріплюється 100 відсотків акцій
компанії із забороною їх відчуження»
(пункти1.1, 8.2 Статуту Публічного
акціонерного товариства "Автомобільні
дороги України", затвердженого наказом
Державної служби автомобільних доріг
України від 16.03.2011 №73, зареєстровано
24.03.2011 за №4002417).

Статтею 1 Закону №2864-III встановлено
мораторій на застосування примусової
реалізації майна державних
підприємств та господарських
товариств, у статутних фондах яких
частка держави становить не менше 25
відсотків (далі - підприємства), до
вдосконалення визначеного законами
України механізму примусової
реалізації майна.

Поряд з цим, відповідно до ст.2 Закону
№2864-III, для цілей цього Закону під
примусовою реалізацією майна
підприємств розуміється відчуження
об'єктів нерухомого майна та інших
основних засобів виробництва, що
забезпечують ведення виробничої
діяльності цими підприємствами, а
також акцій (часток, паїв), що належать
державі в майні інших господарських
товариств і передані до статутних
фондів цих підприємств, якщо таке
відчуження здійснюється шляхом:
звернення стягнення на майно боржника
за рішеннями, що підлягають виконанню
Державною виконавчою службою, крім
рішень щодо виплати заробітної плати
та інших виплат, що належать працівнику
у зв'язку із трудовими відносинами, та
рішень щодо зобов'язань боржника з
перерахування фондам
загальнообов'язкового державного
соціального страхування
заборгованості із сплати внесків до
цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011
року, та з перерахування органам
Пенсійного фонду України
заборгованості із сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Оскільки відчуження майна - це заходи,
внаслідок яких державне підприємство
втрачає право власності на майно, що
йому належить, а арешт майна - це лише
накладання заборони на право
розпоряджатися майном, суд вважає, що
вимоги Закону №2864-III не поширюються на
такий захід забезпечення виконання
рішення суду як арешт майна.

При винесенні постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 07.02.2014 державним
виконавцем були застосовані лише
заходи забезпечення виконання рішення
суду, передбачені Законом №606-XIV. При
цьому, саме позивач спонукав
державного виконавця до застосування
зазначених заходів, не виконавши
самостійно вимог виконавчих
документів щодо сплати судового та
виконавчого зборів.

Відтак, суд вважає безпідставними
посилання позивача на норми Закону
№2864-III, оскільки оспорювана постанова є
нічим іншим, як заходом забезпечення
виконання наказу Господарського суду
Рівненської області від 23.09.2013, та
спрямована на своєчасне і повне
виконання позивачем вимог даного
виконавчого документа, а не на
реалізацію майна боржника.

За таких обставин, постанова
державного виконавця від 07.02.2014 про
арешт майна та оголошення заборони на
його відчуження (ВП№41537566) винесена на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, визначений чинним
законодавством, а відтак, є законною.

Відповідно до частини першої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно зі статтею 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (стаття 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Суд вважає, що позивач не довів ті
обставини, на яких ґрунтуються його
позовні вимоги, в той час як
відповідачем правомірність
оспорюваної постанови від 07.02.2014
(ВП№41537566) про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
доказана повністю, а тому позов до
задоволення не підлягає.

Відповідно до вимог ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, понесені позивачем судові
витрати не відшкодовуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог
Дочірнього підприємства "Рівненський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
до Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області про визнання дій
неправомірними щодо винесення
постанови відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Дудар О.М.