Справа № 872/6442/13
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2013-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

05 грудня 2013 рокусправа № 1170/2а-4351/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк
І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Новошицької О.О.,

представників сторін:

позивача : - Бойко Р.І., дов.
від 02.09. 13 р.

відповідача: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Кіровоградської
об'єднаної державної податкової
інспекції Кіровоградської області
Державної податкової служби

на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 21
лютого 2013 р. у справі № 1170/2а-4351/12

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кіровоградпостач"

до Кіровоградської об'єднаної
державної податкової інспекції
Кіровоградської області Державної
податкової служби

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

19.12.2012 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Кіровоградпостач"
(далі - ТОВ "Кіровоградпостач",
Товариство) звернулось до
Кіровоградського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом в якому
просило визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення до
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Кіровоградської
області Державної податкової служби
(далі - Кіровоградська ОДПІ) від 23.07.2012 р.
№ , яким позивачу зменшено
залишок від'ємного значення податку на
додану вартість, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду за лютий 2012 року в
сумі 234 752 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
проведення перевірки відповідачем,
складання акту перевірки здійснено з
численними порушеннями норм
податкового законодавства, висновки
ґрунтуються на припущеннях, без
зазначення первинних документів, при
відсутності системного викладення
встановлених порушень.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 21 лютого
2013р. у справі № 1170/2а-4351/12 (суддя Притула
К. М.) вимоги вищевказаного
адміністративного позову задоволено.

Постанову суду мотивовано тим, що у
позивача наявні належним чином
складені податкові накладні,
враховуючи які, останній мав право
віднести до складу податкового кредиту
суму ПДВ сплачену у складі вартості
товарів (робіт, послуг) по
взаємовідносинах з ТОВ «Санрайз
Стиль». Реальність виконаних позивачем
робіт підтверджено наданими копіями
податкових та видаткових накладних,
копіями технологічних карт та
платіжних доручень.

Не погодившись з постановою суду,
Кіровоградською ОДПІ подано
апеляційну скаргу, згідно якої
скаржник просить скасувати постанову
Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 21 лютого 2013
р. у справі № 1170/2а-4351/12, як таку що
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Скаржник вважає, що суд першої
інстанції не дослідив всіх обставин по
справі не врахувавши, що контрагент
позивача порушує вимоги податкового
законодавства, не приділив уваги тому
факту, що операції купівлі-продажу ТОВ
«Санрайз Стиль» та в подальшому ТОВ
«Кіровоградпостач» не спричиняють
реального настання правових наслідків
та вбачаються нікчемними по ланцюгу до
«вигодонабувача».

Сторони по справі про час і місце
апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштового відправлення.

До судового засідання не з'явились
представники відповідача. Жодних
клопотань, повідомлень про причини
неявки до суду не надходило, підстави
відсутності представників відповідача
суду не повідомлені.

З урахуванням наявних в справі
матеріалів, нез'явлення в судове
засідання представників сторони , з
урахуванням приписів ч.4 ст. 196 КАС
України, не перешкоджає розгляду
скарги.

З урахуванням досліджених матеріалів
справи, суд зазначає, що обставини,
пов'язані з проведенням
Кіровоградською ОДПІ документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
"Кіровоградпостач" з питань
правильності нарахування з питань
правильності нарахування податкових
зобов'язань та податкового кредиту з
податку на додану вартість за період з
01.02.2012 р. по 28.02.2012 р. в частині
взаємовідносин з ТОВ «Санрайз-Стиль»
(акт перевірки № 104/22-4/37168244 від 11.07.2012р.,
а. с.7-15), встановлені під час цієї
перевірки порушення п.п.198.2, 198.3, 198.6 ст.198
ПК України, зміст цих порушень та зміст
прийнятого на підставі вказаного акту
перевірки спірного податкового
повідомлення-рішення (а. с.16)
відображені в постанові
Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 21 лютого 2013
р. і відповідають матеріалам даної
справи.

Спірним в даній справі є питання щодо
висновків відповідача про
неправомірність формування
Товариством податкового кредиту з ПДВ
за лютий 2012 року в сумі 234 752 грн.,
сплаченого в ціні придбання товарів
(робіт, послуг) згідно нікчемних, на
думку відповідача, правочинів,
укладених з контрагентом ТОВ
«Санрайз-Стиль».

Перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга Кіровоградської
ОДПІ не підлягає задоволенню з таких
підстав:

Відповідно до п.135.1, п.135.2 ст.135 ПК
України доходи, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
включаються до доходів звітного
періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2
цієї статті, та складаються з:

доходу від операційної діяльності,
який визначається відповідно до пункту
135.4 цієї статті;

інших доходів, які визначаються
відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.3 цієї статті та у статті 136 цього
Кодексу.

Доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат:
витрати, не пов'язані з провадженням
господарської діяльності, а саме
витрати на: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку (п.п.139.1.9. п.139.1 ст.139
ПК України).

У відповідності до п.2 ст.3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.95
р. за №168/704, первинні документи це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Згідно ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкуванням оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку № 88, який
наведено вище, встановлено, що первинні
документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Згідно п.198.6. ст.198 ПК України (в
редакції, що діяла на момент формування
позивачем податкового кредиту) не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Системний аналіз правових норм
свідчить про те, що податкова накладна
як звітний податковий документ, що є
підставою для включення покупцем у
податковому обліку до податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених (нарахованих) у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), що
підлягають використанню в його
господарській діяльності, має таке
юридичне значення при обов'язковій
умові нарахування податку та
виписування податкової накладної
особою, яка зареєстрована як платник
податку на додану вартість у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Згідно положень ст.183 та ст.184 ПК України
про реєстрацію особи платником податку
на додану вартість їй органом
державної служби надається свідоцтво
про реєстрацію як платника податку.
Свідоцтво про реєстрацію діє до дати
його анулювання.

Доказів того, що станом на момент
проведення господарської операції
позивачем з ТОВ «Санрайз-Стиль»,
останнє не знаходилось в Єдиному
реєстрі як юридична особа та не було
платником ПДВ, відповідачем суду не
надано.

З матеріалів справи вбачається, що між
позивачем (Покупець) та ТОВ
«Санрайз-Стиль» (Постачальник)
укладений договір № 01/08/11 від 01.08.2010 р.
на придбання ТМЦ (а. с.80-83).

Виконання сторонами договору
поставки ТМЦ підтверджується копіями
первинних документів, що містяться в
матеріалах справи, а саме: видаткових
накладних, накладних на перевезення
залізницею, податкових накладних,
технологічних карт та платіжних
доручень, що свідчать про оплату
позивачем поставки контрагенту (а.
с.55-78).

В податковому обліку
вищевказані податкові накладні
позивачем включено до складу
податкового кредиту у лютому 2012 року,
що встановлено податковим органом при
перевірці Підприємця.

Доказів того, що придбані
позивачем у ТОВ «Санрайз Стиль» ТМЦ, не
використовувались Товариством у
власній господарській діяльності,
матеріали справи не містять.

Зазначені первинні бухгалтерські
документи відповідають вимогам ст.9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», а тому є належними доказами
виконання господарської операції та не
визивають у колегії суддів сумнівів
щодо їх недостовірності.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу на те, що в акті перевірки від
11.07.2012 р. не зафіксовано того, що
підставою для донарахування позивачу
податкових зобов'язань з ПДВ стало
надання Товариством неналежно
оформлених первинних документів, які
підтверджують господарські операції з
його контрагентом.

Наказом ДПА України від 22.12.2010 р. № 984,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 12 січня 2011 р. за № 34/18772,
затверджено Порядок оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства
(далі - Порядок).

Так, описова частина даного акту
перевірки не відповідає вимогам п.5.2
Порядку, згідно абз.1-5 якого у разі
встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
необхідно: чітко викласти зміст
порушення з посиланням на конкретні
пункти і статті законодавчих актів, що
порушені платником податків, зазначити
період (місяць, квартал, рік)
фінансово-господарської діяльності
платника податків та господарську
операцію, в результаті якої здійснено
це порушення, при цьому додати до акта
письмові пояснення посадових осіб
платника податків або його законних
представників щодо встановлених
порушень;

зазначити первинні документи, на
підставі яких вчинено записи у
податковому та бухгалтерському обліку,
навести регістри бухгалтерського
обліку, кореспонденцію рахунків
операцій та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків і
зборів, та докази, що підтверджують
наявність факту порушення;

у разі відсутності первинних
документів або ненадання для перевірки
первинних та інших документів, що
підтверджують факт порушення,
зазначити перелік цих документів;

у разі відмови посадових осіб
платника податків або його законних
представників надати копії документів
посадовій (службовій) особі органу
державної податкової служби така особа
складає акт у довільній формі, що
засвідчує факт відмови, із зазначенням
посади, прізвища, імені, по батькові
платника податків (його законного
представника) та переліку документів,
які йому запропоновано подати, факт про
складання такого акта відображається в
акті документальної перевірки.

При цьому, акт перевірки від 11.07.2012
р. не містить переліку первинних
документів, ненаданих Товариством до
перевірки. Також матеріали справи не
містять акту у довільній формі, що
засвідчує факт відмови позивача у
наданні первинних документів.

Водночас, описова частина даного акту
перевірки не містить ані посилань на
конкретні господарські операції,
здійснені між позивачем та його
контрагентом, ані на первинні
документи, які використані при
перевірці відповідачем, що свідчить
про те, що первинні документи взагалі
не досліджувались податківцями під час
проведення перевірки Товариства у
липні 2012 р.

Разом з тим, з акту перевірки від
11.07.2012 р. вбачається, що податковим
органом висновки щодо порушення
позивачем приписів здійснено на
підставі даних акту від 12.04.2012 р. №
116/22-5/37096243 «Про проведення
документальної позапланової
невиїзної перевірки суб'єкта
господарювання ТОВ «Санрайз-Силь» з
питань достовірності нарахування та
своєчасності сплати сум ПДВ при
взаємовідносинах з ТОВ «ВІП СОЮЗ» за
період з 01.12.2011 р. по 31.12.2011 р.

Виходячи з сукупності певних обставин,
що стосуються контрагентів позивача по
ланцюгу постачання (фізичних,
технічних можливостей до вчинення дій,
наявність кваліфікованого персоналу,
відсутності транспорту, основних
засобів тощо), податковий орган дійшов
висновку щодо відсутності реального
характеру досліджених операцій та,
відповідно, відсутності права позивача
на їх врахування при визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість.

Отже, на підставі даних акту перевірки
від 12.04.2012 р. та при співставленні
податкових баз АРМу «Бест-Звіт» та АІС
«Співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України»
податківцями згідно ч.1 ст.203, ст.2015, п.1
ст.216, ст.228, ст.626 ЦК України здійснено
висновки про нікчемність правочинів,
здійснених між позивачем та його
контрагентом - ТОВ «Санрайз-Стиль», за
договором № 01/08/11 від 01.08.2010 р., оскільки
вказані договори за визначенням
податківців не спрямовані на реальне
настання правових наслідків.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 20 ПК України визначені
права податкових органів.

При цьому, з аналізу даної норми
чинного законодавства України,
вбачається, що відповідачу відповідно
до покладених на нього функцій та
повноважень не надано право щодо
встановлення висновків в актах
перевірки про нікчемність правочинів,
укладених суб'єктами господарювання
при перевірці їх господарської
діяльності. Жодним законом України на
органи податкової служби не
покладається повноважень щодо
здійснення контролю за додержанням
цивільно-правового законодавства
України.

Отже, з наведеного, суд приходить
до висновку про те, що податкові органи
взагалі не наділені повноваженнями
щодо визнання угод недійсними
(нікчемними), як це зазначено в акті
перевірки від 11.07.2012 р., оскільки
правочини є нікчемними лише якщо їх
недійсність встановлена законом або
оспорюваний правочин визнаний судом
недійсним, а тому будь-які висновки
контролюючих податкових органів щодо
порушень цивільно-правових норм
платниками податків є такими, що
здійснюються поза межами повноважень
та порушують ст.ст.6, 19 Конституції
України, ст.ст.20, 21 ПК України.

Отже, вищезазначені дії
відповідача щодо встановлення
нікчемності договорів в акті перевірки
свідчать про перевищення контролюючим
органом власних повноважень, оскільки
правову оцінку правочинів чи інших дій
щодо додержання сторонами ст.203, ч.1
ст.215, ч.1 ст.216, ст.228 ЦК України щодо
встановлення факту нікчемності
правочину, може надавати виключно лише
суд.

Частинами 1 та 5 ст.203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює
принцип презумпції правомірності
правочину: правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Статтею 228 ЦК України визначено,
що правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної особи або юридичної
особи, держави, Автономної Республіки
Крим, територіальної громади,
незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох із сторін в
разі виконання правочину обома
сторонами в дохід держави за рішенням
суду стягується все одержане ними за
угодою, а в разі виконання правочину
однією стороною з іншої сторони за
рішенням суду стягується в дохід
держави все одержане нею і все належне
з неї першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їх на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Разом з тим, висновок суду
стосовно нікчемності правочину має
бути викладений у мотивувальній
частині судового рішення.

Пленум Верховного Суду України в
своїй постанові від 06 листопада 2009 р. №
9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені ст.228 ЦК
України, є:

1) правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочини, які посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін.

Відповідачем у ході судового
розгляду справи не було надано суду
належних доказів встановлення вини та
умислу позивача щодо порушення
публічного порядку та завдання шкоди
державі, не надано суду і відповідного
вироку суду щодо посадових осіб
позивача постановленого у
кримінальній справі щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Акт перевірки від 11.07.2012 р. не тільки не
містить посилань на вину позивача, яка
виразилася в намірі позивача порушити
публічний порядок, а й не доводить
умислу позивача на порушення
публічного порядку, не містить
посилання і на те, в чому таке порушення
полягає.

Статтею 207 ГК України встановлено,
що господарське зобов'язання, що
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Аналізуючи наведені норми,
колегія суддів дійшла висновку, що
відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочини
ухвалюється судове рішення.

Отже, відповідач, зробивши
висновок в акті перевірки про
нікчемність правочинів, не міг
керуватися лише припущеннями щодо
нікчемності укладених договорів, його
позиція про те, що ці правочини
очевидно суперечать інтересам держави,
не підкріплені належними доказами, а
саме: рішеннями суду про визнання їх
такими або вироком суду про визнання
вини посадових осіб позивача.

Не надано суду також і вироків відносно
посадових осіб контрагентів позивача
по ланцюгу постачання.

Також, слід зазначити, що акт перевірки
фактично не містить посилань на
відсутність документів
бухгалтерського обліку та порушення
саме позивачем будь-яких норм чинного
податкового законодавства України.

При цьому, Податковий кодекс України не
пов'язує право платника податку на
податковий кредит з проведенням
будь-яких зустрічних перевірок та не
ставить право платника податку на
формування податкового кредиту в
залежність від сплати податку іншими
учасниками по всьому ланцюгу
товарообігу.

Крім цього, і практика Європейського
суду з прав людини, яка відповідно до
ст.17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права, свідчить про те, якщо
державні органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(Рішення Європейського суду з прав
людини від 09.01.2007 р. у справі
«Інтерсплав проти України»).

Отже, якщо контрагенти позивача по
ланцюгу постачання не виконали своїх
зобов'язань щодо сплати податку на
додану вартість до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме для цих підприємств і
така відповідальність не може бути
покладена на позивача.

Також податковий орган не надав жодних
доказів на підтвердження своїх
висновків про те, що позивач, як платник
податку, діяв без належної обачності й
обережності і йому було відомо про
можливі порушення, які допускали його
контрагенти по ланцюгу постачання, або
що самостійною діловою метою
здійснення господарських операцій з
даним підприємством було одержання
позивачем податкової вигоди.

Частина 2 статті 71 КАС України визначає,
що в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом
владних повноважень не доведено
правомірність та законність своїх
висновків, викладених в акті перевірки
від 11.07.2012 р.

Отже, позивачем правомірно
віднесено до податкового кредиту ПДВ
по взаємовідносинах з ТОВ
«Санрайз-Стиль», сплаченого в ціні
придбання послуг на основі наявних
первинних бухгалтерських документів,
які відповідають вимогам Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» і
досліджених судом апеляційної
інстанції та наявних у матеріалах
справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують правового
обґрунтування, покладеного в основу
судового рішення, тому не можуть бути
підставою для скасування постанови
суду першої інстанції.

Керуючись ст.196, ст.198, ст.200, ст.205, ст.206
КАС України, суд , -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Кіровоградської
об'єднаної державної податкової
інспекції Кіровоградської області
Державної податкової служби на
постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 21 лютого 2013
р. у справі № 1170/2а-4351/12 залишити без
задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 21 лютого
2013р. у справі № 1170/2а-4351/12 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до ст. 254 КАС України та може
бути оскаржена відповідно до ст.212 КАС
України.

Головуючий:
Н.А. Бишевська

Суддя:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Я.В. Семененко