Справа № 2а-10347/11
Суддя: Міщук М.С.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Гапоненко
Суддя-доповідач: Міщук М.С.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді суддів:
Міщука М.С. Бєлової Л.В., Гром Л.М.
розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України у
м. Біла Церква Київської області на
постанову Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 01 березня 2011 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до Управління
Пенсійного фонду України у м. Біла
Церква Київської області про визнання
дій протиправними та зобов'язання
вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду до
Управління Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі міста Києва про
зобов'язання вчинити дії.

Постановою Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 01 березня 2011 року позов задоволено.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції відповідач звернувся
з апеляційною скаргою в якій вказує на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати оскаржувану
постанову і прийняти нове рішення,
яким у задоволені позову відмовити.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а постанова
суду першої інстанції - частковому
скасуванню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позовні вимоги підлягають
задоволенню з 13.03.2010 по 30.09.2011 року. З
таким висновком суду не може
погодитись в повній мірі, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що позивач є
непрацюючим пенсіонером, що постійно
проживає в зоні посиленого
радіоекологічного контролю.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України №
796-ХІІ пенсії непрацюючим пенсіонерам,
які проживають на територіях
радіоактивного забруднення в зоні
посиленого радіоекологічного
контролю, підвищується на 1 мінімальну
заробітну плату.

Проте, відповідачем неправомірно
застосовувались положення підзаконних
актів - постанов Кабінету Міністрів
України від 26.07.1996 р. № 836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та від 25.05.2008 року № 530 «Про
деякі питання соціального захисту
окремих категорій громадян», які
істотно звужують обсяг встановлених
законом прав позивача.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами, суд
першої інстанції правильно дійшов
висновку, що у даному випадку
застосуванню підлягає саме Закон
України № 796-ХІІ, а не зазначені
постанови Кабінету Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене, суд
погоджується з висновком суду першої
інстанцій щодо необхідності
здійснення виплат у розмірах,
визначених Законом № 796-ХІІ.

14 червня 2011 року Верховною Радою
України прийнято Закон України № 3491-VI
"Про внесення змін до Закону України
"Про Державний бюджет України на 2011
рік", який набрав чинності 19 червня 2011
року.

Пунктом 7 частини першої цього Закону
Прикінцеві положення Закону України
"Про Державний бюджет України на 2011 рік"
доповнено пунктом 4, яким установлено,
що у 2011 році норми і положення статей 39,
50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", статті 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни",
статей 14, 22, 37 та частини третьої статті
43 Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб" застосовуються у порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

З аналізу наведеної норми випливає, що
визначення порядку та розмірів виплат
указаним категоріям громадян
делеговано Кабінету Міністрів України.

Колегія суддів зазначає, що при
вирішенні питання яка з однопредметних
законодавчих норм однакової юридичної
сили, що не визнані неконституційними в
установленому порядку, підлягає
застосуванню для розв'язання спорів
зазначеної категорії, перевагу слід
надавати тій із них, що прийнята
пізніше. У розглядуваному випадку
пізніше прийняті норми Закону України
від 14 червня 2011 року №3491-VI "Про внесення
змін до Закону України "Про Державний
бюджет України на 2011 рік".

На виконання вимог Закону N 3491-VI 6 липня
2011 року Кабінетом Міністрів України
прийнято постанову № 745 "Про
встановлення деяких виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету", яка набрала
чинності 23 липня 2011 року.

З огляду на викладене, до набрання
чинності зазначеною постановою
Кабінету Міністрів України, тобто до 23
липня 2011 року, застосуванню підлягають
положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", статті 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини
третьої статті 43 Закону України "Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб".

З 23 липня 2011 року правомірність дій
суб'єктів владних повноважень у
зазначених категоріях справ необхідно
перевіряти на відповідність вимогам
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2011 рік" та постанови
Кабінету Міністрів України від 6 липня
2011 року №745.

У спірному випадку, при виплаті
позивачу державної додаткової пенсії з
23.07.2011, відповідачем не порушено вимоги
вказаних нормативно-правовоих актів.

Отже, приймаючи до уваги те, що позовні
вимоги заявлені щодо періоду після
набрання законної сили вказаною
постановою Уряду, такі вимоги
задоволенню не підлягають, а отже
висновок суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог в цій
частині є не вірним.

Більше того, слід зазначити, що
відповідно до п. 3 частини першої ст. 197
КАС України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі подання апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, які прийняті у порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої ст. 183-2 цього Кодексу. Тобто,
законодавцем встановлено для даної
категорії справ можливість особливого
порядку апеляційного розгляду. Але, суд
апеляційної інстанції має право, якщо
під час письмового провадження за
наявними у справі матеріалами дійде
висновку про те, що справу необхідно
розглядати у судовому засіданні,
призначити її до розгляду у судовому
засіданні.

Проте, частина перша ст. 183-2 Кодексу
адміністративного судочинства України
є імперативною нормою і встановлює
випадки застосування скороченого
провадження для розгляду зазначеної
категорії справ судом першої
інстанції. Щодо права, а не обов'язку
розгляду судом першої інстанції в
порядку скороченого провадження,
передбаченого частиною другою ст. 183-2
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку, що воно реалізується
виключно для категорій справ,
зазначених у пунктах 3, 4 частини першої
цієї статті, апеляційний розгляд яких в
порядку письмового провадження ст. 197
КАС України не передбачено. Тому,
порушення судом першої інстанції
особливості провадження справ,
зазначених у пунктах 1, 2 частини першої
ст. 183-2 Кодексу адміністративного
судочинства України, а саме розгляд їх
не у скороченому провадженні, не є
перешкодою для апеляційного розгляду
зазначеної категорії справ в порядку
письмового провадження, в зв'язку із
чим і оскарження постанови суду першої
інстанції здійснюється в порядку,
передбаченому частинами 8 - 10 ст. 183-2
Кодексу адміністративного судочинства
України.

З огляду на викладене, колегія суддів
визнала за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження, як це
передбачено ст. 197 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд
апеляційної інстанції вважає, що
постанова суду першої інстанції не
відповідає нормам процесуального
права, доводи апеляційної скарги
частково спростовують висновки суду
першої інстанції, викладені у
зазначеній постанові, у зв'язку з чим є
підстави для її скасування з
постановленням нової постанови про
часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 197 ч.1, 198, 202, 205, 207 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України у м. Біла
Церква Київської області задовольнити
частково.

Постанову Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 01 березня 2011 року - скасувати в
частині задоволення позовних вимог з 23
липня 2011 року, та постановити нову, якою
у задоволені позовних вимог в цій
частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту ухвалення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя

Судді:

Головуючий суддя

Міщук М.С.

Судді:

Бєлова Л.В.

Гром Л.М.