Справа № 21-408а13
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючого Кривенка В.В.,суддів:Гусака
М.Б., Коротких О.А., Кривенди О.В.,
Маринченка В.Л., Панталієнка П.В.,
Прокопенка О.Б., Терлецького О.О., -

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за позовом ОСОБА_9
до відділу Державного комітету із
земельних ресурсів у
Недригайлівському районі Сумської
області (далі - відділ Держкомзему),
заступника начальника відділу
Держкомзему - реєстратора Шевцової
Ірини Сергіївни, третя особа -
сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю
«Дружба-Нова»

далі - Товариство), про скасування
рішення та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_11 - представник
ОСОБА_9 - звернувся до суду з позовом, у
якому просив: визнати протиправними
дії відповідачів щодо здійснення
державної реєстрації договорів оренди
землі, сторонами яких є

ОСОБА_9 і Товариство, та внесення
відповідних відомостей до Книги
записів про державну реєстрацію
державних актів на право власності на
земельну ділянку та на право
постійного користування земельною
ділянкою, договорів оренди землі (далі -
Книга записів); зобов'язати
відповідачів скасувати державну
реєстрацію договорів оренди землі,
сторонами яких є ОСОБА_9 і Товариство,
та внести відповідні відомості до
Книги записів.

На обґрунтування позову зазначив, що
укладений договір оренди землі не
відповідає вимогам статей 11, 15 Закону
України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про
оренду землі» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин;

далі - Закон № 161-XIV) та змісту Типового
договору оренди землі, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 3 березня 2004 року № 220, оскільки
аркуші 1-2 (сторінки 1, 2, 3, 4) договору
оренди землі не підписано
орендодавцем, а також не скріплено
печаткою орендаря, тому між позивачем і
Товариством в належній формі не
досягнуто згоди з усіх істотних умов
зазначеного договору оренди землі.
Крім того, зазначені договори оренди
землі, на думку позивача, не містять у
своєму змісті обов'язкових невід'ємних
частин, а саме: планів або схем
земельних ділянок, які передаються в
оренду, кадастрових планів земельних
ділянок з відображенням обмежень
(обтяжень) у їх використанні та
встановлених земельних сервітутів.

Сумський окружний адміністративний
суд постановою від 12 вересня

2012 року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11 грудня 2012
року, в позові відмовив.

Вищий адміністративний суд України
ухвалою від 13 червня 2013 року залишив
без змін рішення судів попередніх
інстанцій.

Не погоджуючись із ухвалою Вищого
адміністративного суду України,

ОСОБА_11 - представник ОСОБА_9 - звернувся
із заявою про її перегляд Верховним
Судом України з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС).

На обґрунтування заяви додано копії
постанов Вищого адміністративного
суду України від 13 лютого та 3 квітня 2013
року, які, на думку представника
позивача, підтверджують неоднакове
правозастосування.

Ухвалою від 1 жовтня 2013 року Вищий
адміністративний суд України допустив
цю справу до провадження Верховного
Суду України з підстави неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції статті 20 Закону № 161-XIV та
статті 24 Закону України від 1 липня 2004
року № 1952-IV «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин; далі -
Закон № 1952-IV) у подібних
правовідносинах.

У справі, що розглядається, суд
касаційної інстанції, залишаючи без
змін рішення судів попередніх
інстанцій про відмову в позові, виходив
із того, що звернення однієї зі сторін
договору із заявою про відкликання
свого підпису із примірників договорів
оренди земельної ділянки або вимогою
не проводити реєстрацію цього договору
не є підставою для відмови у його
державній реєстрації, оскільки стаття
24 Закону № 1952-IV містить виключний
перелік підстав, згідно з якими може
бути відмовлено у державній реєстрації
прав. Звернення із такими заявами не
входять до вказаного переліку.

У рішеннях, наданих на підтвердження
неоднакового правозастосування, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що підписані сторонами
договори оренди землі на момент
звернення позивачів до відділу
Держкомзему не були вчиненими
правочинами, оскільки їх державна
реєстрація ще не відбулася, а отже, їх
учасники мали право відмовитися від
завершення процедури укладення
договору шляхом відкликання підпису та
відмови від їх державної реєстрації. У
відповідача не було підстав для
реєстрації договору оренди, тому
вчинені відповідачем дії з державної
реєстрації договору визнані
неправомірними.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні
касаційним судом статті 20 Закону № 161-XIV
та статті 24 Закону № 1952-IV у подібних
правовідносинах, колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України
виходить із такого.

Відповідно до статті 18 Закону № 161-XIV
договір оренди землі набирає чинності
після його державної реєстрації.

Статтею 20 цього ж Закону встановлено,
що укладений договір оренди землі
підлягає державній реєстрації. Право
оренди земельної ділянки виникає з дня
державної реєстрації цього права
відповідно до закону, що регулює
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень.

Статтею 24 Закону № 1952-IV встановлено
виключний перелік підстав, згідно з
яким може бути відмовлено у державній
реєстрації прав, а саме: якщо заявлене
право, обтяження не підлягає державній
реєстрації відповідно до цього Закону;
об'єкт нерухомого майна або більша його
частина розміщені на території іншого
органу державної реєстрації прав; із
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень звернулася неналежна
особа; подані документи не
відповідають вимогам, встановленим цим
Законом, або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 зазначеного Закону; заявлене право
вже зареєстровано.

Верховний Суд України вже висловлював
свою правову позицію стосовно моменту
укладення договору оренди землі та
наслідків відкликання підпису з
укладеного договору до державної
реєстрації останнього. Так, у постанові
від 18 грудня 2013 року Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України зазначила, що своє
волевиявлення на укладення договору
учасник (сторона) правочину виявляє в
момент досягнення згоди з усіх
істотних умов, складання та скріплення
підписом письмового документа.
Реєстрація договору є
адміністративним актом, тобто
елементом зовнішнім щодо договору.
Прохання учасника (сторони) правочину
не здійснювати реєстрацію договору
оренди земельної ділянки,
волевиявлення на укладення якого він
виявляв у момент досягнення згоди з
усіх істотних умов, складання та
скріплення підписом письмового
документа, не є підставою для визнання
договору недійсним у порядку,
визначеному частиною третьою статті 203
та частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК).

У постанові від 25 грудня 2013 року ця
Судова палата підтвердила наведене
вище правове судження та зазначила, що
відповідно до статті 214 ЦК відмова від
двостороннього правочину може
відбуватися лише за взаємною згодою
сторін.

Одностороння незгода сторони з
реєстрацією підписаного (укладеного)
нею договору не може визнаватися
обставиною для визнання його недійсним
із підстав, передбачених частиною
третьою статті 203 та частиною першою
статті 215 ЦК.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України
погоджується з твердженням Вищого
адміністративного суду України про те,
що дії відповідачів щодо здійснення
державної реєстрації договору оренди
землі, сторонами яких є ОСОБА_9 і
Товариство, вчинені на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відносини із реєстрації договорів
оренди землі на час виникнення спірних
відносин регулювалися, зокрема,
Законом № 161-XIV, Порядком ведення
Поземельної книги і Порядком ведення
Книги записів про державну реєстрацію
державних актів на право власності на
земельну ділянку та на право
постійного користування земельною
ділянкою, договорів оренди землі,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 9 вересня 2009 року
№ 1021, і Тимчасовим порядком ведення
державного реєстру земель,
затвердженим наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 2 липня 2003 року № 174 (зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 25 липня
2003 року за № 641/7962).

Ні наведені, ні інші нормативно-правові
акти не передбачали права однієї зі
сторін договору на відкликання заяви
про його державну реєстрацію, поданої
іншою стороною, та відповідного
кореспондуючого такому праву обов'язку
відповідачів не реєструвати договір.

На сьогодні зазначені порядки втратили
чинність, як і встановлений раніше
законом обов'язок реєструвати такі
договори.

Частиною першою статті 4 Закону № 1952-IV
встановлено, що обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема й право оренди земельної
ділянки.

Погоджуючись із законністю ухвали
касаційного суду у цій справі, слід
звернути увагу на те, що суд касаційної
інстанції у справі, що розглядається,
мотивував оскаржуване рішення,
зокрема, й приписами Закону № 1952-IV,
помилково не пославшись на
застосування його норм за аналогією.

Статтею 24 цього Закону встановлено
виключний перелік підстав, згідно з
яким може бути відмовлено у державній
реєстрації прав, а її частиною
четвертою передбачено, що відмова в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень з підстав, не передбачених цим
Законом, заборонена.

Проте, аналізуючи норми Закону № 1952-IV,
можна дійти висновку, що він не
регулював спірні відносини, пов'язані з
державною реєстрацією договорів
оренди. Цей Закон визначає правові,
економічні, організаційні засади
проведення державної реєстрації
речових та інших прав, які підлягають
реєстрації за цим Законом, та їх
обтяжень і спрямований на забезпечення
визнання та захисту державою цих прав,
створення умов для функціонування
ринку нерухомого майна.

Аналіз наведених норм дає підстави
вважати, що звернення однієї зі сторін
договору до державного реєстратора з
заявою про відкликання свого підпису в
договорі оренди земельної ділянки або
вимогою не проводити реєстрацію
договору, поданого іншою стороною, не
було підставою для відмови у державній
реєстрації договору оренди земельної
ділянки.

Відповідно до частини першої статті 244
КАС Верховий Суд України відмовляє в
задоволенні заяви, якщо обставини, які
стали підставою для перегляду справи,
не підтвердилися.

Оскільки висновок касаційного суду у
справі, що розглядається, про
правомірність дій відповідачів щодо
державної реєстрації укладеного
ОСОБА_9 із Товариством договору оренди
землі ґрунтується на правильному
застосуванні норм матеріального права,
то у задоволенні заяви ОСОБА_11 -
представника

ОСОБА_9 - слід відмовити.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України.

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви ОСОБА_11 -
представника ОСОБА_9 - відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не
підлягає, крім випадку, встановленого
пунктом 2 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В.
КривенкоСудді: М.Б.
Гусак О.В. КривендаО.А. Коротких В.Л.
МаринченкоП.В. ПанталієнкоО.Б.
ПрокопенкоО.О. Терлецький