Справа № 1570/3447/2012
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

12 березня 2014 р.ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа №
1570/3447/2012

Категорія: 8 Головуючий в 1 інстанції:
Юхтенко Л.Р.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -Кравець О.О.судді
-Домусчі С.Д.судді -Шеметенко Л.П.

за участю секретаря Левицької
З.Срозглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Одеси Одеської області
Державної податкової служби на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 12.09.2012 р. по
справі за адміністративним позовом
Приватної науково-виробничої фірми
"Вітас" до Державної податкової
інспекції у Київському районі м. Одеси
Одеської області Державної податкової
служби про визнання незаконними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Приватної науково-виробничої фірми
"Вітас" звернулося до суду з позовом до
Державної податкової інспекції в
Київському районі м. Одеси Одеської
області Державної податкової служби та
просило визнати незаконними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 18.05.2012 року №
, № .

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 12.09.2012 року
позов був задоволений.

Не погоджуючись з постановою суду
представник відповідача подав
апеляційну скаргу, в якій вважає
вказану постанову прийнятою з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просив її
скасувати та прийняти нову , якою у
задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13.11.2013 року
відповідача було замінено
правонаступником ДПІ у Київському
районі м. Одеси ГУ Міндоходів в
Одеській області .

Особи, що беруть участь у справі, про
час і місце судового розгляду були
сповіщені належним чином відповідно до
ст.34 -39 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши
доповідача, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, вважає, що вона не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Судом 1-ої інстанції було встановлено,
що на підставі наказу начальника ДПІ
в Київському районі м. Одеси від 17.02.2012
року №126-п фахівцями ДПІ в Київському
районі м. Одеси Одеської області ДПС
проведено позапланову невиїзну
перевірку Приватної
науково-виробничої фірми "Вітас"з
питань правових відносин з ТОВ
"Тетрабудсервіс"за серпень 2011 року, ПП
"Союз Р.О." за жовтень 2011 року, ТОВ
"Укрхолод"за грудень 2011 року.
Повідомлення про початок невиїзної
документальної перевірки та копія
наказу були надіслані засобами
поштового зв'язку за податковою
адресою суб'єкта господарювання.

За результатами перевірки був
складений та підписаний акт перевірки
від 21.02.2012 року № 459/23-34/20921305/15, яким було
встановлено порушення п. 198.3, п. 198.6 ст.
198 Податкового кодексу України, що
призвело до заниження ПНВФ "Вітас"суми
податкових зобов'язань по податку на
додану вартість за рахунок завищення
податкового кредиту на загальну суму 295
676,66 грн. за серпень 2011 року, жовтень 2011
року, грудень 2011 року, та пп. 138.1.1 п. 138.1
ст.138 , пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток на суму
340028 грн. за 2-4 квартали 2011 року.

Актом перевірки в частині перевірки
відомостей, що містяться у податкової
декларації з податку на прибуток за
період з 01.07.2011 року по 31.12.2011 року
зафіксовано, що підприємством на запит
перевіряючих не надано договори,
укладені з контрагентами
ТОВ "Тетрабудсервіс", ПП "Союз Р.О."та ТОВ
"Укрхолод", товарно-транспортні
накладні, які підтверджують фактичне
перевезення товарів, інформацію про
довіреності на отримання ТМЦ,
документи, що підтверджують наявність
власних або виробничих потужностей,
складських приміщень. Також актом
перевірки зафіксовано, що контрагенти
ТОВ "Тетрабудсервіс", ПП "Союз
Р.О."та ТОВ "Укрхолод"відносяться до
підприємств "ризикової" категорії, які
перебувають на податковому обліку у
ДПІ м. Києва та Київської області.
Згідно отриманої інформації та копій
реєстраційних документів встановлено,
що директором та головним бухгалтером
вказаних вище підприємств є громадяни
Російської Федерації, які на території
міста Києва та Київської області
зареєстрованими не значаться. ВПМ ДПІ у
Київському районі м. Одеси від
Київського міського центру зайнятості
20.01.2012 року за № 14-581 та № 14-583 та від
Київського обласного центру
зайнятості 24.01.2012 року за № 168/01/12-12
отримано листи, якими повідомлено, що
заяв та інших передбачених діючим
законодавством документів та
отримання дозволів на використання
праці громадян Російської Федерації до
Київського міського та обласного
центрів зайнятості не надходило,
дозволів на використання праці
вказаних осіб не оформлювалися. З
огляду на викладене, перевіряючи
прийшли до висновку, що вказані особи
не наділені необхідним обсягом
цивільної дієздатності, що не
відповідає загальним вимогам чинності
правочину, передбачених ст. 203
Цивільного кодексу України,а операції
з придбання товару не мали реального
змісту, із наданих документів
неможливо встановити розмір витрат,
особу, яка понесла дані витрати,
можливість здійснення таких операцій з
урахуванням можливості проведення
таких робіт контрагентами.

Перевіркою відомостей, що містяться у
податкових деклараціях з податку на
додану вартість з питань правових
відносин з вище переліченими
контрагентами, на підставі наданої
позивачем первинної документації,
аналітичної довідки відділу
адміністрування ПДВ управління
оподаткування юридичних осіб,
службової записки ВПМ ДПІ у Київському
районі м. Одеси щодо не підтвердження
реальності здійснених операцій від
13.02.2012 року № 208/26, даних бази
"Співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА
України"встановлено порушення п. 198.3, п.
198.6 ст. 198 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження ПНВФ
"Вітас"суми податкових зобов'язань по
податку на додану вартість за рахунок
завищення податкового кредиту на
загальну суму 295 676,66 грн. за серпень 2011
року, жовтень 2011 року, грудень 2011 року.

На підставі акту перевірки, ДПІ в
Київському районі м. Одеси Одеської
області ДПС були прийняті податкові
повідомлення -рішення № від
18.05.2012 року за порушення п. 198.3, п. 198.6 ст.
198 Податкового кодексу України про
збільшення позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 295667 грн. та застосування
штрафної (фінансової) санкції у розмірі
73913 грн. та № від 18.05.2012 року за
порушення пп. 138.1.1 п. 138.1 ст.138 , пп. 139.1.9
п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України,про збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств на 340028
грн. та застосування штрафної
(фінансової) санкції у розмірі 85007 грн.

Судом 1-ої інстанції було встановлено ,
що 05.08.2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Забудова
Світу", надалі "Постачальник" та
Приватною наукова-виробнича фірмою
«Вітас», було укладено договір
поставки №050711 ,згідно з яким
Постачальник зобов'язується передати у
встановлений у даному Договорі термін
у власність Покупця продукти
нафтохімії (поліетилен) в кількості 10
тон, надалі - "Товар", а Покупець
зобов'язується прийняти Товар та
оплатити його вартість відповідно до
умов цього Договору.

10.08.2011 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Тетрабудсервіс» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Забудова Світу" (
Первісний кредитор), укладено Договір
про відступлення права вимоги ,згідно з
яким Первісний кредитор передає, а
Новий кредитор приймає на себе право
вимоги, що належить Первісному
кредиторові, і стає кредитором за
Лист-повідомлення про зміну уступкі
прав вимоги в термін до 15.08.2011 р.,
рахунком № 50801 від 05.08.2011р. (далі -
Основний договір) на суму 200 000 грн.00
копійок , платіжним дорученням № 443 від
05.08.2011 р. на на суму 200 000 грн.00 копійок
укладеним між Первісним кредитором та
ПНВФ «Вітас» , Новий кредитор одержує
право (замість Первісного кредитора)
вимагати від Боржника належного
виконання всіх зобов'язань за Основним
договором, в тому числі, стягувати
санкції і збитки, заподіяних
невиконанням чи неналежним виконанням
зобов'язань за Основним договором.

10.08.2011 року між ПНВФ «Вітас»(Замовник)
та ТОВ «Укргазіфікація Південь»
(Підрядчик )було укладено договір №03/2
на виготовлення Підрядчиком продукції
з давальницькою сировини -партії
поліетиленових труб.

05 липня 2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Холодильник ", надалі "Постачальник" та
Приватною наукова-виробнича фірмою
«Вітас», було укладено договір
поставки №050711 ,згідно з яким
Постачальник зобов'язується передати у
встановлений у даному Договорі термін
у власність Покупця продукти
нафтохімії (поліетилен) в кількості 13
тон, надалі - "Товар", а Покупець
зобов'язується прийняти Товар та
оплатити його вартість відповідно до
умов цього Договору.

10.08.2011 року між ПП «Союз Р.О.» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю ""Холодильник (
Первісний кредитор), укладено Договір
про відступлення права вимоги ,згідно з
яким Первісний кредитор передає, а
Новий кредитор приймає на себе право
вимоги, що належить Первісному
кредиторові, і стає кредитором за
Лист-повідомлення про зміну уступкі
прав вимоги в термін до 15.08.2011 р.,
рахунком № 50801 від 05.07.2011р. (далі -
Основний договір) на суму 260 000 грн.00
копійок , платіжним дорученням № 444 від
05.08.2011 р. на на суму 260 000 грн.00 копійок
укладеним між Первісним кредитором та
ПНВФ «Вітас» , Новий кредитор одержує
право (замість Первісного кредитора)
вимагати від Боржника належного
виконання всіх зобов'язань за Основним
договором, в тому числі, стягувати
санкції і збитки, заподіяних
невиконанням чи неналежним виконанням
зобов'язань за Основним договором.

Факти здійснення господарських
операцій підтверджується
податковими та видатковими накладними
за відповідний період ,банківською
випискою про перерахування коштів на
рахунок, операцію відображено у
бухгалтерському обліку актом
прийняття-здавання виготовленого
об'єкту.

Відповідно до ст.205 ЦК України
вказаного кодексу правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Згідно з ст.ст.206,218 ЦК України усно
можуть вчинятися правочини, які
повністю виконуються сторонами у
момент їх вчинення, за винятком
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність. Юридичній особі, що
сплатила за товари та послуги на
підставі усного правочину з другою
стороною, видається документ, що
підтверджує підставу сплати та суму
одержаних грошових коштів.
Недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу
України договір вважається укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ст.639 означеного кодексу
договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Приписами ст.640 Цивільного кодексу
України визначено, що договір є
укладеним з моменту одержання особою,
яка направила пропозицію укласти
договір, відповіді про прийняття цієї
пропозиції. Якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання відповідного майна або
вчинення певної дії.

Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. Отже в результаті
виконання сторонами нікчемної угоди не
можуть виникати право на податковий
кредит.

Відповідно до частини 1 статті 207
Господарського кодексу України (в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Якщо господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін -у разі виконання
зобов'язання обома сторонами -в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а в
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
усе належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише в однієї зі
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави
(частина 1 статті 208 Господарського
кодексу України (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до ст.18 Закону України „Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців " від
15.05.2003р. №755-IV якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін. Якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, є
недостовірними і були внесені до нього,
то третя особа може посилатися на них у
спорі як на достовірні. Третя особа не
може посилатися на них у спорі у разі,
якщо вона знала або могла знати про те,
що такі відомості є недостовірними.
Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, не були до нього внесені, вони
не можуть бути використані в спорі з
третьою особою, крім випадків, коли
третя особа знала або могла знати ці
відомості.

Статтею 104 Цивільного кодексу України
від 16.01.2003р. №435-IV (із змінами і
доповненнями) визначено, що юридична
особа припиняється в результаті
передання всього майна, прав та
обов'язків іншим юридичним особам -
правонаступникам (злиття, приєднання,
поділу, перетворення) або в результаті
ліквідації. Юридична особа є такою, що
припинилася, з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

До того ж, згідно ст.59 Господарського
кодексу України від 16.01.2003р. №436-IV (із
змінами і доповненнями) припинення
діяльності суб'єкта господарювання
здійснюється шляхом його
реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, перетворення) або ліквідації -
за рішенням владника (власників) чи
уповноважених ним органів, за рішенням
інших осіб - засновників суб'єкта
господарювання чи їх правонаступників,
а у випадках, передбачених цим
кодексом, - за рішенням суду. Суб'єкт
господарювання вважається
ліквідованим з дня внесення до
державного реєстру запису про
припинення його діяльності.

Згідно частини 2 статті 33 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців»(в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
юридична особа є такою, що припинилася,
з дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про державну реєстрацію
припинення юридичної особи.

Отже, судом першої інстанції було
встановлено, що на час укладання та
виконання господарських зобов'язань
контрагент був належним чином
зареєстрованим та відносився до
платників податку на додану вартість.

Крім того, згідно п.9.8 ст.9 Закону
України №168/97-ВР реєстрація особи як
платника податку на додану вартість
діє до дати її анулювання. А відповідно
до п.25 „Положення про реєстрацію
платників податку на додану вартість ",
затвердженого наказом ДПА України від
01.03.2000р. №79 (із змінами і доповненнями),
реєстрація платників податку на додану
вартість діє до дати анулювання, яке
відбувається у випадках, визначених
п.9.8 ст.9 Закону України „Про податок на
додану вартість ". Анулювання
реєстрації здійснюється шляхом
анулювання Свідоцтва та виключення
платника податку на додану вартість з
Реєстру.

Відповідно до п.184.1 ст.184 Податкового
кодексу України реєстрація діє до дати
анулювання реєстрації платника
податку, яка проводиться шляхом
виключення з реєстру платників
податку. Згідно п.1 розділу V "Положення
про реєстрацію платників податку на
додану вартість", затвердженого
наказом ДПА України від 22.12.2010р. №978
(далі - Положення №978), реєстрація діє до
дати анулювання, яке відбувається у
випадках, визначених пунктом 184.1 ст.184
розділу V Податкового кодексу України.

А пунктом 2 розділу V Положення №978
встановлено, що анулювання реєстрації
здійснюється шляхом виключення
платника ПДВ з реєстру платників ПДВ.
Свідоцтво про реєстрацію платника
податку вважається анульованим з дати
анулювання реєстрації платника
податку.

Так, санкції застосовуються за
вчинення правочину з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства. Для застосування
санкцій, передбачених частиною 1 статті
208 Господарського кодексу України,
необхідним є наявність умислу на
укладення угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства. Однак зазначені санкції
не можна застосовувати за сам факт
несплати податків (зборів, інших
обов'язкових платежів) однією зі сторін
договору, оскільки за таких обставин
правопорушенням була б несплата
податків, а не вчинення правочину.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції доходить до висновку, що
відповідачем відповідно до вимог
частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
не було доведено, що сторони, укладаючи
господарські зобов'язання, мали умисел
на укладення угоди з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, такою, так як термін «
фіктивне підприємство»,застосований у
акті перевірки , визначений
Кримінальним Кодексом України ,як
злочин , відповідальність за який
встановлена ст.205 КК України та є
створенням або придбанням суб'єктів
підприємницької діяльності (юридичних
осіб) з метою прикриття незаконної
діяльності або здійснення видів
діяльності щодо яких є заборона , а
факт скоєння вказаного злочину в
порядку ст.72 КАС України може бути
підтверджений тільки вироком суду
,який набув законної сили , а ні актом
перевірки податкового органу .

Відповідно до частин 1, 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в
Україні»підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 2.1., 2.2. Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, первинні
документи - це документи, створені у
письмовій або електронній формі, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо. Для контролю та
впорядкування обробки інформації на
основі первинних документів можуть
складатися зведені документи (далі -
первинні документи).

Таким чином, апеляційний суд
погоджується із висновком суду 1-ої
інстанції ,що виникнення права
платника податку на податковий кредит
та бюджетне відшкодування є наслідком
фактичного проведення господарських
операцій, які є об'єктами
оподаткування, за наявності первинних
документів бухгалтерського та
податкового обліку по розрахункам між
позивачем та контрагентом , якій на
момент укладання договору та його
виконання був зареєстрований, не
припинений та не виключений з Єдиного
державного реєстру юридичних та
фізичних осіб - підприємців та мало
свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ.

Згідно п.п. 138.8.1. п.138.8 ст.138 ПК України
до складу прямих матеріальних витрат
включається вартість сировини та
основних матеріалів, що утворюють
основу виготовленого товару, виконаної
роботи, наданої послуги, придбаних
напівфабрикатів та комплектувальних
виробів, допоміжних та інших
матеріалів, які можуть бути
безпосередньо віднесені до
конкретного об'єкта витрат. Прямі
матеріальні витрати зменшуються на
вартість зворотних відходів, отриманих
у процесі виробництва, які оцінюються у
порядку, визначеному в положеннях
(стандартах) бухгалтерського обліку;

Згідно п.п. 139.1.9. п.139.1 ст.139 ПК України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

У разі втрати, знищення або зіпсуття
зазначених документів платник податку
має право письмово заявити про це
органу державної податкової служби та
здійснити заходи, необхідні для
поновлення таких документів. Письмова
заява має бути надіслана до/або разом
із поданням розрахунку податкових
зобов'язань за звітний податковий
період. Платник податків зобов'язаний
відновити втрачені, знищені або
зіпсовані документи протягом 90
календарних днів з дня, що настає за
днем надходження такої заяви до органу
державної податкової служби, митного
органу.

Якщо платник податку поновить
зазначені документи в наступних
податкових періодах, підтверджені
витрати включаються до витрат за
податковий період, на який припадає
таке поновлення;

Згідно п.п.14.1.8 п.14.1 ст.14 ПК України
бюджетне відшкодування - відшкодування
від'ємного значення податку на додану
вартість на підставі підтвердження
правомірності сум бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість за результатами перевірки
платника, у тому числі автоматичне
бюджетне відшкодування у порядку та за
критеріями, визначеними у розділі V
цього Кодексу.

Згідно п.п. 198.1ст. 198 ПК України від 02.12.10
№2756-VІ право на віднесення сум податку
до податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п.п. 198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається:

дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну
територію України товарів та з
постачання послуг нерезидентом на
митній території України датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати (нарахування) податку за
податковими зобов'язаннями згідно з
пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу.

Датою виникнення права орендаря
(лізингоотримувача) на збільшення
податкового кредиту для операцій
фінансової оренди (лізингу) є дата
фактичного отримання об'єкта
фінансового лізингу таким орендарем.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами).

Для товарів/послуг, постачання
(придбання) яких контролюється
приладами обліку, факт постачання
(придбання) таких товарів/послуг
засвідчується даними обліку.

Згідно п.п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Платники податку, що застосовували
касовий метод до набрання чинності цим
Кодексом або застосовують касовий
метод, мають право на включення до
податкового кредиту сум податку на
підставі податкових накладних,
отриманих протягом 60 календарних днів
з дати списання коштів з банківського
рахунка платника податку.

Згідно п.п. 200.1 ст. 200 ПК України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Згідно п.п. 200.2 ст. 200 ПК України при
позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

Згідно п.п. 200.3 ст. 200 ПК України при
від'ємному значенні суми, розрахованої
згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така
сума враховується у зменшення суми
податкового боргу з податку, що виник
за попередні звітні (податкові) періоди
(у тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до цього
Кодексу), а в разі відсутності
податкового боргу - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду.

Згідно п.п. 200.4 ст. 200 ПК України якщо в
наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів/послуг
або до Державного бюджету України, а в
разі отримання від нерезидента послуг
на митній території України - сумі
податкового зобов'язання, включеного
до податкової декларації за попередній
період за отримані від нерезидента
послуги отримувачем товарів/послуг;

б) залишок від'ємного значення
попередніх податкових періодів після
бюджетного відшкодування включається
до складу сум, що відносяться до
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Згідно п.п. 201.1 ст. 201 ПК України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках:

а) порядковий номер податкової
накладної;

б) дата виписування податкової
накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку
(продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування
податку;

ж) ставка податку та відповідна сума
податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 Податкового
кодексу України, податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.
Відсутність факту реєстрації
платником податку - продавцем
товарів/послуг податкових накладних в
Єдиному реєстрі податкових накладних
та порушення порядку заповнення
податкової накладної не дає права
покупцю на включення сум податку на
додану вартість до податкового кредиту
та не звільняє продавця від обов'язку
включення суми податку на додану
вартість, вказаної в податковій
накладній, до суми податкових
зобов'язань за відповідний звітний
період.

Відповідно до пункту 11 підрозділу 2
Перехідних положень Податкового
кодексу України, реєстрація податкових
накладних платниками податку на додану
вартість -продавцями в Єдиному реєстрі
податкових накладних запроваджується
для платників цього податку, у яких
сума податку на додану вартість в одній
податковій накладній становить понад 10
тисяч гривень -з 01 січня 2012 року, понад
100 тисяч гривень -з липня 2011 року. До
платників податку, до яких на дату
виписки накладної цим підрозділом не
запроваджено обов'язковість
реєстрації податкової накладної в
Єдиному реєстрі податкових накладних,
не застосовуються норми абзаців 8 і 9 п.
201.10 ст. 201 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 30 Цивільного кодексу
України, цивільну дієздатність має
фізична особа, яка усвідомлює значення
своїх дій та може керувати ними.
Цивільною дієздатністю фізичної
особи є її здатність своїми діями
набувати для себе цивільних прав і
самостійно їх здійснювати, а також
здатність своїми діями створювати для
себе цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання. Обсяг цивільної
дієздатності фізичної особи
встановлюється цим Кодексом і може
бути обмежений виключно у випадках і
в порядку, встановлених законом.

З поняття "цивільної дієздатності"
випливає, що цивільна дієздатність не
пов'язана з дозволом на виконання
певних робіт та й не пов'язана з
належністю до певного громадянства, це
здатність особи усвідомлювати
значення своїх дій та можливість
керувати ними.

Відповідачем не доведено того факту, що
посадові особи підприємств
-контрагентів не могли усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства"від 04.02.1994 року № 3929-ХІІ,
що діяв на час здійснення
господарських операцій, іноземці та
особи без громадянства, які прибули в
Україну для працевлаштування на
визначений термін, можуть займатися
трудовою діяльністю відповідно до
одержаного у встановленому порядку
дозволу на працевлаштування.

Згідно з ч.2, 3, 4, 6 ст. 8 Закону України
"Про зайнятість населення", роботодавці
мають право на використання праці
іноземців та осіб без громадянства на
умовах трудового договору лише за
наявності виданого роботодавцю
державною службою зайнятості дозволу
на використання праці іноземців та
осіб без громадянства, якщо інше не
передбачено міжнародними договорами
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України.
Порядок видачі, продовження терміну
дії та анулювання дозволів на
використання праці іноземців та осіб
без громадянства визначається
Кабінетом Міністрів України. У разі
використання роботодавцем праці
іноземців або осіб без громадянства на
умовах трудового договору без дозволу
на використання праці іноземців та
осіб без громадянства державна

служба зайнятості стягує з роботодавця
штраф за кожну таку особу у
двадцятикратному розмірі
мінімальної заробітної плати,
встановленої законом. Порядок
накладення штрафу визначається
центральним органом виконавчої влади
у сфері праці та соціальної політики.
Іноземці та особи без громадянства не
можуть призначатися на окремі посади
або займатися певною трудовою
діяльністю, якщо відповідно до
законодавства України призначення на
ці посади або зайняття такою
діяльністю пов'язано з належністю до
громадянства

України, якщо інше не передбачено
міжнародними договорами України, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Апеляційний суд погоджується із
висновком суду , що наявність у
директорів (громадян Російської
Федерації )ТОВ "Тетрабудсервіс", ПП
"Союз Р.О.", ТОВ "Укрхолод" повноважень
щодо вчинення письмових правочинів,
цивільної дієздатності, не пов'язана з
належністю до громадянства України ,у
разі використання праці іноземної
особи ст. 8 Закону України від 04.02.1994
року №3929-XII "Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства"
передбачена відповідальність для
роботодавця, що не є наслідком для
визнання правочинів нікчемними.

Одночасно, слід зазначити, що виявлення
факту розбіжностей між сумою
податкового кредиту та сумою
податкового зобов'язання підприємств
-контрагентів шляхом автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА або
відсутності даних щодо підтвердження
отриманих податкових накладних і
оплати податкового зобов'язання не є
підставою для визнання угоди нікчемною
та зменшення суми податкового кредиту.

Підпунктом 5.9.2. п. 5.9 "Порядку заповнення
та подання податкової декларації з
податку на додану вартість",
затвердженого наказом ДПА України від
30.05.1997р. №166 (із змінами і доповненнями)
(далі - Порядок №166) визначено, якщо в
результаті розрахунку значення
різниці рядків 18 і 19 менше 0, то платник
повинен заповнити рядок 21 декларації.

А згідно п. 5.11 Порядку №166 встановлено,
якщо за результатами поточного
звітного (податкового) періоду
платником податку визначено від'ємне
значення різниці між сумою податкових
зобов'язань і сумою податкового
кредиту, сума визначеного від'ємного
значення враховується у зменшення суми
податкового боргу за попередні звітні
(податкові) періоди з податку на додану
вартість, у тому числі розстроченого
або відстроченого відповідно до закону
(відображається у рядку 22.1 податкової
декларації), а решта зараховується до
складу податкового кредиту наступного
податкового періоду (відображається у
рядку 22.2 податкової декларації
поточного звітного (податкового)
періоду та переноситься до рядка 23.1
податкової декларації наступного
звітного (податкового) періоду).

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції доходить до висновку, що
відповідачем відповідно до вимог
частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
не було доведено, що сторони, укладаючи
господарські зобов'язання, мали умисел
на укладення угоди з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, такою, так як вказані
обставини щодо відсутності у
контрагента виробничих потужностей ,
автотранспорту та складських
приміщень не підтверджені допустимими
та достатніми доказами , є тільки
припущеннями податкового
органу,вказаними в актах перевірки
контрагентів , яких взагалі не знайдено
за останнім місцем знаходження , що
унеможливлює подальші вищевказані
висновки , та не є свідченнями
нікчемності правочину, та, крім того,
вважає, що фактичне звинувачення у
створенні фіктивного підприємства, що
є злочином, відповідальність за який
встановлена ст.205 КК України, та факт
скоєння якого в порядку ст.72 КАС
України може бути підтверджений
тільки вироком суду, який набув
законної сили, а ні актом перевірки
податкового органу чи на підставі
пояснень осіб, допитаних по
кримінальній справі чи обвинувальним
висновком .

Згідно з правовою позицією ,викладеної
у постанові Верховного Суду України
від 31 січня 2011 р. № 14/11 у справі за
позовом закритого акціонерного
товариства «Мукачівський
лісокомбінат»до Мукачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції в Закарпатській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення: за тотожних
обставин та на підставі вказаних норм
Закону Верховний Суд України дійшов
висновку про те, що «чинне
законодавство України не ставить в
залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання». Верховний Суд України
у вказаному рішенні також наголосив, що
такий висновок «узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у справі «Булвес»проти
Болгарії»(заява № 3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності».

Відповідно до п.п. 4.1.4. п.4.1. ст. 4 ПК
України (в редакції, діючої на момент
прийняття рішення податковим органом),
основним принципом податкового
законодавства є презумпція
правомірності рішень платника податку
в разі, якщо норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків або
контролюючих органів, внаслідок чого є
можливість прийняти рішення на користь
як платника податків, так і
контролюючого органу.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції доходить до висновку, що
відповідачем відповідно до вимог
частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
не було доведено, що сторони, укладаючи
господарські зобов'язання, мали умисел
на укладення угоди з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, такою, так як вказані
обставини щодо відсутності у
контрагентів виробничих потужностей ,
не підтверджені допустимими та
достатніми доказами , є тільки
припущеннями податкового органу , що
унеможливлює подальші вищевказані
висновки , та не є свідченнями
нікчемності правочину, та, крім того,
вважає, що фактичне звинувачення у
створенні фіктивного підприємства, що
є злочином, відповідальність за який
встановлена ст.205 КК України, та факт
скоєння якого в порядку ст.72 КАС
України може бути підтверджений
тільки вироком суду, який набув
законної сили, а ні актом перевірки
податкового органу чи на підставі
пояснень осіб, допитаних по
кримінальній справі чи обвинувальним
висновком .

Крім того, у позивача наявна належним
чином оформлена податкова накладна,
позивачем сплачено у повному обсязі
податок на додану вартість у складі
вартості поставлених товарів ,
належним чином оформлені та здані до
ДПІ податкові декларації, укладена
угода між позивачем та контрагентом до
теперішнього ніким не оскаржена та не
визнавалася недійсною у судовому
порядку, «товарність» операцій
підтверджено довідками,податковою та
видатковою накладними , які
відображають зміст та обсяг товарів ,
їх кількість, вартість, підписані від
імені юридичних осіб та завірені
печаткою юридичних осіб, банківськими
платіжними дорученнями в яких
зафіксовані всі відомості,
необхідність засвідчення яких
передбачена Законом України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», та містять
інформацію що дає змогу ідентифікувати
осіб, які брали участь у здійсненні
господарської операції .

Апеляційний суд погоджується із
висновком суду 1-ої інстанції, що
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в Київському
районі м. Одеси Одеської області
Державної податкової служби від 18.05.2012
року № , № є протиправним,
та підлягає скасуванню, оскільки
позивач виконав вимоги приписів
Податкового кодексу України, Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» щодо
документального оформлення операцій
та податкового обліку та на
підтвердження правомірності
формування податкового зобов'язання
надав документи, а виявлені за
результатами перевірки порушення з
боку контрагентів позивача є
припущеннями та не є доказом
фіктивності діяльності, крім того
позивач не несе відповідальності за
облікову політику контрагентів, через
те що, закон не ставить у залежність
сплату податків, ведення податкового
та бухгалтерського обліку, складання
звітності контрагентами із правом на
одержання податкового кредиту
безпосередньо покупцем, також сама по
собі несплата податку контрагентами (у
тому числі внаслідок ухилення від
сплати) в разі фактичного здійснення
господарської операції не впливає на
формування податкового кредиту
покупцем та суму бюджетного
відшкодування, а висновки відповідача,
викладені у акті перевірки щодо
нікчемності укладених договорів, є
помилковими та обґрунтованими
припущеннями стосовно заниження
податкового зобов'язання та не
підтвердженими належними та
достатніми доказами, укладені між
позивачем та його контрагентами
договори не віднесено законом до
нікчемних, а судові рішення, із
врахуванням вимог ст. 204 ЦК України, про
визнання їх недійсними відсутні, але
дії податкового органу по проведенню
перевірки є правомірними.

Апеляційний суд вважає, що судом першої
інстанції правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
вірно встановлено фактичні обставини
справи та дана правова оцінка,
постановлене рішення суду першої
інстанції викладена достатньо повно,
висновки обґрунтовані з посиланням на
конкретні норми законів України та
відповідає чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, оскільки
ґрунтуються на невірному трактуванні
позивачем фактичних обставин і норм
матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Виходячи з цього, апеляційний суд
доходить до висновку, що не має підстав
в межах доводів апеляційної скарги для
скасування чи зміни постанови суду
1-ої інстанції .

Керуючись ч.1 ст. 195, ст.196, п.1 ч.1. ст.198,
200, п.1 ч.1 ст. 205,ст. 206,210, 211, 212 , ч. 5 ст. 254
КАС України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Одеси Одеської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення, а постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 12.09.2012 р. - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили після її проголошення ,
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя пис/

Судді: