Справа № 2а-1870/5634/11
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/26251/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Штульмана І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Сумського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до публічного акціонерного
товариства «Центролит» про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, касаційне провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Центролит» на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від 03
листопада 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2012
року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року Сумське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до суду з позовом
до публічного акціонерного товариства
(далі - ПАТ) «Центролит», у якому просило
стягнути з відповідача на користь
позивача суму
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2010
році в розмірі 156670,80 грн. та пеню за
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 1222 грн.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 03 листопада
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2012
року, позов задоволено частково.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, ПАТ «Центролит» звернулося з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати та направити
справу на новий розгляд, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно «Звіту про
зайнятість на працевлаштування
інвалідів за 2010 рік» середньооблікова
чисельність штатних працівників у ПАТ
«Центролит», склала 644 особи, в зв'язку
з чим норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів у
відповідності до статті 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» склав
26 робочих місць. Проте на підприємстві
у 2010 році працювало 20 осіб, яким
встановлено інвалідність.

Згідно з частиною 3 статті 18
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком з висновком
судів попередніх інстанцій, що на
підприємство покладається не лише
обов'язок створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, а також
інформувати про відповідну кількість
створених робочих місць органи
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Разом з тим,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена податковим
законодавством, а є заходом впливу до
правопорушника у сфері господарювання
у зв'язку зі скоєнням правопорушення.
Такі санкції не можуть застосовуватися
у разі відсутності необхідної
кількості працевлаштованих інвалідів,
якщо при цьому суб'єкт господарювання
вжив усіх передбачених законом заходів
для працевлаштування останніх, тобто
коли у його діях відсутній склад
правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

У частині 2 вище наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил господарської
діяльності, якщо не доведе, що ним вжито
усіх залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, що ПАТ
«Центролит», у 2010 році звіти форми 3-ПН
про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів до
районного центру зайнятості
подавалися лише у квітні, вересні,
жовтні.

Таким чином, задовольняючи позовні
вимоги, суди попередніх інстанцій
дійшли обгрунтованого висновку, що ПАТ
«Центролит», у 2010 році належним чином
не здійснило передбачені чинним
законодавством заходи щодо
працевлаштування інвалідів, зокрема не
було виконано належним чином обов'язок
щодо інформування центру зайнятості
про наявність вільних робочих місць на
підприємстві та потребу у направленні
йому центром зайнятості інвалідів для
працевлаштування.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу слід
залишити без задоволення, оскільки
судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Центролит»
залишити без задоволення, а постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 03 листопада 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2012
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: