Справа № 2а-463/210/13
Суддя: Курилець А.Р.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року
Справа
№ 876/1537/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді
Курильця А.Р.,

суддів
Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

з участю секретаря
Рак Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова на
постанову Личаківського районного
суду м. Львова від 24 грудня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Личаківському районі м.
Львова, треті особи - Публічне
акціонерне товариство «Свемон-Захід»,
Товариство з додатковою
відповідальністю «Модем» про визнання
дій протиправним, зобов'язання до
вчинення дій,-

в с т а н о
в и в:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся із
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Личаківському районі м.
Львова (далі - УПФУ), третіх осіб про
визнання протиправною відмову
відповідача у призначенні пенсії за
віком на пільгових умовах, зобов'язання
призначити та здійснити виплату пенсії
за віком на пільгових умовах за списком
№2 виробництв, робіт, професій, посад і
показників.

Позов обґрунтовує тим, що з 1981 року по
даний час працює на посаді монтажника
зв'язку - спаювальника на різних
підприємствах. Загальний стаж роботи
становить 32 роки і 30 днів, з яких на
посаді монтажника зв'язку -
спаювальника 31 рік і 30 днів. Оскільки
його посада віднесена Списком №2
виробництв, робіт, професій, посад і
показників до робіт з шкідливими і
важкими умовами праці, зайнятість в
яких повний робочий день дає право на
пенсію за віком на пільгових умовах, а
відповідно до ст.13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №
1788-XII (далі - Закон № 1788) він досяг 55
річного віку при наявності пільгового
стажу, а тому вважає відмову УПФУ у
призначенні йому пенсії за віком на
пільгових умовах незаконною.

Постановою Личаківського районного
суду м. Львова від 24 грудня 2013 року
позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права, просить скасувати оскаржувану
постанову і прийняти нову, якою в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Вимоги апеляції обґрунтовує тим, що
підставою для підтвердження
відповідних умов праці працівника є
результати атестації робочих місць за
умовами праці, проте така атестація на
жодному з підприємств де працював
позивач не проводилась. Крім цього,
вважає недостатнім представлення
позивачем однієї трудової книжки для
визначення відомостей, що визначають
право на пенсію на пільгових умовах,
оскільки така не містить повних даних
про умови праці позивача, зокрема чи
він працював на умовах повного
робочого дня. Оскільки позивачем не
представлено уточнюючої довідки та
даних про атестацію робочого місця,
вважає, що ним не підтверджено права на
призначення йому пенсії на пільгових
умовах, а тому УПФУ діяло відповідно до
вимог чинного законодавства.

У судовому засіданні позивач та його
представник заперечили апеляційну
скаргу, зазначивши, що рішення суду
першої інстанції є законним та
обґрунтованим, а відповідачем
безпідставно порушено право позивача
на отримання пенсії за віком на
пільгових умовах. Просять рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача апеляційну
скаргу підтримав з підстав, викладених
у ній. Просить скасувати рішення суду
першої інстанції та прийняти нове, яким
в задоволенні позову позивача
відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача, його представника,
представника відповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення
виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану постанову
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач з 1981 року працював на посаді
монтажника зв'язку - спаювальника, що
підтверджується копією трудової
книжки. Вказана посада віднесена до
робіт із шкідливими та важкими умовами
праці і дає право на призначення
пільгової пенсії за віком. Станом на
час звернення до відповідача позивач
досяг 55 річного віку, загальний стаж
його роботи становив більше 25 років, з
яких на роботах із шкідливими та
важкими умовами праці більше 12 років 6
місяців. Крім того, законодавцем
покладено обов'язок проведення
атестації робочих місць на керівників
підприємств, а тому її не проведення не
може позбавити громадян їх
конституційного права на соціальний
захист щодо вирішення питань надання
пенсій за віком на пільгових умовах.
Суд також вважає безпідставною
відмову у призначенні позивачу пенсії
за віком на пільгових умовах у зв'язку
із неподанням позивачем уточнюючої
довідки про умови роботи, оскільки
позивач представив трудову книжку, яка
містила вичерпні записи про періоди
роботи позивача на посадах починаючи з
1981 року по даний час.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13 Закону № 1788
визначено, що на пільгових умовах мають
право на пенсію за віком, незалежно від
місця останньої роботи, працівники,
зайняті повний робочий день на інших
роботах із шкідливими і важкими
умовами праці, - за списком №2
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затверджуваним Кабінетом
Міністрів України, і за результатами
атестації робочих місць: чоловіки -
після досягнення 55 років і при стажі
роботи не менше 25 років, з них не менше 12
років 6 місяців на зазначених роботах.

Згідно Наказу Міністерства праці та
соціальної політики України № 383 від
18.11.2005р. «Про затвердження Порядку
застосування Списків №1 і №2
виробництв, робіт, професій, посад і
показників з шкідливими та важкими
умовами праці, зайнятість в яких дає
право на пенсію за віком на пільгових
умовах», при визначенні права на пенсію
за віком на пільгових умовах
застосовуються, Списки, що чинні на
період роботи особи. При цьому до
пільгового стажу зараховується весь
період роботи на відповідних посадах
або професіями незалежно від дати
внесення цієї посади чи професії до
Списків.

Відповідно до п. 29 розділу XXIX Зв'язок
«Списку №2 виробництв, робіт, професій,
посад і показників з шкідливими та
важкими умовами праці, зайнятість в
яких дає право на пенсію за віком на
пільгових умовах» затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 36 від 16.01.2003р. вказана посада
монтажника зв'язку - спаювальника
віднесена до робіт із шкідливими та
важкими умовами праці, дає право на
оформлення за умови зайнятості на них
повний робочий день.

Крім цього, постановами Ради Міністрів
СРСР №1173 від 22.08.1956р., постановою Ради
Міністрів СРСР №10 від 26.01.1991р., які були
чинними на момент перебування позивача
у трудових відносинах на зазначених
посадах, були затверджені Списки №2
виробництв, робіт, професій, посад і
показників з шкідливими та важкими
умовами праці, зайнятість в яких дає
право на пенсію за віком на пільгових
умовах і в них була передбачена посада
монтажника зв'язку - спаювальника.

В судовому засіданні встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
позивач працював: з 21.01.1981р. по 26.12.1984
року на посаді монтажника зв'язку -
спаювальник Будівельно-монтажного
управління №8 тресту
«Міжміськзв'язокбуд», з 05.03.1985р. по
28.10.1985р. на посаді монтажника зв'язку -
спаювальник Спеціалізованого
будівельно-монтажного управління
зв'язку тресту «Укрзв'язокбуд», з
02.12.1985р. по 01.08.1991р. на посаді монтажника
зв'язку - спаювальник Механізованої
колони -92, а з 01.10.1991р. працює на цій же
посаді в ТДВ «Модем», яке в процесі
здійснення господарської діяльності
змінювало свою організаційно-правову
форму, що підтверджується копією
трудової книжки (а.с. 9-12).

Таким чином суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про те, що
станом на час звернення до відповідача
позивач володів необхідним обсягом
прав для призначення йому пенсії за
віком на пільгових умовах, оскільки
досяг 55 річного віку, загальний стаж
його роботи становив більше 25 років, з
яких на роботах із шкідливими та
важкими умовами праці більше 12 років 6
місяців.

Суд апеляційної інстанції не бере до
уваги твердження відповідача, що
робота позивача на роботах із
шкідливими та важкими умовами праці не
підтверджена результатами атестації
робочих місць виходячи з наступного.

Відповідно до п.п. 1,2 «Порядку
проведення атестації робочих місць за
умовами праці», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 1 серпня 1992 року № 442 (далі - Порядок
№ 442), атестація робочих місць за
умовами праці проводиться на
підприємствах і організаціях,
незалежно від форми власності і
господарювання, де технологічний
процес, використовуване обладнання,
сировина та матеріали є потенційними
джерелами шкідливих та небезпечних
виробничих факторів, що можуть
несприятливо впливати на стан здоровя
працюючих, а також на їхніх нащадків як
тепер, так і в майбутньому. Основна мета
атестації полягає у регулюванні
відносин між власником або
уповноваженим ним органом і
працівниками у галузі реалізації прав
на здорові й безпечні умови праці,
пільгове пенсійне забезпечення, пільги
та компенсації за роботу у
несприятливих умовах.

Частиною 2 п.4 Порядку № 442 встановлено,
що відповідальність за своєчасне та
якісне проведення атестації
покладається на керівника
підприємства, організації. З наведених
норм слідує, що законодавцем покладено
обов'язок проведення атестації робочих
місць на керівників підприємств, а тому
її непроведення не може позбавити
громадян їх конституційного права на
соціальний захист щодо вирішення
питань надання пенсій за віком на
пільгових умовах.

Крім цього, згадуваний порядок не може
застосовуватись до 1992 року, оскільки
згідно принципу прямої дії
нормативно-правового акту в часі, він
поширюється на відносини, які виникли
після набрання ним чинності. Відтак,
оскільки до 21.08.1992 року чинним на той
час законодавством атестація робочих
місць не вимагалась, тому відповідач не
вправі вимагати у позивача
підтвердження роботи, за цей період,
результатами атестації робочих місць.

Посилання відповідача на обов'язкову
наявність уточнюючої довідки
підприємства для підтвердження права
на пільгову пенсію спростовується
наступним.

Згідно ст. 62 Закону № 1788 основним
документом, що підтверджує стаж роботи
є трудова книжка.

П.3 Порядку підтвердження наявного
трудового стажу для призначення пенсій
за відсутності трудової книжки або
відповідних записів у ній,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 12.08.1993 року № 637
визначає, що лише за відсутності
трудової книжки, а також у тих випадках,
коли в трудовій книжці відсутні
необхідні записи або містяться
неправильні чи неточні записи про
періоди роботи, для підтвердження
трудового стажу приймаються довідки,
виписки із наказів, особові рахунки і
відомості на видачу заробітної плати,
посвідчення, характеристики, письмові
трудові договори і угоди з відмітками
про їх виконання та інші документи, які
містять відомості про періоди роботи.

Згідно представленої позивачем
трудової книжки (а.с. 9-10), записи про
періоди роботи позивача на посадах у
різних підприємствах починаючи з 1981
року по даний час є правильними і
точними, відповідачем не оспорюється
їхня достовірність, а тому. Крім того, в
матеріалах справи представлена
уточнююча довідка за період роботи
позивача з 13.05.1981 року по 26.12.1984 року (а.с.
12).

Колегія суддів також звертає уваги на
те, що у відповіді на адвокатський
запит ТзДВ «Модем» підтвердив
неможливість видачі уточнюючих
довідок, оскільки в архіві
підприємства не збереглось жодних
підтверджуючих документів, на підставі
яких є можливим видати запитувані
довідки (а.с. 21).

За таких обставин суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що
позивач надав всі необхідні документи,
які підтверджують його право на
отримання пільгової пенсії, а дії
відповідача є необгрунтованими і
такими, що порушують право особи на
соціальний захист, передбачене ст. 46
Конституції України.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
фактичні обставини справи та надав їм
належну правову оцінку, доводами
апеляційної скарги висновки, викладені
в судовому рішенні не спростовуються і
підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Личаківському районі м.
Львова слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції без
змін.

Керуючись ст.ст.195,198,200,205,206,254 КАС
України, суд, -

у х в а л
и в :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова
залишити без задоволення, а постанову
Личаківського районного суду м. Львова
від 24 грудня 2013 року у справі № 463/210/13-а -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий
А.Р.Курилець

Судді
М.П.Кушнерик

О.І.Мікула

Повний текст ухвали виготовлено 11.03.2014
року