Справа № 817/254/14
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/254/14

03 березня 2014 року 11 год. 45хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Шарапи В.М. за участю
секретаря судового засідання Климчук
В.В. та сторін і інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача: представники Вейна Ю.М.,
Дзерун І.Л.,

відповідача: представник Гридіна Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Приватного підприємства "ЛКМ"

до Рівненського обласного відділення
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності
про скасування рішення , -ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "ЛКМ" звернулося
до суду з позовом до Рівненського
обласного відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності про скасування
рішення про повернення коштів Фонду та
застосування фінансових санкцій за
порушення законодавства про
загальнообов'язкове соціальне
страхування у зв'язку з тимчасовою
втратою працездатності від 29.11.2013 року
№351 в частині повернення витрат по
вагітності та пологах у сумі 6575,40 грн.,
застосування штрафу в сумі 287,70 грн.

Представники позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримали в
повному обсязі. На їх обґрунтування
пояснили, що під час планової перевірки
підприємства виконавчою дирекцією
відповідача виявлено порушення
порядку використання коштів Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності в частині
виплати працівнику Дзерун І.Л. допомоги
по вагітності та пологах без
врахування передбачених
законодавством обмежень щодо роботи
вказаного працівника за сумісництвом.
Позивач з висновками контролюючого
органу не згідний, вважає їх
необґрунтованими та такими, що не
відповідають чинному законодавству.

Представники позивача зазначили, що
Дзерун І.Л. працювала на Приватному
підприємстві "ЛКМ" за сумісництвом. На
підставі наданого нею листка
непрацездатності у позивача виник
обов'язок нарахувати та виплатити їй
допомогу по вагітності та пологах, який
було виконано у повному обсязі.
Представники позивача вказали, що
попри наявні обмеження роботи за
сумісництвом для вагітних жінок -
працівників державних підприємств,
установ, організацій, такі обмеження не
поширюються на працівників
комунальних установ та організацій.
Тому, вважають оспорюване рішення
неправомірним, просять
адміністративний позов задовольнити
повністю.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечила повністю. На
обґрунтування своїх заперечень
пояснила, що оспорюване рішення
прийнято виконавчою дирекцією
відповідача на підставі та в межах
власних повноважень, за наявності для
цього визначених законом підстав.

Представник відповідача зазначила, що
при виплаті працівнику Дзерун І.Л.
допомоги по вагітності та пологах
позивачем не було враховано ту
обставину, що остання працює за
основним місцем роботи у комунальному
закладі охорони здоров'я. Представник
відповідача вказала, що на комунальні
установи та організації поширюються
обмеження роботи за сумісництвом,
передбачені для вагітних жінок -
працівників державних підприємств,
установ та організацій, тому виплата
Приватним підприємством "ЛКМ"
працівнику Дзерун І.Л. допомоги по
вагітності та пологах здійснена із
порушенням порядку використання
коштів Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності.
Просить в задоволенні
адміністративного позову відмовити
повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі
обставини адміністративної справи в їх
сукупності, перевіривши їх
дослідженими у судовому засіданні
доказами, суд приходить до висновку, що
в задоволенні позову слід відмовити
повністю.

Судом встановлено, що виконавчою
дирекцією Рівненського обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності проведено планову
перевірку правильності використання
страхових коштів Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності (далі - Фонд),
своєчасності повернення страхових
коштів Фонду Приватним підприємством
"ЛКМ" за період з 01.04.2010 року по 30.09.2013
року, результати якої оформлено актом
від 12.11.2013 року №1133 (а.с. 9-12).

Страхувальником подано заперечення
від 21.11.2013 року №1 на п. 5 акту перевірки.

Згідно відповіді від 29.11.2013 року №05/2316,
виконавчою дирекцією відділення Фонду
відмовлено у задоволенні заперечень,
висновки акту перевірки залишено без
змін (а.с.59-61, 71-73).

На підставі матеріалів перевірки та за
наслідками розгляду заперечень
виконавчою дирекцією Рівненського
обласного відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності прийнято
рішення про повернення коштів Фонду та
застосування фінансових санкцій за
порушення законодавства про
загальнообов'язкове соціальне
страхування у зв'язку з тимчасовою
втратою працездатності від 29.11.2013 року
№351, яким Приватне підприємство "ЛКМ"
зобов'язано повернути витрати,
проведені з порушенням порядку
використання страхових коштів Фонду у
сумі 6594,83 грн. та застосовано до нього
штраф за порушення порядку
використання страхових коштів Фонду у
сумі 3297,42 грн. (а.с.16-17).

Страхувальником подано скаргу від
20.12.2013 року №2 про перегляд вказаного
рішення в частині повернення витрат по
вагітності та пологах у сумі 6575,40 грн.,
застосування штрафу в сумі 287,70 грн.
Рішенням від 08.01.2014 року №07/8 виконавчою
дирекцією відділення Фонду відмовлено
у задоволенні скарги страхувальника,
оскаржуване рішення залишено без змін
(а.с. 13-15, 18-20).

В основу рішення про повернення коштів
Фонду та застосування фінансових
санкцій за порушення законодавства про
загальнообов'язкове соціальне
страхування у зв'язку з тимчасовою
втратою працездатності від 29.11.2013 року
№351, в частині, що оспорюється
позивачем, покладено висновки
виконавчої дирекції відповідача про
порушення Приватним підприємством
"ЛКМ" норм п. 3 ч. 2 ст. 27 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням" від
18.01.2001 року №2240-III, ст. 102-1 Кодексу
законів про працю України, п. 1
Постанови Кабінету Міністрів України
"Про роботу за сумісництвом
працівників державних підприємств,
установ і організацій" від 03.04.1993 року
№245, п. 2 Положення про умови роботи за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій, що
затверджене Наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства фінансів України
від 28.06.1993 року №43, який зареєстрований
в Міністерстві юстиції України 30.06.1993
року за №76, яке полягало у переплаті
працівнику Дзерун Ірині Леонідівній
допомоги по вагітності та пологах у
сумі 6575,40 грн.

Суд погоджується з наведеними
висновками, вважає їх обґрунтованими і
такими, що відповідають дійсним
обставинам справи та нормам
законодавства.

Правові, організаційні та фінансові
основи загальнообов'язкового
державного соціального страхування
громадян на випадок тимчасової втрати
працездатності, у зв'язку з вагітністю
та пологами, у разі смерті визначені у
Законі України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням" від
18.01.2001 року №2240-III (далі - Закон №2240-III).

Пунктом 6 статті 5 Закону №2240-III
встановлено, що загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням здійснюється
із дотриманням принципу цільового
використання коштів даного виду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону №2240-III,
загальнообов'язковому державному
соціальному страхуванню у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
підлягають особи, які працюють на
умовах трудового договору (контракту)
на підприємствах, в установах,
організаціях незалежно від форм
власності та господарювання або у
фізичних осіб, у тому числі в іноземних
дипломатичних та консульських
установах, інших представництвах
нерезидентів, а також обрані на виборні
посади в органах державної влади,
органах місцевого самоврядування та в
інших органах.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 27 Закону №2240-III,
страхувальник зобов'язаний надавати та
оплачувати застрахованим особам у разі
настання страхового випадку
відповідний вид матеріального
забезпечення та соціальних послуг
відповідно до цього Закону.

Пунктом 2 частини 1 статті 34 Закону
№2240-III визначено, що за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
надається, зокрема, такий вид
матеріального забезпечення, як
допомога по вагітності та пологах
(статті 38, 39 цього Закону).

Частиною 1 статті 50 Закону №2240-III
передбачено, що матеріальне
забезпечення та соціальні послуги за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
застрахованим особам, зазначеним у
частині першій статті 6 цього Закону,
призначаються та надаються за основним
місцем роботи (крім видів
матеріального забезпечення,
передбачених пунктами 1, 2 статті 34
цього Закону, яке надається за основним
місцем роботи та за сумісництвом у
порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України). Однак, на даний час
порядок надання допомоги по вагітності
та пологах жінкам, які працюють за
сумісництвом, Кабінетом Міністрів
України не визначений.

Разом з тим, нормами чинного
законодавства умови роботи за
сумісництвом врегульовано наступним
чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу законів
про працю України, працівник має право
реалізувати свої здібності до
продуктивної і творчої праці шляхом
укладення трудового договору на одному
або одночасно на декількох
підприємствах, в установах,
організаціях, якщо інше не передбачене
законодавством, колективним договором
або угодою сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 102-1 Кодексу законів про
працю України, умови роботи за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ, організацій
визначаються Кабінетом Міністрів
України.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів
України "Про роботу за сумісництвом
працівників державних підприємств,
установ і організацій" від 03.04.1993 року
№245 встановлено, що обмеження на
сумісництво для робітників,
спеціалістів і службовців державних
підприємств, установ і організацій
можуть запроваджуватися керівниками
державних підприємств, установ і
організацій разом з профспілковими
комітетами лише щодо працівників
окремих професій та посад, зайнятих на
важких роботах і на роботах із
шкідливими або небезпечними умовами
праці, додаткова робота яких може
призвести до наслідків, що негативно
позначаться на стані їхнього здоров'я
та безпеці виробництва. Обмеження
також поширюються на осіб, які не
досягли 18 років, та вагітних жінок.

Норми аналогічного характеру
закріплені у пункті 2 Положення про
умови за сумісництвом працівників
державних підприємств, установ і
організацій, що затверджене Наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства фінансів України від
28.06.1993 року №43, який зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 30.06.1993
року за №76.

На час прийняття і дії вказаних
нормативно-правових актів, в силу вимог
Закону України "Про власність" від
07.02.1991 року №697-XII, до державної
власності відносились
загальнодержавна власність та
власність
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальна власність). Отже,
дані нормативно-правові акти
врегульовували питання роботи
працівників на умовах сумісництва як
на державних (комунальних)
підприємствах, так і в державних
(комунальних) установах, організаціях,
що фінансуються з бюджетів усіх рівнів.
Тому, незважаючи на втрату чинності
Законом України "Про власність" від
07.02.1991 року №697-XII, норми Постанови
Кабінету Міністрів України "Про роботу
за сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій" від
03.04.1993 року №245 та Положення про умови
за сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій, що
затверджене Наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства фінансів України
від 28.06.1993 року №43, який зареєстрований
у Міністерстві юстиції України 30.06.1993
року за №76, регулюють питання роботи на
умовах сумісництва в установах,
організаціях, що фінансуються з
бюджетів усіх рівнів.

Таким чином, законодавством
встановлено обмеження щодо роботи за
сумісництвом для певних категорій
працівників державних підприємств,
установ і організацій, які
визначаються їх керівниками та
профспілковими комітетами.

Обмеження, що стосуються неповнолітніх
осіб та вагітних жінок, які працюють на
державних підприємствах, установах і
організаціях, є прямою і безумовною
забороною їх роботи за сумісництвом та
поширюється на:

- працівників, основним місцем
роботи яких є державне підприємство,
установа, організація, незалежно від
того на державне чи недержавне
підприємство вони приймаються на
роботу за сумісництвом;

- працівників, які приймаються на
роботу за сумісництвом на державне
підприємство, установу, організацію,
незалежно від того на державному чи
недержавному підприємстві вони
працюють за основним місцем роботи.

Як вбачається з матеріалів справи,
наказом Приватного підприємства "ЛКМ"
від 01.07.2010 року №3 Дзерун Ірина
Леонідівна прийнята на роботу за
сумісництвом на посаду
бухгалтера-касира на 0,5 ставки (а.с. 49, 78).

На підставі листка непрацездатності
серії АГА №071095, виданого 01.02.3013 року,
Приватним підприємством "ЛКМ"
нараховано та виплачено Дзерун Ірині
Леонідівній з коштів Фонду допомогу по
вагітності та пологах у сумі 6575,40 грн.
(а.с. 50-58, 83).

Водночас, з 17.05.2005 року Дзерун Ірина
Леонідівна працює у Комунальному
закладі "Сарненська районна
стоматологічна поліклініка"
Сарненської районної ради Рівненської
області на посаді
бухгалтера-економіста
госпрозрахункової дільниці, що
підтверджується довідкою від 28.02.2014
року №21 (а.с. 96).

Згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, єдиним засновником
даного комунального закладу є
Сарненська районна рада Рівненської
області (а.с. 93-95).

Відповідно до пп. 3.4.5 п. 3.4 розділу 3
Наказу Державного комітету України з
питань технічного регулювання та
споживчої політики "Про затвердження
національних стандартів України,
державних класифікаторів України,
національних змін до міждержавних
стандартів, внесення зміни до наказу
Держспоживстандарту України від 31
березня 2004 р. №59 та скасування
нормативних документів" від 28.05.2004 року
№97, комунальна організація (установа,
заклад) є об'єктом
організаційно-правової форми
господарювання, який утворюється
компетентним органом місцевого
самоврядування в розпорядчому порядку
на базі відокремленої частини
комунальної власності і входить до
сфери його управління.

Отже, поняття "комунальний заклад" є
тотожним поняттю "комунальна
організація", а тому на нього
поширюються норми Постанови Кабінету
Міністрів України "Про роботу за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій" від
03.04.1993 року №245 та Положення про умови
за сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій, що
затверджене Наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства фінансів України
від 28.06.1993 року №43, який зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 30.06.1993
року за №76.

Враховуючи наведені обставини,
позивачем порушено встановлені
законодавством обмеження щодо роботи
за сумісництвом вагітної жінки -
працівника комунального закладу, що, в
свою чергу, призвело до порушення ним
порядку використання страхових коштів
Фонду під час виплати такому
працівнику допомоги по вагітності та
пологах.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону №2240-III,
страхувальники та інші отримувачі
страхових коштів у разі порушення
порядку використання страхових коштів
відшкодовують Фонду в повному обсязі
неправомірно витрачену суму страхових
коштів та/або вартість наданих
соціальних послуг і сплачують штраф у
розмірі 50 відсотків такої суми.

Тому, суд приходить до висновку, що
оспорюване рішення в частині
зобов'язання Приватного підприємства
"ЛКМ" повернути витрати по вагітності
та пологах у сумі 6575,40грн., застосування
штрафу в сумі 287,70 грн. є правомірним.

З огляду на це, у задоволенні
адміністративного позову слід
відмовити повністю.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про
судовий збір" від 08.07.2011 року №3674-VI, під
час подання адміністративного позову
майнового характеру сплачується 10
відсотків розміру ставки судового
збору. Решта суми судового збору
стягується з позивача або відповідача
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимоги.

Оскільки позивачем при поданні
адміністративного позову сплачено
судовий збір у сумі 182,70 грн., з
Приватного підприємства "ЛКМ" слід
стягнути до Державного бюджету України
решту суми судового збору у розмірі
1644,30 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позивачу - Приватному підприємству
"ЛКМ" у задоволенні адміністративного
позову до Рівненського обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності про скасування рішення
про повернення коштів Фонду та
застосування фінансових санкцій за
порушення законодавства про
загальнообов'язкове соціальне
страхування у зв'язку з тимчасовою
втратою працездатності від 29.11.2013 року
№351 в частині повернення витрат по
вагітності та пологах у сумі 6575,40 грн.,
застосування штрафу в сумі 287,70 грн. -
відмовити повністю.

Стягнути з Приватного підприємства
"ЛКМ" до Державного бюджету України
судовий збір у сумі 1644 (одна тисяча
шістсот сорок чотири) грн. 30 (тридцять)
коп.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Шарапа В.М.