Справа № П/805/188/14
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 р.
Справа №П/805/188/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 11 година
45 хвилин

Донецький окружний адміністративний
суд у складі головуючого судді Бабіча
С.І. за участю секретаря судового
засідання Мандрики К.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Міщанин А.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Красноармійської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Донецькій області про визнання
протиправними дій та скасування вимоги
№ Ф-29377-17 від 09.12.2013 року про сплату
недоїмки зі сплати єдиного внеску в
розмірі 9 519,54 гривень,

В С Т А Н О В
И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернулась до суду з адміністративним
позовом до Красноармійської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Донецькій області про визнання
протиправними дій щодо направлення
вимоги про сплату недоїмки від 09.12.2013
року №Ф-29377-17 в розмірі 9 519,54 гривень,
скасування вимоги про сплату недоїмки
від 09.12.2013 року №Ф-29377-17 в розмірі 9 519,54
гривень.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на
думку позивача, вона не повинна
сплачувати єдиний внесок, оскільки є
пенсіонеркою за віком, тому їй
неправомірно нарахована недоїмка зі
сплати єдиного внеску в розмірі 9 519,54
гривень та виставлена вимога №Ф-29377-17
від 09.12.2013 року про сплату недоїмки зі
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в розмірі 9 519,54
гривень. Позивач просить суд визнати
протиправними дії щодо нарахування
недоїмки зі сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в розмірі 9 519,54
гривень та скасувати вимогу №Ф-29377-17
від 09.12.2013 року про сплату недоїмки зі
сплати єдиного внеску в розмірі 9 519,54
гривень.

Позивач у судовому засіданні, надала
пояснення аналогічні тим, що викладені
у позовній заяві. Просила суд
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

06.02.2014 року відповідач, через відділ
діловодства та документообігу
Донецького окружного
адміністративного суду, надав заяву, в
якій заперечував проти позову
посилаючись на те, що відповідно до
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010 року №2464-VI, платниками єдиного
внеску є фізичні особи - підприємці, в
тому числі ті, які обрали спрощену
систему оподаткування, та члени сімей
цих осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності. Такі особи можуть бути
платниками єдиного внеску виключно за
умови їх добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», пенсіонер - це особа, яка
відповідно до цього Закону отримує
пенсію, довічну пенсію, або члени її
сім'ї, які отримують пенсію в разі
смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом. Пенсія -
щомісячна пенсійна виплата в
солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку одержує
застрахована особа у разі досягнення
нею передбаченого Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» пенсійного віку.

Згідно з статтею 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», пенсія за віком
призначається по досягненню 55-річного
віку для жінок.

Позивач на час виникнення спірних
правовідносин не належав до вказаної
категорії осіб, а тому повинен
нараховувати і спланувати єдиний
соціальний внесок в розмірі не менше
мінімального єдиного внеску за кожен
місяць незалежно від наявності
(відсутності) доходу (прибутку).

У судовому засіданні представник
відповідача підтримав раніше
проголошену позицію відповідача та
просив суд відмовити в задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши обставини,
що мають значення для вирішення спору
та перевіривши їх доказами, наданими
сторонами, визначившись із правовими
нормами, які слід застосувати до
спірних відносин, суд приходить до
висновку, що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно свідоцтва серії НОМЕР_2 про
державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця, копія якого наявна в
матеріалах справи, фізична
особа-підприємець ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1,
зареєстрована виконавчим комітетом
Красноармійської міської ради
Донецької області 22.06.1994 року за №2 000832.

Позивач є платником єдиного внеску, про
що свідчить свідоцтво платника єдиного
внеску серії НОМЕР_3 та перебував на
спрощеній системі оподаткування, у
період за який нарахована недоїмка зі
сплати єдиного внеску в розмірі 9 519,54
гривень, що не заперечується
відповідачем.

З 13.12.2000 року ОСОБА_1 є пенсіонером за
вислугою років (працівник освіти), що
підтверджується протоколом від 20.12.2000
року про призначення пенсії та не
заперечується відповідачем.

Відповідно до пенсійного посвідчення
серія НОМЕР_4, ОСОБА_1 пенсію призначено
- довічно.

Позивач єдиний внесок з вересня 2011 року
не сплачувала, вважаючи, що звільнена
від його сплати, оскільки є
пенсіонеркою за віком.

Відповідачем було нараховано позивачу
недоїмку зі сплати єдиного внеску в
розмірі 9 519,54 гривень, за період з
вересня 2011 року по жовтень 2013 року.

Дана недоїмка складається з нарахувань
зі сплати єдиного внеску: за 2011 рік у
розмірі 1 365,03 гривень; за 2012 рік - 4 572,42;
за січень-вересень 2013 року - 3 582,09
гривень.

На суму недоїмки в розмірі 9 519,54
гривень, за вказаний період на підставі
статті 25 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» відповідачем
сформовано та надіслано на адресу
позивача, яка зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців вимогу
№Ф-29377-17 від 09.12.2013 року.

Не погодившись із вказаною вимогою
відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду
з позовною заявою до Красноармійської
ОДПІ про скасування зазначеної вимоги
та визнання протиправними дій
відповідача.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з
наступних мотивів та положень чинного
законодавства України.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» пенсіонер -
особа, яка відповідно до цього Закону
отримує пенсію, довічну пенсію, або
члени її сім'ї, які отримують пенсію в
разі смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом.

Стаття 26 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" встановлює, що особи мають
право на призначення пенсії за віком
після досягнення чоловіками 60 років,
жінками - 55 років та наявності
страхового стажу не менше п'яти років.

Види державних пенсій, які
призначаються за Законом України "Про
пенсійне забезпечення", визначені
статті 2 цього Закону.

Положення пункту "а" частини 1 статті 2
Закону України "Про пенсійне
забезпечення" свідчать про те, що
трудові пенсії поділяються на такі
види як пенсії за віком, по
інвалідності, в разі втрати
годувальника та за вислугу років.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон № 1058)
встановлені такі види пенсій, як:
пенсія за віком; пенсія по інвалідності
внаслідок загального захворювання (у
тому числі каліцтва, не пов'язаного з
роботою, інвалідності з дитинства);
пенсія у зв'язку з втратою
годувальника.

Статтею 51 Закону № 1788 визначено, що
пенсії за вислугу років встановлюються
окремим категоріям громадян, зайнятих
на роботах, виконання яких призводить
до втрати професійної працездатності
або придатності до настання віку, що
дає право на пенсію за віком.

Відповідно до частини 8 статті 52
вказаного Закону, право на пенсію за
вислугу років мають працівники освіти,
охорони здоров'я, а також соціального
забезпечення, які в
будинках-інтернатах для престарілих та
інвалідів і спеціальних службах
безпосередньо зайняті обслуговуванням
пенсіонерів та інвалідів, відповідно
до пункту "е" статті 55.

Пунктом "е" статті 55 цього Закону
визначено, що право на пенсію за
вислугу років мають працівники освіти,
охорони здоров'я та соціального
забезпечення при наявності
спеціального стажу роботи від 25 до 30
років за переліком, що затверджується у
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України, незалежно від віку.

Наявність у ОСОБА_1 необхідного
спеціального стажу роботи для виходу
на пенсію за вислугою років
підтверджено трудовою книжкою, копія
якої наявна в матеріалах справи.

Крім того, довідкою про обчислення
стажу підтверджено наявність у ОСОБА_1
загального стажу роботи 31 рік 2 місяці
та 19 днів, з яких стаж працівника освіти
дорівнює - 25 років 1 місяць та 6 днів.

Договір на добровільну участь у
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування
позивач з органом Пенсійного фонду
позивач не укладала, що сторонами не
заперечується.

Пунктом 1 частини 2 статті 26 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
визначено, що до досягнення віку,
встановленого абзацом першим цієї
статті, право на пенсію за віком мають
жінки 1961 року народження і старші після
досягнення ними такого віку: 55 років -
які народилися до 30 вересня 1956 року
включно.

Згідно з паспортом ОСОБА_1, датою її
народження зазначено ІНФОРМАЦІЯ_1,
тобто 17 жовтня 2007 року вона набула
статусу пенсіонера за віком, оскільки
їй виповнилось 55 років при 25 роках
трудового стажу (в редакції Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від
09.07.2003 року, що діяла на момент, коли
позивачка досягла пенсійного віку).

Суд критично оцінює посилання
відповідача на визначення поняття
"пенсійний вік" виключно за нормами
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", оскільки законодавством
(зокрема, Законом України "Про пенсійне
забезпечення") встановлено чітке
посилання на зменшення встановленого
статтею 26 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" пенсійного віку певної
категорії громадян.

З огляду на викладене суд приходить до
висновку, що ОСОБА_1 з 17 жовтня 2007 року
набула статусу пенсіонера за віком.

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" визначено, що
єдиний внесок на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування (далі -
єдиний внесок) - це консолідований
страховий внесок, збір якого
здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування",
платниками єдиного внеску є фізичні
особи - підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Законом України "Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України" №3609-VI від
07.07.2011 року, яким статтю 4 Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" було доповнено
частиною четвертою такого змісту:
"Особи, зазначені у пункті 4 частини
першої цієї статті, які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування".

Аналіз положень Законів України "Про
пенсійне забезпечення" та "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" свідчить, про те що
законодавець розрізнив пенсії за віком
в залежності від умов їх призначення,
визначивши загальні умови призначення
пенсії за віком, пільгові умови
призначення пенсії за віком, а також
особливі умови призначення цього виду
пенсії окремим категоріям громадян
(працівникам, зайнятим на підземних і
відкритих гірничих роботах та в
металургії, громадянам, які
постраждали від Чорнобильської
катастрофи, інвалідам, учасникам війни,
сім'ям загиблих (померлих)
військовослужбовців та осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ, багатодітним
матерям і матерям інвалідів з
дитинства, тощо .

Аналізуючи Закон України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", який встановлює загальні
види пенсійних виплат, Закон України
"Про пенсійне забезпечення", яким
призначаються державні пенсії, суд
приходить до висновку, що
законодавство встановлює, що саме
досягнення особою певного віку та
наявність у неї певного стажу роботи - є
характерними ознаками, які свідчать
про те чи є особа пенсіонером за віком,
у тому числі в розумінні статтю 4 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування".

Таким чином, фізичні особи - підприємці,
які є пенсіонерами за віком (досягли
віку з якого призначається пенсія за
віком та мають відповідний стаж) та які
обрали спрощену систему оподаткування,
до яких з урахуванням встановлених
судом обставин відноситься і позивач
ОСОБА_1, звільняються від сплати за себе
єдиного внеску.

Оскільки за висновком суду ОСОБА_1
станом на час виникнення спірних
відносин була пенсіонером за віком та
фізичною особою-підприємцем, яка
обрала спрощену систему оподаткування
та була платником єдиного податку, суд
приходить до висновку про те, що вона у
спірному періоді була звільнена від
обов'язку сплачувати єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, передбачений
Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску за загальнообов'язкове
державне соціальне страхування", тому
вимога Красноармійської ОДПІ №Ф-29377-17
від 09.12.2013 року про сплату недоїмки зі
сплати єдиного внеску в розмірі 9 519,54
гривень є протиправною та такою, що
підлягає скасуванню.

Аналогічну позицію викладено в ухвалах
Вищого адміністративного суду України,
від 12.12.2013 року в справі № К/800/38030/13, від
06.06.2013 року в справі № К/800/20437/1.

Щодо вимог про визнання протиправними
дій відповідача щодо направлення
позивачу спірної вимоги, суд вважає за
необхідне в їх задоволенні відмовити з
наступних причин.

Правові наслідки для позивача створює
сама спірна вимога, відтак дії
відповідача щодо нарахування недоїмки
та направлення вимоги про її сплату
самі по собі не створюють правових
наслідків для позивача і вимоги про
визнання вказаних дій відповідача
протиправними безпідставно обрані
позивачем у вигляді способу судового
захисту.

Крім цього, скасування спірної вимоги є
належним та достатнім способом захисту
та відновлення порушеного права
позивача.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позовних вимог.

Відповідно до квитанцій від 30.12.2013 року
та 16.01.2014 року позивачем понесені
судові витрати у вигляді судового
збору, в сумі 68,82 гривень та 172,05 гривень
відповідно.

Згідно з частиною 3 статті 94 КАС
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Тобто сумою яка підлягає поверненню є
172,05 грн., оскільки позовні вимоги
задоволені лише в частини вимог
майнового характеру.

Враховуючи викладене, суд вважає за
необхідне стягнути з Державного
бюджету України на користь позивача
судові витрати у вигляді судового
збору в сумі 172,05 гривень.

Керуючись статтями 1, 58 Законом України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", абз. 6 п.7
Прикінцевих та перехідних положень, п. 7
ч. 1 ст. 1, п. 4 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 25 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", статтями 2, 11, 17,
69-72, 86, 87, 94, 158-163, 167, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О
В И В:

Адміністративний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Красноармійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області про визнання протиправними дій
та скасування вимоги №Ф-29377-17 від 09.12.2013
року про сплату недоїмки зі сплати
єдиного внеску в розмірі 9 519,54 гривень -
задовольнити частково.

Скасувати вимогу Красноармійської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Донецькій області №
Ф-29377-17 від 09.12.2013 року про сплату
недоїмки зі сплати єдиного внеску в
розмірі 9 519,54 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог - в
позові відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 172 (сто сімдесят дві) гривні 05
(п'ять) копійок судового збору.

Постанова прийнята в нарадчій кімнаті,
її вступна та резолютивна частини
проголошені в судовому засіданні 13
березня 2014 року.

Постанова складена у повному обсязі 18
березня 2014 року.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення.

У разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України
(проголошення вступної та резолютивної
частин постанови), а також прийняття
постанови у письмовому провадженні,
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Бабіч С.І.