Справа № К/9991/88347/11-С
Суддя: Гаманко О.І.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/88347/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Гаманка
О.І.

суддів Білуги
С.В.

Загороднього А.Ф.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду України в
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 14 липня 2009
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 24 жовтня 2011 року у справі за позовом
Головного управління Пенсійного фонду
України в Львівській області до
Головного управління юстиції у
Львівській області, третя особа -
ОСОБА_2 про скасування постанови про
результати розгляду скарги та
зобов'язання проводити виконавчі дії, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2009 року Головне Управління
Пенсійного фонду України у Львівській
області звернулось до суду з позовом до
Головного управління юстиції у
Львівській області про скасування
постанови начальника від 15.05.2009 року та
зобов'язання вчинити дії.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 14 липня 2009
року, яка залишена без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 жовтня 2011
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судом першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати зазначені судові
рішення та ухвалити нове судове
рішення, яким задовольнити позов
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі в
межах, визначених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що 23.04.2009 року державним
виконацем підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головногго
управління юстиції у Львівській
області було винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження на
підставі виконавчого листа № 2а-286/2009
року, виданого 15.04.2009 року
Шевченківським районним судом м.
Львова та надано боржнику строк для
добровільного виконання до 30.04.2009 року.

Головне управління Пенсійного фонду
України у Львівській області подало
начальнику підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головногго
управління юстиції у Львівській
області скаргу від 05.05.2009 року за №
4135/06-22, в якій зазначило, що виконавчий
лист 15.04.2009 року по справі № 2а-286/2009
року, на підставі якого відкрито
виконавче провадження, виданий з
порушенням ст. 19 Закону України «Про
виконавче провадження», оскільки, в
ньому відсутні ідентифікаційний код
боржника та стягувача, дата і номер
рішення за яким видано виконавчий
документ, а справа № 2а-286/2009 року не
відповідає номеру судового рішення.

Постановою підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головногго
управління юстиції у Львівській
області у Львівській області від 15.05.2009
року за результатами розгляду скарги
відмовлено у її задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій вірно послалися
на наступне.

Статтею 3 Закону України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 року (надалі -
Закон) встановлено, що примусове
виконання рішень державною виконавчою
службою здійснюється на підставі
виконавчих документів.

Відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 3
цього Закону державною виконавчою
службою підлягають виконанню, зокрема,
такі виконавчі документи як виконавчі
листи, що видаються судами.

Згідно з вимогами статті 18 Закону
державний виконавець відкриває
виконавче провадження на підставі
виконавчого документа за заявою
стягувача або його представника про
примусове виконання рішення,
зазначеного в статті 3 цього Закону.

У відповідності до статті 26 Закону
однією з підстав для відмови у
відкритті виконавчого провадження є
невідповідність виконавчого документа
вимогам, передбаченим ст. 19 Закону.

Стаття 19 Закону встановлює, що у
виконавчому документі повинні бути
зазначені, зокрема, найменування (для
юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я
та по батькові за його наявності для
фізичних осіб) стягувача і боржника, їх
місцезнаходження (для юридичних осіб)
або місце проживання чи перебування
(для фізичних осіб), ідентифікаційний
код суб'єкта господарської діяльності
стягувача та боржника за його
наявності (для юридичних осіб),
індивідуальний ідентифікаційний номер
стягувача та боржника за його
наявності (для фізичних осіб -
платників податків), а також інші
відомості, якщо вони відомі суду чи
іншому органу, що видав виконавчий
документ, які ідентифікують стягувача
та боржника чи можуть сприяти
примусовому виконанню, такі як дата і
місце народження боржника та його
місце роботи (для фізичних осіб),
місцезнаходження майна боржника тощо.

Судами також було встановлено, що
виконавчий лист № 2а-286/2009 відповідає
вимогам Закону, його форма відповідає
вимогам додатку № 44 Інструкції з
діловодства в місцевому загальному
суді, затвердженої наказом Державної
судової адміністрації України від
27.06.2006 року № 68 та додатку № 25 до
Інструкції з діловодства в апеляційних
і місцевих адміністративних судах,
затвердженої наказом Державної
судової адміністрації України від
05.12.2006 року № 155 (у редакції наказу
Державної судової адміністрації
України від 15.12.2008 року № 134),
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 22.12.2006 року за № 1345/13219 (надалі -
Інструкція з діловодства).

Судами також вірно зазначено, що
відсутність у виконавчому листі
ідентифікаційних кодів боржника та
стягувача у виконавчому документів,
сама по собі, не може бути достатньою
підставою для скасування постанови
про відкриття виконачого провадження.

За приписами статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення норм процесуального
права, якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржувані судові рішення суду першої
та апеляційної інстанцій постановлені
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводами
касаційної скарги не спростовуються
висновки, викладені в судових рішеннях,
підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління
Пенсійного фонду України в Львівській
області залишити без задоволення, а
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 14 липня 2009
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 24 жовтня 2011 року у справі за позовом
Головного управління Пенсійного фонду
України в Львівській області до
Головного управління юстиції у
Львівській області, третя особа -
ОСОБА_2 про скасування постанови про
результати розгляду скарги та
зобов'язання проводити виконавчі дії -
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.І. Гаманко

Судді
С.В. Білуга

А.Ф.Загородній