Справа № 2а-1834/12
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/21356/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого - судді Бутенка В.І.,

суддів: Лиски Т.О., Штульман І.В.,

секретар судового засідання
Крапивка Л.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в порядку касаційного
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Міністерства доходів
та зборів України про визнання
нечинним наказу про звільнення,
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу,

в с т а н о в и в :

У квітні 2012 року позивач звернувся до
суду із позовом, в якому просив визнати
нечинним наказ Державної митної служби
України №659-к від 29.03.2012 року «Про
звільнення ОСОБА_1 поновити його на
роботі та стягнути заробітну плату за
час вимушеного прогулу.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2012
року позов задоволено.

Скасовано наказ Державної митної
служби України №659-к від 29.03.2012 року
«Про звільнення ОСОБА_1 Поновлено
позивача на посаді начальника відділу
стратегічного планування Департаменту
організаційно-інспекційної
діяльності митних органів Державної
митної служби України з 30.03.2012 року і
зобов'язано виплатити позивачу
заробітну плату за час вимушеного
прогулу в сумі 4870,94 грн.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 29 березня
2013 року рішення суду першої інстанції
скасовано і прийнято нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Судова колегія вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами встановлено, що позивач
працював на різних посадах в митних
органах з жовтня 2003 року, а з 2.07.2009 року
перебував на посаді начальника відділу
стратегічного планування Департаменту
організаційно-інспекційної діяльності
митних органів Державної митної служби
України і має спеціальне звання -
радник митної служби І рангу. Крім того,
на утриманні позивача перебуває двоє
неповнолітніх дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Наказом Державної митної служби
України №220 від 10.03.2010 року введено в
дію структуру і штатний розпис
центрального апарату Держмитслужби на
2010 рік, які передбачали структурний
підрозділ - Департамент
організаційно-інспекційної діяльності
митних органів, до складу якого входили
чотири відділи, в тому числі і відділ
стратегічного планування, який
очолював позивач.

Іншим наказом Державної митної служби
України №331 від 7.04.2010 року введено в дію
структуру і штатний розпис
центрального апарату Держмитслужби,
згідно яких в структурі центрального
апарату вже відсутній Департамент
організаційно-інспекційної діяльності
митних органів.

В подальшому структура і штатний
розпис центрального апарату Державної
митної служби України змінювалися
наказами №146 від 1.03.2011 року та №324 від
20.04.2011 року, в яких не було передбачено
утворення Департаменту
організаційно-інспекційної діяльності
митних органів.

З моменту прийняття наказу Державної
митної служби України від 7.04.2010 року
№331 позивач перебував на лікарняному з
5.08.2010 року по 16.12.2010 року та з 30.12.2010 року
по 28.04.2011 року.

На підставі наказу №146 від 1.03.2011 року
позивача попереджено про наступне
вивільнення у зв'язку із скороченням
чисельності працівників та змінами в
організації виробництва і праці з
одночасним запропонуванням роботи в
інших митних органах, а саме посади:
інспектора митного оформлення №3
митного поста «Червона Могила»
Луганської митниці; інспектора служби
митної варти Луганської митниці;
інспектора відділу митного оформлення
«Харків-пасажирський» Харківської
обласної митниці.

Від запропонованих посад позивач
відмовився, обгрутновуючи тим, що дані
посади не відповідають його
кваліфікації і тягнуть за собою
суттєві зміни в оплаті праці та
віддаленістю від постійного місця
проживання.

На момент попередження позивача про
наступне вивільнення в центральному
апараті Державної митної служби
України були вакантні посади 51
інспектора, 9 посад начальників
відділів, 3 завідувачів сектором та
інші.

Наказом Державної митної служби
України №1395-к від 30.06.2011 року позивача
звільнено з займаної посади відповідно
до п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю
України (далі - КЗпП України).

В період з 31.05.2011 року по 3.06.2011 року та з
29.06.2011 року по 28.03.2012 року позивач
перебував на лікарняному і у зв'язку із
цим Державною митною службою України
видано наказ №658-к від 30.06.2011 року про
скасування наказу №1395-к та видано
новий наказ №659-к від 29.03.2012 року «Про
звільнення ОСОБА_1» відповідно до п.1
ст.40 КЗпП України.

Згідно ст. 1 Положення про Державну
митну службу України, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
№940 від 18.07.2007 року, Державна митна
служба України (Держмитслужба) є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра фінансів.
Держмитслужба є спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади в галузі митної
справи.

У відповідності з ч.1 ст. 21 Закону
України «Про центральні органи
виконавчої влади» територіальні
органи центрального органу виконавчої
влади утворюються як юридичні особи
публічного права в межах граничної
чисельності державних службовців та
працівників центрального органу
виконавчої влади і коштів,
передбачених на його утримання,
ліквідовуються, реорганізовуються за
поданням міністра, який спрямовує та
координує діяльність центрального
органу виконавчої влади, Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону України
«Про центральні органи виконавчої
влади» територіальні органи
центрального органу виконавчої влади
діють на підставі положень, що
затверджуються керівником
центрального органу виконавчої влади.

Частиною четвертою ст. 21 Закону України
«Про центральні органи виконавчої
влади» територіальні органи
центрального органу виконавчої влади
набувають статусу юридичної особи з
дня внесення до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців запису про їх
державну реєстрацію як юридичної
особи. Територіальні органи
центрального органу виконавчої влади
припиняються як юридичні особи з дня
внесення до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців запису про державну
реєстрацію їх припинення.

Статтями 13,15 Митного кодексу України
визначено, що Державна митна служба
України і митниці являються окремими
юридичними особами.

Указом Президента України №1058 від
9.12.2010 року «Про оптимізацію системи
центральних органів виконавчої влади»
передбачено скорочення чисельності
державних службовців, як центрального
апарату Державної митної служби
України, так і її територіальних
органів.

На виконання постанови Кабінету
Міністрів України №1128 від 10.12.2010 року
«Про деякі заходи щодо забезпечення
виконання Указу Президента України
від 9.12.2010 року №1058» скорочено
чисельність державних службовців, які
працюють у центральних органах
виконавчої влади і підпорядкованих їм
територіальних органах, не менше ніж на
30 відсотків.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках: змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

В частині 2 ст. 40 КЗпП України
зазначено, що звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Згідно ч. 1 ст. 42 КЗпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Також у п. 1 ч.2 ст. 42 з КЗпП України
зазначено, що при рівних умовах
продуктивності праці і кваліфікації
перевага в залишенні на роботі
надається сімейним - при наявності двох
і більше утриманців.

Згідно ч. 3 cт. 492 КЗпП України одночасно
з попередженням про звільнення у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці власник або
уповноважений ним орган пропонує
працівникові іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.
При відсутності роботи за відповідною
професією чи спеціальністю, а також у
разі відмови працівника від
переведення на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації
працівник, за своїм розсудом,
звертається за допомогою до державної
служби зайнятості або
працевлаштовується самостійно.
Водночас власник або уповноважений ним
орган доводить до відома державної
служби зайнятості про наступне
вивільнення працівника із зазначенням
його професії, спеціальності,
кваліфікації та розміру оплати праці.

У пункті 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6.11.1992 року
№9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» (далі - постанова №9)
містяться роз'яснення, згідно з якими
при розгляді спорів про звільнення за
п. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов'язані
з'ясувати, чи дійсно у відповідача
мали місце зміни в організації
виробництва і праці, зокрема,
ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного
тлумачення частини першої ст. 40, частин
1,2,3 ст. 492 КЗпП України колегія суддів
дійшла висновку, що власник або
уповноважений ним орган одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
зі змінами в організації виробництва і
праці зобов'язаний запропонувати
працівникові всі наявні вакантні
посади в цій же установі, які він може
обіймати відповідно до своєї
кваліфікації.

Однак відповідач при наявності
вакантних посад в центральному апараті
Державної митної служби України жодну
із них позивачу не запропонував, а
пропозиція зайняти посаду в структурі
іншої юридичної особи не може бути
розцінена як дійсне виконання
відповідачем вимог, покладених на
нього ст. 40 Кодексу законів про працю
України.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що за вказаних
обставин позивач був звільнений з
посади без дотримання вимог ст.ст. 40
та 492 КЗпП України, а тому суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
стосовно задоволення даного позову,
однак рішення суду першої інстанції
було помилково скасовано апеляційним
судом.

Відповідно до вимог ст. 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
оскаржуване рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню, а рішення суду
першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 226, 230, 231 КАС
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 29 березня
2013 року скасувати.

Постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2012
року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко

Т.О. Лиска

І.В.Штульман