Справа № 2а-3259/10/1770
Суддя: Багрій В.М.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 березня 2014 року Справа № 10756/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Багрія В.М.,

суддів
Кухтея Р.В., Старунського Д.М.,

з участю секретаря судового засідання
Ратушної М.І.,

представників позивачки
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_3
на постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 24.12.2010 року
в справі за позовом суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_3 до Державної
податкової інспекції в м. Рівне про
скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2010 року суб'єкт
підприємницької діяльності-фізична
особа ОСОБА_3 звернулася до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції в м. Рівне про скасування
податкових повідомлень-рішень.

Позивачка просила скасувати як
незаконні податкові
повідомлення-рішення відповідача №
/1 від 30.04.2010 року, № /2 від
6.07.2010 року, якими її було визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 53423,70 грн. (33674,00
грн. за основним платежем та 19749,70 за
штрафними (фінансовими) санкціями;

№ /1 від 30.04.2010 року та № /2 від
6.07.2010 року, якими її було визначено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності в
загальній сумі 34233,22 грн., в т.ч. 34233,22
грн. за основним платежем;

№ /1 від 11.05.2010 року та № /2
від 8.07.2010 року, якими її визначено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб в сумі 444,36 грн.
(148,12 грн. за основним платежем та 296,24
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями).

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 24.12.2010 року
позивачці в задоволенні позову
відмовлено.

Постанову суду першої інстанції
оскаржила суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_3, яка в
апеляційній скарзі просить її
скасувати та прийняти нову постанову
про задоволення її позовних вимог.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що
суд першої інстанції прийшов до
безпідставного висновку про
збільшення нею як фізичною
особою-підприємцем, яка перебувала на
спрощеній системі оподаткування,
граничного обсягу виручки, що
зумовлювало перехід на загальну
систему оподаткування. При цьому
необґрунтовано включив до складу такої
виручки транзитні кошти, які
перераховувалися безпосередньо
перевізникам вантажів в той час, як
вона, апелянт, надавала послуги тільки
з транспортного експедирування.
Власником коштів, які надходили на її
рахунок в рахунок оплати вартості
перевезень, вона не була. Виручкою для
експедитора є сума комісійної
винагороди за організацію перевезень,
в зв'язку з чим підстав для висновку про
перевищення нею граничного обсягу
річної виручки 500000 грн. та переходу на
загальну систему оподаткування, не має.
Податок з доходів фізичних осіб по
найманому працівнику донараховано
податковим органом безпідставно,
оскільки роботодавець за порушення
платником податку вимог пп. 6.3.1 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» юридичної
відповідальності не несе.

Вислухавши суддю-доповідача,
представників апелянта, які апеляційну
скаргу підтримали, дослідивши
обставини справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
задоволенню підлягає з таких
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції,
посадовими особами Державної
податкової інспекції в м. Рівне
проведено планову документальну
перевірку дотримання позивачкою вимог
податкового законодавства за період з
18.02.2008 року по 31.12.2009 року, за наслідками
якої було складено акт № 46//17-117
від 18.03.2010 року.

Податковий орган прийшов до висновку
про порушення позивачкою вимог п. 7.1 ст.
7, пп. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» та п.
«б» Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян», в
зв'язку з чим позивачці як фізичній
особі-підприємцю донараховано податок
з доходів фізичних осіб за 2008 рік в сумі
27971,58 грн., за 2009 рік - в сумі 5151,27 грн.,
всього - на суму 33122,85 грн.

Крім того, податковий орган вважав, що
ОСОБА_3 порушила вимоги п. 2.1 ст.2, п.9.3, 9.4
ст.9 та пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», в
зв'язку з чим її було донараховано цей
вид податку за період з 1.07.2008 року по
31.12.2009 року в сумі 33674,00 грн.

Крім того, відповідач прийшов до
висновку про порушення позивачкою
вимог пп. 4.1.4 п. 4.1 ст.4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
внаслідок неподання декларацій з
податку на додану вартість за період з
липня 2008 року по грудень 2009 року (всього
18 податкових періодів).

На думку податкового органу фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 порушила
вимоги пп. 3.1.1 п. 3.1 ст.3, п. 7.1 ст.7, пп.6.3.2 п.
6.3 ст.6, пп.8.1.1 п. 8.1 ст.8 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
та п. 4 Порядку надання документів та їх
складу при застосуванні податкової
соціальної пільги внаслідок
неутримання та неперерахування до
бюджету податку з доходів найманих
працівників за 2008 рік на суму 148,12 грн.

На підставі акту перевірки №
46//17-117 від 18.03.2010 року ДПІ в м. Рівне
прийняла податкове
повідомлення-рішення від 26.03.2010 року
№/0, яким позивачці визначено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб в сумі 444,36 грн. (
148,12 грн. основний платіж та 296,24 грн.
штрафні (фінансові) санкції), податкове
повідомлення-рішення від 26.03.2010 року
№/0, яким позивачці визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 53571,00 грн. ( 33674,00
грн. основного платежу та 19897,00 грн.
штрафних (фінансових) санкцій) та
податкове повідомлення-рішення від
26.03.2010 року №/0, яким позивачці
визначено податкове зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності в сумі 33122,85
грн. (33122,85 грн. основний платіж).

За результатами розгляду первинної
скарги рішенням відповідача від 22.04.2010
року № 17509/25-09 збільшено позивачці
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності на суму
1110,37 грн. основного платежу, яке
визначене в податковому
повідомленні-рішенні від 26.03.2010 року
№/0;

скасовано податкове
повідомлення-рішення від 26.03.2010 року
№/0 в частині штрафної санкції
147,30 грн.;

залишено без змін податкове
повідомлення-рішення від 26.03.2010 року
№/0 .

За результатами розгляду первинної
скарги позивачки ДПІ в м. Рівне
прийняла податкове
повідомлення-рішення від 30.04.2010 року
№/1, яким позивачці визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 53423,70 грн. ( 33674,00
грн. основного платежу та 19749,70 грн.
штрафних (фінансових) санкцій),
податкове повідомлення-рішення від
30.04.2010 року №/1, яким позивачці
визначено податкове зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності в
загальній сумі 342333,22 грн. (342333,22 грн.
основний платіж) та податкове
повідомлення-рішення від 11.05.2010 року
№ /1, яким позивачці визначено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб в сумі 444,36 грн.
(148,12 грн. за основним платежем та 296,24
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями).

Рішенням ДПА в Рівненській області від
24.06.2010 року скаргу позивачки залишено
без задоволення, а оскаржувані
податкові повідомлення-рішення ДПІ в м.
Рівне залишено без змін.

В зв'язку з цим ДПІ в м. Рівне прийняла
податкове повідомлення-рішення від
6.07.2010 року № /2, яким позивачці
визначено податкове зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності в
загальній сумі 342333,22 грн. (342333,22 грн.
основний платіж) , податкове
повідомлення-рішення від 6.07.2010 року
№/2, яким позивачці визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 53423,70 грн. ( 33674,00
грн. основного платежу та 19749,70 грн.
штрафних (фінансових) санкцій), а також
податкове повідомлення-рішення від
8.07.2010 року № /2, яким позивачці
визначено податкове зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб в сумі
444,36 грн. (148,12 грн. за основним платежем
та 296,24 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями).

В справі встановлено, що ОСОБА_3
зареєстрована у встановленому законом
порядку як фізична особа-підприємець, з
18.02.2008 року та в період з 1.03.2009 року по
31.12.2009 року перебувала на спрощеній
системі оподаткування, обліку та
звітності за видами діяльності у 2008
році - надання експедиторських послуг
та інформаційно-консультаційних
послуг, в 2009 році - здійснення
вантажних перевезень автомобілями та
автобусами (крім таксі), надання
експедиторських послуг та
інформаційно-консультаційних послуг
та сплачувала єдиний податок.

В періоді, який перевірявся, позивачка
надавала транспортно-експедиційні
послуги з перевезення вантажів за
кордон та в межах України на виконання
зазначених в постанові суду першої
інстанції договорів доручення на
транспортно-експедиційне
обслуговування (6 договорів) та
договорів комісії на
транспортно-експедиційне
обслуговування (2 договори), які за
своїм змістом та за текстом мають
юридичну природу договору доручення на
транспортно-експедиційне
обслуговування.

Реальність вказаних договорів, їх
фактичне виконання стверджуються
доказами в справі та не оспорюються
податковим органом.

На розрахункові рахунки позивачки для
виконання обумовлених договорами
послуг надійшло в 2008 році 1970786,70 грн., в
2009 році - 196904,39 грн.

Досліджуючи обставини справи,
пов'язані з правомірністю прийняття
відповідачем оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень , суд першої
інстанції вважав такі рішення
відповідача правомірними, оскільки
виручкою від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) вважав всю
суму, яка фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на її
розрахунковий рахунок або в касу за
здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг).

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погодитися не
може.

Відповідно до ст. 1 Указу Президента
України від 3 липня 1998 року № 727/98 «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» (далі - Указ № 727/98)
спрощена система оподаткування, обліку
та звітності запроваджується для таких
суб'єктів малого підприємництва -
фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 000,00 грн.

Згідно з положенням пункту 4 статті 1
Указу № 727/98 як виручку слід розуміти
суму, фактично отриману суб'єктом
підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг).

Судом встановлено, що за період, який
перевірявся, позивачкою здійснювалася
експедиторська діяльність.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність»
транспортно-експедиторська діяльність
- підприємницька діяльність із надання
транспортно-експедиторських послуг з
організації та забезпечення
перевезень експортних, імпортних,
транзитних або інших вантажів;

транспортно-експедиторська послуга -
робота, що безпосередньо пов'язана з
організацією та забезпеченням
перевезень експортного, імпортного,
транзитного або іншого вантажу за
договором транспортного
експедирування;

експедитор (транспортний експедитор)
суб'єкт господарювання, який за
дорученням клієнта та за його рахунок
виконує або організовує виконання
транспортно-експедиторських послуг,
визначених договором транспортного
експедирування.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про
транспортно-експедиційну діяльність»
транспортно-експедиторська діяльність
здійснюється суб'єктами
господарювання різних форм власності,
які для виконання доручень клієнтів чи
відповідно до технологій роботи можуть
мати склади, різні види транспортних
засобів, контейнери, виробничі
приміщення тощо. Експедитори для
виконання доручень клієнтів можуть
укладати договори з перевізниками,
портами, авіапідприємствами,
судноплавними компаніями тощо, які є
резидентами або нерезидентами України.
Транспортно-експедиторську діяльність
можуть здійснювати як спеціалізовані
підприємства (організації), так і інші
суб'єкти господарювання.

Згідно зі ст. 8, 9 вказаного Закону
експедитори за дорученням клієнтів
забезпечують оптимальне транспортне
обслуговування, а також організовують
перевезення вантажів різними видами
транспорту територією України та
іноземних держав відповідно до умов
договорів (контрактів). Платою
експедитору вважаються кошти, сплачені
клієнтом експедитору за належне
виконання договору транспортного
експедирування. У плату експедитору не
включаються витрати експедитора на
оплату послуг (робіт) інших осіб,
залучених до виконання договору
транспортного експедирування, на
оплату зборів (обов'язкових платежів),
що сплачуються при виконанні договору
транспортного експедирування.
Підтвердженням витрат експедитора є
документи (рахунки, накладні тощо),
видані суб'єктами господарювання, що
залучалися до виконання договору
транспортного експедирування, або
органами влади.

Матеріалами справи встановлено, що
позивачкою укладались договори
доручення на транспортно-експедиційні
послуги, на виконання яких сторонами
оформлювались акти здачі-приймання
робіт та здійснювалась оплата за
надані транспортно-експедиційні
послуги.

Відповідно до умов укладених договорів
розрахунки комітентів здійснювалися
платежами в гривнях на розрахунковий
рахунок позивачки як комісіонера в
договорі. Ці платежі включали плату за
транспортні послуги транспортним
організаціям, оплату інших послуг,
необхідних для виконання договорів, а
також комісійної винагороди, плати за
експедиторські послуги комісіонерам.
Комісіонер приймав на свій рахунок
грошові суми, які складали вартість
перевезення (транспортні послуги) та
експедиційних послуг (комісійна
винагорода). Сторони обумовлювали в
договорах, що при визначенні суми
обсягу від реалізації послуг за рік
враховується сума комісійної
винагороди, а сума транспортних послуг
не є власністю позивачки, тому при
такому розрахунку до уваги не береться.

У власному обліку як виручку (дохід) від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) позивачка відображала лише
фактично отриману винагороду від
комітента за надання посередницьких
послуг для виконання доручень
довірителя.

З огляду на викладене, кошти, отримані
позивачкою на виконання умов договорів
для виконання доручень клієнтів, не є
виручкою останньої від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) у
розумінні положень Указу № 727/98. Обсяг
виручки позивачки як фізичної
особи-підприємця, що є платником
єдиного податку і здійснює свою
діяльність за договорами доручення на
транспортно-експедиційні послуги ,
складається лише із сум винагороди
позивачки, яка у періоді, що
перевірявся, не перевищила визначеного
цим Указом граничного розміру.

До аналогічних висновків дійшов Вищий
адміністративний суд України по
розгляду подібної категорії справ
(ухвала від 21.01.2014 року в справі №
К/9991/-3414/12).

Верховний Суд України у постанові від
13.06.2013 року в справі №21-176а13 зазначив, що
кошти, отримані фізичною
особою-підприємцем, який сплачує
єдиний податок, на виконання умов
договорів доручень клієнтів, не є
виручкою останнього від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) у
розумінні положень Указу № 727/98.
Аналогічні висновки містяться в
постанові Верховного Суду України від
13.09.2013 року в справі фізичної
особи-підприємця та Іллінецької МДПІ
Вінницької області. В силу ст. 244-2 КАС
України висновки цього суду є
обов'язковими для всіх судів України.

Оскільки позивачка не перевищила
граничний обсяг виручки від реалізації
послуг, підстав для визначення її
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності згідно
податкових повідомлень-рішень
відповідача № /1 від 30.04.2010 року та
№ /2 від 6.07.2010 року, якими її було
визначено податкове зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності в
загальній сумі 34233,22 грн., в т.ч. 34233,22
грн. за основним платежем, не має.

З цих же підстав позивачка не мала
обов'язку переходити на загальну
систему оподаткування за період з
липня 2008 року по грудень 2009 року, тому
визначення її податкового зобов'язання
з податку на додану вартість згідно
податкових повідомлень-рішень
відповідача № /1 від 30.04.2010 року, №
/2 від 6.07.2010 року також не
відповідає чинному на час спірних
правовідносин законодавству.

Як видно з акту перевірки, податковий
орган прийшов до висновку про
безпідставне застосування податкової
соціальної пільги до доходів найманого
працівника ОСОБА_4, який перебував в
трудових відносинах з позивачкою з
4.06.2008 року по 14.10.2008 року та одночасно
був зареєстрований суб'єктом
підприємницької діяльності.

Відповідно до пп. 6.3.1 п. 6.3 ст. 6 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» податкова соціальна
пільга застосовується до
нарахованого місячного доходу
платнику податку у вигляді
заробітної плати виключно за одним
місцем його нарахування (виплати).

Згідно з пп. «е» пп. 6.3.3 п. 6.3 ст. 6 цього ж
Закону податкова соціальна пільга не
може бути застосована до інших доходів
платника податку, якщо він отримує
протягом звітного податкового місяця
одночасно такі доходи, як доходи
самозайнятої особи від
підприємницької діяльності, а також
іншої незалежної професійної
діяльності.

Проте, відповідно до пп. 6.3.5 п. 6.3 ст. 6
цього ж Закону працедавець, який на
підставі належним чином отриманої
заяви платника податку про
застосування пільги застосовує таку
пільгу, не несе будь-якої
відповідальності за порушення таким
платником податку вимог підпункту 6.3.1
цього пункту, за винятком, коли такий
працедавець і такий платник податку
є пов'язаними особами або коли суд
встановлює факт змови між таким
працедавцем і таким платником податку,
спрямованої на ухилення від
оподаткування цим податком.

В справі не встановлено, що найманий
працівник та позивачка є пов'язаними
особами, а факт змови між працедавцем
і найманим працівником, спрямованої на
ухилення від оподаткування цим
податком, податковим органом як
суб'єктом владних повноважень в суді не
доведений.

Податкова соціальна пільга була
застосована позивачем до нарахованого
доходу найманого працівника ОСОБА_4 на
підставі його заяви від 4.06.2008 року, тому
позивачка не несе будь-якої
відповідальності за порушення таким
платником податку вимог закону. В
даному випадку претензії податкового
органу повинні бути звернуті до
найманої особи. Висновки суду першої
інстанції щодо не зазначення в акті
перевірки подання заяви про
застосування податкової соціальної
пільги та не неподання нею копії такої
заяви при апеляційному узгодженні
оскаржуваних рішень, є безпідставними,
оскільки не спростовують факт
наявності такої заяви у позивачки, а
пізніше - в матеріалах справи.

Суд першої інстанції повно встановив
фактичні обставини справи, проте
рішення в ній прийняв з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

З огляду на викладене, оскаржувана
постанова суду підлягає скасуванню з
прийняттям нової постанови про
задоволення позову з наведених вище
підстав.

Керуючись ст. ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 202, 205,
207, 254 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 24.12.2010 року
в справі № 2а-3259/10/1770 скасувати та
прийняти нову постанову, якою позов
задовольнити.

Скасувати як неправомірні податкові
повідомлення-рішення ДПІ в м. Рівне №
/1 від 30.04.2010 року, № /2 від
6.07.2010 року, якими ОСОБА_3 було визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 53423,70 грн. (33674,00
грн. за основним платежем та 19749,70 за
штрафними (фінансовими) санкціями;

№ /1 від 30.04.2010 року та № /2 від
6.07.2010 року, якими її було визначено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності в
загальній сумі 34233,22 грн., в т.ч. 34233,22
грн. за основним платежем;

№ /1 від 11.05.2010 року та № /2
від 8.07.2010 року, якими її визначено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб в сумі 444,36 грн.
(148,12 грн. за основним платежем та 296,24
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями).

Постанова набирає законної сили
з моменту проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
В.М. Багрій

Судді :
Р.В. Кухтей

Д.М. Старунський