Справа № 2а-15407/12/2670
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" березня 2014 р. м. Київ
К/800/6894/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:
Вербицької О.В.

суддів:
Блажівська Н.Є.

Маринчак Н.Є.

за участю секретаря:
Горголь І.С.

представників:

позивача: Білоус Ф.Й.

відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва
Державної податкової служби

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
26.11.2012 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 23.01.2013 року

у справі № 2а-15407/12/2670

за позовом Комунального
підприємства «Шляхово-експлуатаційне
управління по ремонту та утриманню
автомобільних шляхів та споруд на них
Печерського району міста Києва»

до Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва
Державної податкової служби

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство
«Шляхово-експлуатаційне управління по
ремонту та утриманню автомобільних
шляхів та споруд на них Печерського
району міста Києва» (далі по тексту -
позивач, КП «Шляхово-експлуатаційне
управління по ремонту та утриманню
автомобільних шляхів та споруд на них
Печерського району міста Києва»)
звернулось з позовом до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва Державної податкової
служби (далі по тексту - відповідач, ДПІ)
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
26.11.2012 року адміністративний позов
задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 23.01.2013 року
апеляційну скаргу ДПІ залишено без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Відповідач, не погоджуючись з
вищевказаними рішеннями судів першої
та апеляційної інстанцій, оскаржив їх у
касаційному порядку, просить скасувати
з мотивів порушення норм матеріального
та процесуального права та прийняти
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

У запереченні на касаційну скаргу
позивач, посилаючись на те, що суди
першої та апеляційної інстанції не
допустили порушень норм матеріального
та процесуального права, просить
касаційну скаргу ДПІ залишити без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представника позивача, дослідивши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, суд касаційної
інстанції дійшов висновку щодо
наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України) суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ДПІ проведено планову
виїзну перевірку КП
«Шляхово-експлуатаційне управління по
ремонту та утриманню автомобільних
шляхів та споруд на них Печерського
району м. Києва» з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2008 року по
30.06.2011 року, за результатами якої
складно акт від 17.11.2011 року № 1482/23-6/03359115.

В акті перевірки зазначено, що
позивачем порушено пп. 7.2.1, пп. 7.2.3., пп.
7.2.6, п. 7.2, пп. 7.4.5 п. 7.4. ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», п. 185.1
ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 187.7 ст. 187
Податкового кодексу України.

На підставі висновків, що викладені в
акті перевірки, ДПІ прийнято податкове
повідомлення-рішення від 05.12.2011 року №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 1 374 757
грн. (за основним платежем 1 352 525 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 22 232
грн.).

Суди першої та апеляційної інстанцій
визнали необґрунтованими такі
висновки податкового органу, з чим
погоджується суд касаційної інстанції,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в
акті перевірки зазначено, що позивачем
не включено до податкових зобов'язань
суму ПДВ з коштів отриманих як
фінансування згідно розподілу з
місцевого бюджету від Головного
управління транспорту та зв'язку ВО КМР
(КМДА) по коду КФКВ 100203 «Благоустрій
міст, сіл, селищ» та згідно економічної
класифікації видатків бюджету КЕКВ 1310
«Субсидії та поточні трансфери
підприємствам (установам,
організаціям)» в сумі 7131600
грн.,(податкові зобов'язання 1188600 грн.), а
також по коду КФКВ 170703 «Видатки на
проведення робіт, пов'язаних із
будівництвом, ремонтом автодоріг» КЕКВ
1310 в сумі 450000 грн. (податкові
зобов'язання 75000 грн.).

Крім того, в акті перевірки зазначено,
що якщо кошти, які видаються платнику
податку за кодом бюджетної
класифікації 1310 надходять до нього на
виконання програми благоустрою міста,
то такі кошти слід вважати оплатою
(компенсацією) виконаних ним робіт по
такому благоустрою, а тому їх сума має
бути включена таким платником податків
до бази оподаткування вартості
виконаних робіт/послуг.

Згідно п. 196.1.6 ст. 196 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) не є об'єктом
оподаткування ПДВ субсидії, що
надаються за рахунок бюджетів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що КП
«Шляхово-експлуатаційне управління по
ремонту та утриманню автомобільних
шляхів та споруд на них Печерського
району м. Києва» створено для ремонту
та утримання автомобільних шляхів та
споруд на них, що розташовані у
Печерському районі м. Києва та
закріплені за позивачем на праві
господарського відання.

Відповідно до вимог Наказу Державного
казначейства України «Про
затвердження Інструкції щодо
застосування економічної класифікації
видатків бюджету та Інструкції щодо
застосування класифікації
кредитування бюджету» від 25.11.2008 року №
495 субсидії - всі невідплатні поточні
виплати підприємствам, які не
передбачають компенсації у вигляді
спеціально обумовлених виплат або
товарів і послуг в обмін на проведені
платежі, а також видатки, пов'язані з
відшкодуванням збитків державних
підприємств.

В свою чергу, транфертні платежі - це
невідплатні і безповоротні платежі,
які не є придбанням товарів чи послуг,
наданням кредиту або виплатою
непогашеного боргу. Транферти
населенню можуть надаватись як у
готівковій формі, так і шляхом оплати
рахунків.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанції, та вбачається з
матеріалів справи, згідно плану
використання бюджетних коштів на 2011
рік, та довідок про зміни до плану
використання бюджетних коштів на 2011
рік, отримані кошти використані
позивачем на проведення розрахунків по
заробітній платі, з фондами
загальнообов'язкового страхування, на
сплату вартості придбаного пального,
енергоносіїв та інших матеріальних
ресурсів.

Отже, якщо субсидії і трансферні
платежі, що видані платнику податку -
одержувачу коштів за кодом бюджетної
класифікації 1310, то при їх отриманні
об'єкта оподаткування ПДВ не виникає.
Відповідно до п. 185.1 «б» ст. 185
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування ПДВ є , зокрема,
постачання послуг.

В свою чергу, щодо господарських
відносин позивача та TOB «Мінераліс»,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступного.

Відповідно до вимог пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» (який був чинний на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підставою для нарахування податкового
кредиту, відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» є податкова накладна, яка
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України (далі - ПК України) (в
редакції, чинній на час спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, між позивачем та TOB
«Мінераліс» укладено договори підряду
по відновленню покриття доріг, зокрема:
від 30.07.2009 року № 30/07-2009, від 14.09.2010 року
№14-10/10, від 19.10.2010 року № 19-10/10.

Реальність здійснення господарських
операцій підтверджується наявними в
матеріалах справи податковими
накладними, актами приймання виконаних
будівельних робіт, тощо.

Вищевказані документи оформлені
відповідно до вимог чинного
законодавства, Закону України № 996 «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», є документами
первинного обліку.

Отже, з огляду на вищевказані обставини
справи, колегія суду погоджується з
висновками судів першої та апеляційної
інстанції щодо реальності
господарських операцій, укладених між
позивачем та вищевказаним
контрагентом.

Крім того, судами попередніх інстанцій
встановлено, що TOB «Мінераліс» на час
спірних відносин було зареєстроване як
платник податку на додану вартість
(відповідно до вимог чинного
законодавства).

Також, суди обґрунтовано не прийняли до
уваги висновки ДПІ щодо нікчемності
правочинів, з урахуванням всіх
обставин справи та вимог діючого на час
спірних правовідносин законодавства.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що саме за вищевказаних
обставин справи, суди першої та
апеляційної інстанцій вірно
застосували норми матеріального права,
отже, прийняте податковим органом
спірне рішення є неправомірним.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судом першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено,
правова оцінка обставин у справі дана
вірно.

В свою чергу, доводи касаційної скарги
не відповідають фактичним обставинам
справи та спростовуються
вищезазначеними нормами права, отже,
відсутні підстави для її задоволення.

За таких обставин, касаційна скарга
відповідача підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Окружного
адміністративного суду м. Києва від
26.11.2012 року та ухвала Київського
апеляційного адміністративного суду
від 23.01.2013 року залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210, 214-215, 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва
Державної податкової служби залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 26.11.2012 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 23.01.2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, установленому статтями 237, 238,
239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька Судді
Н.Є. Блажівська Н.Є. Маринчак