Справа № 2а/0470/6244/12
Суддя: Мороз В.Ф.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" березня 2014 р. м. Київ
К/800/21540/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі суддів:

Мороз В.Ф.

Горбатюк С.А.

Донець О.Є.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 14 серпня 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 12 березня 2013 року у справі за
позовом Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДАЕРС" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

в с т а н о в и л а:

Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулось із позовом про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів за 2011
рік у розмірі 375473, 28 грн. та пеню за
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 75,09 грн.

На обґрунтування вимог позивач
послався на те, що відповідно до звіту
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2011 р. середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу підприємства у цьому
році становила 820 осіб, а отже
відповідно до вимог частини першої
статті 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» відповідач повинен був
створити 33 робочих місць для
працевлаштування інвалідів, тоді як
згідно з даними, наведеними
підприємством у звіті про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2011 р.
середньооблікова чисельність
інвалідів - штатних працівників на
підприємстві становила 5 осіб.

Відповідач проти позову заперечував,
посилаючись на те, що на виконання
вимог законодавства підприємство у 2011
р. направляло до центру зайнятості
звіти за формою 3-ПН про наявність
вакантних місць для працевлаштування
інвалідів. Однак інваліди не були
направлені органами державної влади
для працевлаштування на підприємстві.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
14.08.2012 залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.03.2013, в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеними судовими
рішеннями, позивач подав касаційну
скаргу у якій просить їх скасувати, а
позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає
виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що відповідач здійснив
усі передбачені чинним на момент
виникнення спору законодавством
заходи, спрямовані на працевлаштування
інвалідів на своєму підприємстві, що
підтверджується відповідними
доказами, а тому на нього не може бути
покладена відповідальність,
передбачена ст. 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

За змістом ст. 19 вказаного Закону для
підприємств, установ, організацій,
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Частиною першою статті 20 цього Закону
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України,
Законом України «Про систему
оподаткування», а є заходом впливу на
правопорушника у сфері господарювання
у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим, відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

За змістом ст. 18-1 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» пошук підходящої
роботи для інваліда здійснює державна
служба зайнятості.

Таким чином обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування.

З огляду на те, що відповідачем вжито
усіх залежних від нього заходів щодо
утворення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, що
встановлено судами попередніх
інстанцій, на нього не може бути
покладена відповідальність за не
направлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування.

Виходячи з визначених статтею 220 КАС
України меж перегляду судових рішень,
за якими суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі та позбавлений можливості
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, у судової
колегії відсутні підстави для
спростування встановлених судами
попередніх інстанцій обставин справи,
тоді як доводи касаційної інстанції не
дають підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваних рішень неправильно
застосовані норми матеріального чи
процесуального права.

Керуючись статтею 222, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 14 серпня 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 12 березня 2013 року - без змін.

Рішення набирає законної сили через
п'ять днів після направлення його копії
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянуте Верховним Судом
України в порядку ст.ст. 235-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:
В.Ф. Мороз

О.Є. Донець

С.А. Горбатюк