Справа № 821/511/14
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/511/14
Херсонський окружний
адміністративний суд у складі
головуючої судді Ковбій О.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Великолепетиської
районної державної адміністрації
Херсонської області про визнання
незаконним розпорядження
Великолепетиської РДА Херсонської
області від 21.01.2014 року №7-к "Про
звільнення ОСОБА_1", поновлення на
посаді, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Великолепетиської районної державної
адміністрації Херсонської області
(далі - відповідач, РДА) про, з
урахуванням клопотання про зміну
позовних вимог, визнання незаконним
розпорядження Великолепетиської РДА
Херсонської області від 21.01.2014 року №7-к
"Про звільнення ОСОБА_1", поновлення на
посаді головного спеціаліста відділу
юридичної, мобілізаційної роботи та
взаємодії з правоохоронними органами
апарату Великолепетиської районної
державної адміністрації Херсонської
області, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
сумі 4437,04 грн. та 1,00 грн. моральної
шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
розпорядженням голови
Великолепетиської районної державної
адміністрації від 21.01.2014 року №7-к
позивача було звільнено із посади
головного спеціаліста відділу
юридичної, мобілізаційної роботи та
взаємодії з правоохоронними органами
апарату Великолепетиської районної
державної адміністрації Херсонської
області за ст. 38 КЗпП України.

Вважає звільнення з роботи незаконним,
оскільки трудовий договір з ним було
розірвано не 15.01.2014 року, як він просив у
своїй заяві, а 21.01.2014 року, коли позивач
перебував на стаціонарному лікуванні.

Позивач надав до суду клопотання про
розгляд справи в порядку письмового
провадження.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, просив справу
розглядати за його відсутності, проти
задоволення позовних вимог
заперечував з підстав, викладених у
письмових запереченнях від 24.02.2014 року,
зазначивши, що РДА не мала змоги
звільнити ОСОБА_1 з 15 січня 2014 року у
зв'язку з тим, що станом на 15 січня 2014
року не було відкрито фінансування та
не були доведені кошторисні
призначення по видатках на 2014 рік,
через що не було можливо провести
належний розрахунок з позивачем, не
порушуючи законодавства.

Крім того, станом на день звільнення
позивача - 21.01.2014 року до РДА заяви про
відкликання раніше поданої заяви про
звільнення не надходило. ОСОБА_1 не був
позбавлений права відкликати заяву про
звільнення до цього терміну. Щодо
перебування ОСОБА_1 на лікарняному, то
чинним законодавством не заборонено
звільнення працівника в період
тимчасової непрацездатності за
власним бажанням.

Відповідно до ст. 122 КАС України особа,
яка бере участь у справі, має право
заявити клопотання про розгляд справи
за її відсутності, якщо таке клопотання
заявили всі особи, які беруть участь у
справі, судовий розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає
за можливе розглядати справу в порядку
письмового провадження.

Дослідивши подані сторонами документи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив наступні фактичні
обставини.

Розпорядженням голови РДА від 24.12.2012 р.
№ 127-к ОСОБА_1 призначено з 01.01.2013 р. на
посаду головного спеціаліста відділу
юридичної, мобілізаційної роботи та
взаємодії з правоохоронними органами
апарату Великолепетиської РДА.

08 січня 2014 р. позивач написав заяву про
звільнення його із займаної посади за
власним бажанням з 15.01.2014 р.

13 січня 2014 року позивач подав заяву,
якою уточнив, що наполягає на
звільненні саме з 15.01.2014 року у зв'язку
із переїздом на нове місце проживання.

Листом від 13.01.14 р. № 07-19/01-29 відповідач
повідомив ОСОБА_1 про необхідність
надати докази переїзду на нове місце
проживання, а також вказав на те, що
відсутнє фінансування та не доведено
кошторисні призначення станом на 14.01.2014
р.

14 січня 2014 р. позивач знову звернувся до
голови райдержадміністрації із заявою,
у якій просив звільнити його з 15.01.14
року.

15 січня 2014 р. позивач приступив до
виконання своїх службових обов'язків.
До кінця робочого дня (15.01.14р.)
розпорядження про звільнення видано не
було, а тому він продовжив працювати і в
подальшому на звільненні не наполягав.

З 21.01.2014 року по 30.01.2014 року ОСОБА_1
перебував на стаціонарному лікуванні.
Після виходу з лікарняного, позивач
дізнався про звільнення з 21.01.2014 р. за
ст.38 КЗпП України (за власним бажанням).

Вирішуючи даний спір, суд виходив з
наступного.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України
публічна служба - це діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування. Будь-яка
публічна служба є державною службою.

Суспільні відносини, пов'язані зі
створенням правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу, регулює Закон
України "Про державну службу" від 16
грудня 1993 року № 3723-XII. Згідно зі ст.ст. 9,
30 цього Закону, правовий статус окремих
категорій державних службовців
регулюється Конституцією України,
спеціальними законами та Кодексом
законів про працю України.

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП працівник
має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Як підставу для звільнення саме 15.01.2014
року позивач зазначив переїзд на нове
місце проживання, однак відповідач
зажадав від нього підтвердження даного
факту, що ні КЗпП, ні жодним нормативним
документом не передбачено.

В обґрунтування звільнення позивача
21.01.2014 року (дата спливу двох тижнів
після подачі заяви про звільнення за
власним бажанням) відповідач зазначив,
що ОСОБА_1 не відкликав свою заяву про
звільнення.

При цьому суд зазначає, що відповідач
не врахував те, що ОСОБА_1 з 08.01.2014 року
по 21.01.2014 року продовжував виходити на
роботу та виконувати посадові
обов'язки.

Частиною 2 статті 38 КЗпП України
встановлено, що якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.

Як встановлено судом, 05.03.2014 року РДА
проведено конкурс на заміщення
вакантної посади, за результатами
якого визначено кандидата. Однак
відповідач не надав належних доказів
того, що переможець зазначеного
конкурсу відноситься до категорії
осіб, яким відповідно до законодавства
не може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Також підставою для відмови позивачу
звільнити його у термін, вказаний у
заяві стало те, що станом на 15 січня 2014
року не було відкрито фінансування та
не були доведені кошторисні
призначення по видатках на 2014 рік,
через що не було можливо провести
належний розрахунок з позивачем, не
порушуючи законодавства.

Відповідач посилається на відсутність
коштів як поважну причину для
виконання зобов'язань перед позивачем,
з приводу чого слід зазначити наступне.

Оскільки здійснення належного
розрахунку у зв'язку із звільненням як
державна соціальна підтримка є формою
соціального забезпечення громадян,
гарантією реалізації конституційного
права громадян на соціальний захист,
тому реалізація особою права, що
пов'язане з отриманням бюджетних
коштів, яке базується на спеціальних та
чинних на час виникнення спірних
правовідносин нормативно-правових
актів національного законодавства, не
може бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань, а відсутність
коштів на виплату допомоги не
позбавляє особу, якій повинна бути
здійснена виплата, права на отримання
такої виплати.

Відсутність коштів не може бути
підставою для порушення прав громадян
на соціальний захист, який прямо
передбачено законом.

Так, у справі "Кечко проти України"
Європейський Суд з прав людини не
прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних
асигнувань, оскільки органи державної
влади не можуть посилатись на
відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, невиконання або неналежне
виконання законів, якими передбачено
певні соціальні гарантії, через
відсутність коштів для їх виплати не є
підставою для виправдання
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень.

Така відсутність коштів не може бути
визнана як виключна обставина, та це є
порушенням пункту 1 статті 6, статті 13
Європейської Конвенції про захист прав
і основних свобод людини,
ратифікованої Законом України від
11.09.1997 року, про що також зазначено в
Рішенні Європейського суду з прав
людини (справа "Жовнер проти України"
від 29.06.2004 року).

Оцінюючи правомірність дати
звільнення позивача з посади, суд
вважає, що відповідач неправомірно
звільнив його 21.01.2014 року. Матеріалами
справи підтверджується, що заяву про
звільнення за власним бажанням з
підставою скорочення двотижневого
терміну позивач подав відповідно до
вимог, встановлених ст. 38 КЗпП, тим
самим попередивши його про бажання
звільнитись з 15.01.2014 року.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік.

Рішення про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, прийняте органом, який
розглядає трудовий спір, підлягає
негайному виконанню.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України "Про оплату праці" за правилами,
передбаченими Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п.
2 Порядку, середньомісячна заробітна
плата за час вимушеного прогулу
працівника обчислюється, виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата, тобто, що
передують дню звільнення працівника з
роботи.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є середньоденна
заробітна плата працівника, яка згідно
з п. 8 цього Порядку визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі дні на число відпрацьованих
робочих днів, а у випадках,
передбачених чинним законодавством -
календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про середню
заробітну плату, виданої відповідачем,
від 12.02.2014 р. № 13 заробітна плата
позивача за листопад місяць складає
2359,70 грн., за грудень - 2797,16 грн.
Кількість відпрацьованих днів у
листопаді - 21 день, у грудні - 22 дні.

Середньоденна заробітна плата складає
(2359,70 + 2797,16):43 дні = 119,92 грн.

Кількість днів вимушеного прогулу
(робочих днів) з 22.01.2014 по 13.03.2014 - 37 днів.

Середній заробіток за час вимушеного
прогулу становить 119,92 грн. х 37 днів =
4437,04 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
Великолепетиської районної державної
адміністрації Херсонської області, суд
зазначає наступне.

Відповідно до положень Конституції
України, зокрема статті 56, чинного
законодавства, фізичні та юридичні
особи мають право на відшкодування
моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної внаслідок порушення їх прав
і свобод та законних інтересів.

Частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу
України встановлено, що моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 23 Цивільного кодексу України
передбачено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Обґрунтовуючи вимогу щодо стягнення
моральної шкоди позивач зазначив, що
незаконними діями відповідача йому
було заподіяно моральну шкоду, яка
полягає у прикладанні додаткових
зусиль для організації свого життя.

Заподіяну шкоду визначив у розмірі 1
грн., виходячи з того, що для нього є
принциповим визнання відповідача
винним у незаконному звільненні з
роботи та заподіянні моральних
переживань.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В той же час, позивач не надав жодних
належних та допустимих доказів та не
обґрунтував суду, чим підтверджується
факт заподіяння моральних страждань,
за яких обставин вони заподіянні, чому
позивач оцінив моральну шкоду на таку
суму та з чого він при цьому виходів.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст.72 КАС України.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
вимог позивача в частині стягнення
середньомісячного грошового
забезпечення за затримку розрахунку та
моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 12, 19, 122, 158-163, 167 КАС
України, суд -

постановив:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати незаконним розпорядження
Великолепетиської районної державної
адміністрації Херсонської області від
21.01.2014 року №7-к "Про звільнення ОСОБА_1".

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного
спеціаліста відділу юридичної,
мобілізаційної роботи та взаємодії з
правоохоронними органами апарату
Великолепетиської районної державної
адміністрації Херсонської області.

Стягнути з Великолепетиської районної
державної адміністрації Херсонської
області середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 4437 (чотири
тисячі чотириста тридцять сім) грн. 04
коп.

Допустити негайне виконання постанови
в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді
головного спеціаліста відділу
юридичної, мобілізаційної роботи та
взаємодії з правоохоронними органами
апарату Великолепетиської районної
державної адміністрації Херсонської
області та стягнення грошового
утримання за час вимушеного прогулу в
межах суми за один місяць.

В інший частині позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення.

В разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до ст. 160 КАС України,
а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після
закінчення апеляційного розгляду
справи.

Суддя
Ковбій
О.В.

кат. 12.3