Справа № 826/20834/13-а
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 лютого 2014 року 16:00 №
826/20834/13-а

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
Головуючий суддя Іщук І.О., суддів
Погрібніченко І.М., Шулежко В.П.
розглянув в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовомПублічного акціонерного
товариства «Український професійний
банк»

до Державної реєстраційної служби
України (Укрдержреєстр), Реєстраційної
служби Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської
областіпроскасування рішення
державного реєстратора прав не
нерухоме майно та зобов'язання
здійснити реєстрацію права власності,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Публічне акціонерне товариство
«Український професійний банк»
звернулось до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної реєстраційної
служби України (Укрдержреєстр),
Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області,
в якому просить:

- визнати неправомірними дії Державної
реєстраційної служби України та
Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції у Київській області
стосовно здійснення реєстрації права
власності на об'єкт нерухомого майна, а
саме земельну ділянку загальною площею
0,1914 га, що розташована за адресою:
Київська область, Києво-Святошинський
район, с Білогородка, Білогородської
сільської ради, вул. Депутатська, 76,
цільове призначення земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських споруд і
будівель; кадастровий номер земельної
ділянки :01:111:0008;

- скасувати рішення державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень на
об'єкт нерухомого майна;

- зобов'язати Державну реєстраційну
службу України (Укрдержреєстр) () здійснити реєстрацію
права власності Публічного
акціонерного товариства «Український
професійний банк» () на
об'єкт нерухомого майна, а саме:
земельну ділянку загальною площею 0,1914
га, що розташована за адресою: Київська
область. Києво-Святошинський район, с.
Білогородка, Білогородської сільської
ради, вул. Депутатська, 76, цільове
призначення земельної ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських споруд і
будівель; кадастровий номер земельної
ділянки :01:11 1:0008.

Позовні вимоги мотивовані
протиправною відмовою Реєстраційною
службою Києво-Святошинського
районного управління юстиції
Київської області відносно здійснення
реєстрації права власності на об'єкт
нерухомого майна, що розташоване за
адресою: Київська область,
Києво-Святошинський район, с
Білогородка, Білогородської сільської
ради, вул. Депутатська, 76.

Позивач в судовому засіданні підтримав
позовні вимоги та просив суд
задовольнити їх в повному обсязі. В
обґрунтування заявлених позовних
вимог зазначив, що позивач дотримався
норм чинного законодавства, надав для
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно пакет документів, що
відповідає вимогам Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» та
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затверджений Постановою Кабінету
Міністрів від 22.06.2011 р. № 703, зокрема
усунув недоліки у встановлений законом
строк.

Представник відповідача 1 в судове
засідання не з'явився, про час, дату та
місце судового розгляду справи був
повідомлений належним чином, докази
чого містяться в матеріалах справи.
Заяв про розгляд справи без його участі
або клопотання про відкладення
розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до письмових заперечень на
позовну заяву представника Державної
реєстраційної служби заперечує проти
позовних вимог та просить суд
відмовити в їх задоволенні з огляду на
те, що Державна реєстраційна служба
України не уповноважена скасовувати
рішення, прийняті державним
реєстратором та відносно позивача не
вчинялись будь-які протиправні дії. У
спірних правовідносинах відсутнє
будь-яке рішення Укрдержреєстру, а
отже, відносно останнього відсутній
предмет спору.

Представник відповідача 2 в судове
засідання не з'явився, про час, дату та
місце судового розгляду справи був
повідомлений належним чином, докази
чого містяться в матеріалах справи.
Заяв про розгляд справи без його участі
або клопотання про відкладення
розгляду справи до суду не надходило.
Пояснень або заперечень по суті
заявлених позовних вимог не надав.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди
для розгляду справи у судовому
засіданні, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, а також
зважаючи на відсутність потреби
заслухати свідка чи експерта, суд
дійшов висновку про можливість
розгляду справи у письмовому
провадженні.

Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Український професійний банк» (надалі
- ПАТ «УПБ») звернулось до
Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
щодо реєстрації права власності на
нерухоме майно відповідно до рішення
Господарського суду Київської області
від 08.04.2013 р. по справі № 911/874/13-г, що
набрало законної сили, яким визначено
за ПАТ «УПБ» право власності на
земельну ділянку загальною площею 0,1914
га, що розташована за адресою: Київська
область, Києво-Святошинський район, с.
Білогородка, Білогородської сільської
ради, вул. Депутатська, 76, цільове
призначення земельної ділянки - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських споруд і
будівель; кадастровий номер земельної
ділянки :01:0008.

За наслідками розгляду заяви 09.09.2013 р.
ПАТ «УПБ» отримало рішення державного
реєстратора Державної реєстраційної
служби України Сидорчука А.В.,
відповідно до якого 30.08.2013 р. в частині
реєстрації права власності на вказану
земельну ділянку позивачу було
зупинено розгляд заяви про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, в якому
зазначено, що заявником не подані всі
необхідні документи, а саме: в
порушення вимог п. 28 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та
їх обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 р.
№ 703 не подано копію документа, що
підтверджує повноваження
уповноваженої особи та документу на
заявника.

За наслідками отриманого рішення
позивач 10.09.2013 р. повторно звернувся до
Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
та надав повторно копії документів, які
було приєднано до реєстру.

Однак, рішенням Державного реєстратора
прав на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України від 03.12.2013
р. відмовлено у державній реєстрації
прав та їх обтяжень на об'єкт
нерухомого майна, а саме: земельну
ділянку загальною площею 0,1914 га, що
розташована за адресою: Київська
область, Києво-Святошинський район, с.
Білогородка, Білогородської сільської
ради, вул. Депутатська, 76, цільове
призначення земельної ділянки - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських споруд і
будівель; кадастровий номер земельної
ділянки :01:0008.

Позивач, вважаючи протиправними дії
відповідача щодо відмови у реєстрації
права власності звернувся до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази,
аналізуючи наведені міркування та
заперечення, оцінюючи їх в сукупності,
суд бере до уваги наступне.

Згідно з частиною другою статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до Положення про Державну
реєстраційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 6 квітня 2011 року N 401/2011
(надалі - Положення N 401/2011) державна
реєстраційна служба України
(Укрдержреєстр) є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра юстиції України та входить до
системи органів виконавчої влади.

Укрдержреєстр є головним органом у
системі центральних органів
виконавчої влади з питань реалізації
державної політики у сферах державної
реєстрації актів цивільного стану,
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, державної реєстрації
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців, реєстрації (легалізації)
об'єднань громадян, інших громадських
формувань, статутів фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, якщо їх
реєстрація передбачена законами,
статуту територіальної громади міста
Києва, друкованих засобів масової
інформації та інформаційних агентств
як суб'єктів інформаційної діяльності.

Відповідно до п. 9 Положення N 401/2011
Укрдержреєстр у межах своїх
повноважень, на основі і на виконання
Конституції та законів України, актів і
доручень Президента України, актів
Кабінету Міністрів України, наказів
Міністерства юстиції України та
доручень Міністра юстиції України
видає накази
організаційно-розпорядчого характеру,
які підписує Голова Укрдержреєстру.

Положеннями Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від 1
липня 2004 року N 1952-IV (надалі - Закон N 1952-IV)
регулюються відносини, пов'язані з
державною реєстрацією прав на нерухоме
майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону N 1952-IV
державний реєстратор самостійно
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян та їх
об'єднань у діяльність державного
реєстратора, пов'язану з проведенням
державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Отже, вимоги Закону щодо заборони
втручання у діяльність державних
реєстраторів прав на нерухоме майно,
пов'язаної з проведенням державної
реєстрації прав, стосуються також
Державно реєстраційної служби України
незалежно від того, чи перебувають
державні реєстратори у трудових
відносинах з Укрдержреєстром.

Отже, Державна реєстраційна служба
України, як орган державної влади, в
силу положень чинного законодавства не
може впливати на прийняття державним
реєстратором рішень щодо реєстрації
прав або відмови у ній.

Статтею 15 Закону N 1952-IV визначено
порядок проведення державної
реєстрації прав та їх обтяжень.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 19 цього Закону
Державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації;

4) внесення записів до Державного
реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону N 1952-IV
державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов'язкового
дотримання письмової форми правочину
та його нотаріального посвідчення (у
випадках, встановлених законом);

відповідність повноважень особи, яка
подає документи на державну реєстрацію
прав та їх обтяжень;

відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме
майно, зареєстрованих відповідно до
вимог цього Закону;

наявність факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав.

2) приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, про
відмову в державній реєстрації, про її
зупинення, внесення змін до Державного
реєстру прав.

Процедура проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень (далі - державна
реєстрація прав), перелік документів,
необхідних для її проведення, права та
обов'язки суб'єктів у сфері державної
реєстрації прав, а також процедуру
взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна регламентована
Порядком державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. N 868.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону N 1952-IV
визначено підстави за яких у державній
реєстрації прав та їх обтяжень може
бути відмовлено:

1) заявлене право, обтяження не підлягає
державній реєстрації відповідно до
цього Закону;

2) об'єкт нерухомого майна розміщений на
території іншого органу державної
реєстрації прав;

3) із заявою про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень звернулася
неналежна особа;

4) подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують;

5) заяву про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону;

51) заяву про державну реєстрацію
обтяжень речових прав на нерухоме
майно щодо попереднього правонабувача
подано після державної реєстрації
права власності на таке майно за новим
правонабувачем;

52) заяву про державну реєстрацію
речових прав, похідних від права
власності, подано за відсутності
державної реєстрації права власності,
крім випадків, установлених частиною
дев'ятою статті 15 цього Закону;

53) під час подання заяви про державну
реєстрацію права власності на
підприємство як єдиний майновий
комплекс, житловий будинок, будівлю,
споруду (їх окремі частини), що виникло
на підставі документа, за яким
правонабувач набуває також право
власності на земельну ділянку, не
подано заяву про державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку;

54) після завершення п'ятиденного строку
з дня отримання заявником письмового
повідомлення про зупинення розгляду
заяви про державну реєстрацію прав не
усунено обставин, що були підставою для
прийняття такого рішення;

55) заяву про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень під час вчинення
нотаріальної дії з нерухомим майном,
об'єктом незавершеного будівництва
подано не до нотаріуса, який вчинив
таку дію;

56) заяву про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень в електронній формі
подано особою, яка не є державним
кадастровим реєстратором або
державним виконавцем;

6) заявником подано ті самі документи,
на підставі яких заявлене право та
обтяження такого права вже
зареєстровано у Державному реєстрі
прав.

Отже, зазначений перелік підстав є
вичерпним.

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону N 1952-IV
документи, що встановлюють виникнення,
перехід, припинення прав на нерухоме
майно та їх обтяжень і подаються для
державної реєстрації прав, повинні
відповідати вимогам, встановленим цим
Законом та іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону N 1952-IV
разом із заявою про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень у
паперовій формі подаються оригінали
документів, необхідних для державної
реєстрації прав та їх обтяжень, їх
копії, засвідчені в установленому
порядку.

Тобто, нормами закону чітко визначено,
що копії документів, які подаються на
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень повинні бути засвідчені в
установленому порядку.

Як вбачається позивачем, разом із
заявою про реєстрацію права власності
на нерухоме майно, подано наступні
документи:

- заяву встановленої форми;

- рішення Господарського суду
Київської області від 08.04.2013 р. по
справі № 911/874/13-г, що набрало законної
сили, яким визначено за ПАТ «УПБ» право
власності на земельну ділянку
загальною площею 0,1914 га, що розташована
за адресою: Київська область,
Києво-Святошинський район, с.
Білогородка, Білогородської сільської
ради, вул. Депутатська, 76, цільове
призначення земельної ділянки - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських споруд і
будівель; кадастровий номер земельної
ділянки :01:0008 та нотаріально
засвідчену копію рішення;

- нотаріально посвідчену копію
статуту ПАТ «УПБ» ;

- нотаріально посвідчену копію
Виписки з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців;

- нотаріально посвідчену копію
Довідки АБ № 332189 з Єдиного державного
реєстру підприємств та організацій
України;

- нотаріально посвідчену копію
Довідки про взяття на облік платника
податків;

- засвідчену копію Витягу з
Протоколу № 2 Загальних зборів
акціонерів від 29.09.2005 р. щодо обрання
Голови правління;

- нотаріально посвідчену копію
довіреності представника позивача
(оригінал для огляду);

- копія паспорта представника
позивача та реєстраційного номера
облікової картки платника податку
(оригінал для огляду);

- документ, що підтверджує
внесення плати за надання Витягу з
Державного реєстру прав;

- документ про сплату державного
мита.

Натомість, підставою для відмови у
державній реєстрації прав та їх
обмежень став той факт, що подані копії
документів, що посвідчують
уповноважену особу заявника та копія
його реєстраційного номера облікової
картки платника податку, не засвідчені
в порушення п. 5.27 ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до
оформлення документів», затверджених
наказом Держспоживстандарту України
від 07.04.2003 р. № 55, а також те, що документ,
що підтверджує право власності
(рішення Господарського суду Київської
області від 08.04.2013 р. по справі №
911/874/13-г) не містить необхідні для
державної реєстрації відомості щодо
об'єкту нерухомого майна, що
передбачені п. 20 Порядку ведення
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно , затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 26.10.2011 р. № 1141, а саме: інформацію про
дату державної реєстрації земельної
ділянки, найменування органу, що провів
державну реєстрацію.

Щодо відмови відповідача 2 в частині
неналежного засвідчення документів,
суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.1 ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до
оформлення документів» дія цього
стандарту поширюється на
організаційно-розпорядчі документи
постанови, розпорядження, накази,
положення, рішення, протоколи, акти,
листи тощо, створювані в результаті
діяльності: органів державної влади
України, органів місцевого
самоврядування; підприємств, установ,
організацій та їх об'єднань усіх форм
власності.

Отже, даний перелік не містить
вичерпного переліку документів, на які
поширюється дія даного стандарту.

У свою чергу, суд зазначає, що
законодавство не містить заборони у
разі, коли фізичною особою
здійснюється засвідчення копії
документа, який «стосується» цієї
особи, а тому виходячи із загальних
положень щодо засвідчення копій
документів, на таких копіях може
проставлятися особистий підпис особи,
яка засвідчує копію, її ініціали та
прізвище, з відміткою «Згідно з
оригіналом», дата засвідчення копії.

Таким чином, для цілей проведення
державної реєстрації прав до копій
документів, засвідчених в
установленому порядку, слід відносити
копії документів, засвідчені як
нотаріусом або посадовою особою органу
місцевого самоврядування, так і
уповноваженою особою органу державної
влади, підприємства, установи,
організації (для юридичних осіб) або
фізичною особою (для фізичних осіб), які
подають такий документ.

Крім того, оскільки встановлення особи
представника юридичної особи
здійснюється за паспортом та
ідентифікаційним номером заявник не
засвідчує вірність копії паспорта, а
засвідчує належність фізичної особи -
власника паспорта до юридичної особи -
заявника.

Таким чином, на думку суду, копії
паспорту представника позивача та
ідентифікаційного коду повинні бути
засвідчені підписом керівника та
печаткою заявника або тільки підписами
їх власників.

Отже, враховуючи положення ч. 3 ст. 16
Закону N 1952-IV та той факт, що позивачем
не надано відповідачу 2 належним чином
завірених копій документів, що
посвідчують уповноважену особу
заявника та копію його реєстраційного
номера облікової картки платника
податку у відповідності до вимог п. 5.27
ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення
документів», суд приходить до висновку
про правомірність відмови у реєстрації
права власності на нерухоме майно.

Крім того, суд критично ставиться до
посилання позивача на Указ Президії
Верховної Ради СРСР «Про порядок
видачі і засвідчення підприємствами,
установами й організаціями копій
документів, що стосуються прав
громадян» від 4 серпня 1983 р. N 9779-X щодо
заборони підприємствам засвідчувати
копії паспортів з огляду на наступне.

Суд вважає, що в даному випадку Закон
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV є
спеціальним законом, який встановлює
необхідність надання державному
реєстратору документів, завірених в
установленому порядку.

Враховуючи, що даний закон прийнятий
01.07.2004 р., тобто пізніше за Указ Президії
Верховної Ради СРСР «Про порядок
видачі і засвідчення підприємствами,
установами й організаціями копій
документів, що стосуються прав
громадян» від 4 серпня 1983 р. N 9779-X, то
слід керуватися нормами спеціального
закону.

Крім того, суд зазначає, що прийняття
нової норми не завжди супроводжується
скасуванням «застарілих» норм щодо
відповідних питань.

Щодо відмови відповідача 2 в частині
відсутності інформації у
правовстановлюючому документі дати
державної реєстрації земельної
ділянки, найменування органу, що провів
державну реєстрацію земельної ділянки
та її цільове призначення, суд зазначає
наступне.

Згідно зі ст.5 Закону N 1952-IV у Державному
реєстрі прав реєструються речові права
та їх обтяження на земельні ділянки, а
також на об'єкти нерухомого майна,
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких неможливе без їх
знецінення та зміни призначення, а
саме: підприємства як єдині майнові
комплекси, житлові будинки, будівлі,
споруди (їх окремі частини), квартири,
житлові та нежитлові приміщення.

Порядком ведення Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. N 1141
визначено, що з метою проведення
державної реєстрації виникнення права
власності державний реєстратор
вносить до запису про нерухоме майно
такі відомості щодо земельної ділянки:
дата державної реєстрації земельної
ділянки; найменування органу, що провів
державну реєстрацію земельної ділянки;
кадастровий номер земельної ділянки;
площа земельної ділянки; цільове
призначення земельної ділянки;
місцезнаходження земельної ділянки.

Натомість, як вбачається з
резолютивної частини рішення
Господарського суду Київської області
від 08.04.2013 р. по справі № 911/874/13-г,
остання не містить необхідні для
державної реєстрації відомості щодо
об'єкту нерухомого майна, що
передбачені п. 20 Порядку ведення
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 26.10.2011 р. № 1141, а саме: інформацію про
дату державної реєстрації земельної
ділянки, найменування органу, що провів
державну реєстрацію земельної ділянки
та її цільове призначення.

При цьому суд вважає, що відповідач 2 не
може вільно зазначати відомості про
цільове призначення земельної ділянки,
яке не зазначене у провоустановлюючому
документі, в даному випадку - судовому
рішенні, а тому відсутність такої
інформації у резолютивній частині
відомостей відносно об'єкту нерухомого
майна, а саме: інформації про її цільове
призначення унеможливлює проведення
державної реєстрації прав та видачу
відповідних документів.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
висновки державного реєстратора
зроблені у відповідності до вимог
чинного законодавства та є
правомірними.

Беручи до уваги, що судом визнано
правомірними дії відповідача 2, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги в
частині визнання неправомірними дій
Державної реєстраційної служби
України та Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції у Київській області
відносно здійснення реєстрації права
власності на об'єкт нерухомого майна, а
саме земельну ділянку загальною площею
0,1914 га, що розташована за адресою:
Київська область, Києво-Святошинський
район, с Білогородка, Білогородської
сільської ради, вул. Депутатська, 76,
цільове призначення земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських споруд і
будівель: кадастровий номер земельної
ділянки :01:111:0008 та скасування
рішення державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень на об'єкт нерухомого майна
є необґрунтованими, безпідставними та
такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині
зобов'язати Державну реєстраційну
службу України (Укрдержреєстр) () здійснити реєстрацію
права власності Публічного
акціонерного товариства «Український
професійний банк» () на
об'єкт нерухомого майна, а саме:
земельну ділянку загальною площею 0,1914
га, що розташована за адресою: Київська
область. Києво-Святошинський район, с.
Білогородка, Білогородської сільської
ради, вул. Депутатська, 76, цільове
призначення земельної ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських споруд і
будівель; кадастровий номер земельної
ділянки :01:11 1:0008, суд зазначає
наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R
(80) 2 Комітету Міністрів державам-членам
стосовно реалізації адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень від 11.03.1980р. під
дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання вимог права,
інакше було б порушено принцип
розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - єдиним критерієм
здійснення правосуддя є право. Тому
завданням адміністративного
судочинства завжди є контроль
легальності. Перевірка доцільності
переступає компетенцію
адміністративного суду і виходить за
межі завдання адміністративного
судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням
суд розуміє таке повноваження, яке
надає певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
які визначені законом,
адміністративний орган має можливість
самостійно (на власний розсуд) вибрати
один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до положень Закону N 1952-IV,
обов'язок щодо реєстрації права
власності покладено на державного
реєстратора Державної реєстраційної
служби України.

За таких обставин суд, дотримуючись
принципів законності, поділу влади, а
також компетенції, визначеної
Конституцією та законами України, не
має права перебирати на себе
повноваження державної реєстраційної
служби щодо вирішення питання
реєстрації права власності.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого, суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

При цьому суд, оцінюючи спірні дії
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень,
встановлених ч.3 ст.2 КАС України, до
яких, зокрема, відносяться вчинення дій
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для вчинення дії.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Керуючись положеннями статей 69-71, 94,
160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У позові Публічного акціонерного
товариства «Український професійний
банк» до Державної реєстраційної
служби України (Укрдержреєстр),
Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області -
відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня її отримання особою, яка
оскаржує постанову, за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.О. Іщук

Судді

І.М.Погрібніченко

В.П.Шулежко