Справа № 826/18769/13-а
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
1-й інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

06 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.

суддів:
Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі:
Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу
представника Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» - Артеменка
Петра Миколайовича на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 27 грудня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
до Відділу державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_3,
Публічне акціонерне товариство
«ПроКредитБанк» про визнання дій
протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року Публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк»
звернулося до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Відділу
державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_3,
Публічне акціонерне товариство
«ПроКредитБанк» про визнання дій
протиправними та скасування постанов.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що вважає
постанову про накладення арешту та
оголошення заборони на відчуження
майна ОСОБА_3 в частині належного їй
транспортного засобу, що знаходиться
під заставою, а також постанову про
оголошення розшуку даного
транспортного засобу протиправними,
оскільки вказаний транспортний засіб
зареєстрований в реєстрі обтяжень
рухомого майна за позивачем 27.06.2007 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 27
грудня 2013 року у задоволенні вказаного
позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням представник Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк» -
Артеменко Петро Миколайович подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції як таку, що постановлена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нову
постанову про задоволення даного
позову.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства України, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, оскаржувану
постанову суду першої інстанції - без
змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено, що відповідно до
постанови про відкриття виконавчого
провадження від 20 липня 2011 року ВП №
27696918 державним виконавцем ВДВС
Святошинського РУЮ відкрито виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа Голосіївського
районного суду міста Києва від 05 серпня
2010 року №2-594/10 про стягнення з ОСОБА_3 на
користь ПАТ "ПроКредитБанк" 1180590,47 грн.
та накладено арешт на все майно, що
належить боржнику у межах суми
звернення та заборонено здійснювати
відчуження будь-якого майна, яке
належить боржнику лише у межах суми
боргу.

Згідно постанови про розшук майна
боржника від 02 лютого 2012 року ВП № 27669918
оголошено розшук майна ОСОБА_3, у тому
числі автомобіля марки Mitsubishi Lanser 2.0і, 2007
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1.

Не погоджуючись з зазначеними
постановами та вважаючи, що вони
порушують його пріоритетне право на
задоволення забезпечених заставою
вимог, позивач звернувся з даним
позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного
позову суд першої інстанції виходив з
того, що вимоги позивача є
неправомірними та необгрунтованими, а
тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його обгрунтованим з огляду на
наступне.

Частиною 1 статті 52 Закону України "Про
виконавче провадження" встановлено, що
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Відповідно до частин першої-третьої
статті 57 Закону України "Про виконавче
провадження" арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах; винесення
постанови про арешт коштів, що
перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.
Копії постанови, якою накладено арешт
на майно боржника та оголошено
заборону на його відчуження, державний
виконавець надсилає органам, що
здійснюють реєстрацію майна або ведуть
реєстр заборони на його відчуження.

Таким чином, з метою забезпечення
реального виконання рішення державний
виконавець має право накладати арешт
на майно божника.

Відповідно до частини першої статті 54
Закону України "Про виконавче
провадження" звернення стягнення на
заставлене майно в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя.

Частиною 3 статті 54 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
для задоволення вимог стягувачів, які
не є заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; якщо
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю.

Судом першої інстанції було
встановлено, що відповідно до договору
застави майна № 04/3-921, укладеного 08
червня 2007 року між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку "Укрсоцбанк"
(правонаступником якого є позивач)
(заставодержатель) та ОСОБА_3
(заставодавець), у якості забезпечення
виконання обов'язків перед
заставодержателем, що випливають з
укладеного між сторонами договору
кредиту від 08 червня 2007 року № 380/671/07-А,
заставодавець передає
заставодержателю транспортний засіб
марки Mitsubishi Lanser 2.0і, 2007 року випуску,
державний реєстраційний номер - НОМЕР_1.

За даними витягу про реєстрацію в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна право застави на підставі
вказаного договору зареєстровано 27
червня 2007 року, тобто право застави у
позивача виникло до винесення судом
рішення про стягнення з коштів з ОСОБА_3

Разом з тим, судом першої інстанції
було встановлено відсутність доказів
того, що вартість предмета застави не
перевищує розмір заборгованості
боржника заставодержателю.

Так, згідно пунктів 1.2 договору застави
майна від 08 червня 2007 року № 04/3-921
вартість предмета застави становить
129043,00 грн., еквівалент 25553,06 доларів США.

На підтвердження розміру
заборгованості ОСОБА_3 позивач надав
суду копію довідки на 15 жовтня 2013 року,
виданої ОСОБА_3, згідно якої строкова
заборгованість по кредиту становить
6717,72 доларів США, прострочена
заборгованість - 422 доларів США,
строкова заборгованість по відсоткам -
12,89 доларів США, прострочена
заборгованість по відсоткам - 145,02 грн.,
пеня до сплати - 8295,62 грн.

Однак, інформація про розмір
заборгованості, наведена у довідці
станом на день звернення позивача до
суду та станом на день вирішення спору
є неактуальною та не підтверджується
жодними доказами; крім того, інформація
зазначена у довідці щодо суми кредиту
не узгоджується зі змістом кредитного
договору: за договором кредиту від 08
червня 2007 року № 380/671/07-А сума наданого
кредиту становить 20771,00 доларів США, а
згідно вказаної вище довідки сума
кредиту є іншою - 21520,72 доларів США; дата
погашення кредиту за довідкою - 07
червня 2016 року, а за кредитним
договором - 07 червня 2014 року.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що вказана вище
довідка не є належним та допустимим
доказом розміру заборгованості та не
може бути прийнята судом до уваги.

При цьому навіть зі змісту вказаної
довідки вбачається, що сума
заборгованості не перевищує вартість
предмета застави.

Разом з тим, відповідно до статті 20
Закону України "Про заставу"
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано, якщо
інше не передбачено законом чи
договором.

Згідно з пунктом 4.4 договору застави
визначено, що заставодержатель звертає
стягнення на предмет застави для
задоволення своїх вимог, забезпечених
заставою, в одним із наступних
способів: на підставі рішення суду,
шляхом набуття прав власності на
предмет застави, шляхом продажу
предмета застави, на підставі
виконавчого напису нотаріуса, в інший
спосіб, передбачений законодавством
або визначений за домовленістю сторін.

Тобто, вбачається, що при накладенні
арешту на заставлене майно право
заставодержателя на задоволення його
вимог за рахунок заставленого майна
вважається порушеним за умови
невиконання заставодавцем вимог за
забезпеченим зобов'язанням; захисту
підлягає лише порушене право, а не
право, яке може бути порушеним у
майбутньому.

Судом першої інстанції було
встановлено, що позивач не надав суду
доказів настання заставного випадку
згідно договору застави та доказів, які
б підтверджували звернення ним
стягнення на заставне майно.

Крім того, відповідно до пункту 1.3.1
договору застави кінцевий термін
повернення останньої частини кредиту -
07 червня 2014 року, а позивачем не
наведено та не надано суду доказів
невиконання ОСОБА_3 зобов'язань за
кредитним договором від 08 червня 2007
року № 380/671/07-А.

Крім цього, за даними витягу про
реєстрацію в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна при цьому
термін дії обтяження визначено до 27
червня 2012 року, доказів, які б
підтверджували існування
зареєстрованого за позивачем права
обтяження на момент вирішення спору,
матеріали справи не містять, що
свідчить про припинення чинності
обтяження.

Також колегія суддів зауважує, що арешт
майна ОСОБА_3, зокрема зазначеного вище
автотранспортного засобу, не порушує
та не обмежує права позивача на
задоволення його вимог за кредитним
договором, з огляду на наступне.

Як зазначено вище, відповідно до
частини 1 статті 52 Закону України "Про
виконавче провадження" звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Між тим, в матеріалах справи відсутні
докази, які б підтверджували вилучення
або примусову реалізацію арештованого
автомобіля марки Mitsubishi Lanser 2.0і, 2007 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Частиною 6 статті 54 цього Закону
встановлено, що за рахунок коштів, що
надійшли від реалізації заставленого
майна, здійснюються утримання,
передбачені статтею 43 цього Закону,
після чого кошти використовуються для
задоволення вимог заставодержателя. У
разі якщо заставодержатель не є
стягувачем у виконавчому провадженні,
йому виплачуються кошти після
належного підтвердження права на
заставлене майно. У разі задоволення в
повному обсязі вимог заставодержателя
залишок коштів використовується для
задоволення вимог інших стягувачів у
порядку, встановленому цим Законом.

Зміст процитованої правової норми
вказує, що за рахунок коштів, що
надійшли від реалізації заставленого
майна, в першу чергу задовольняються,
а вже потім задовольняються вимоги
інших стягувачів за рахунок решти
коштів.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що дії відповідача
щодо накладення арешту та оголошення
заборони на відчуження майна в частині
транспортного засобу марки Mitsubishi Lanser
2.0і, 2007 року випуску, державний
реєстраційний номер - НОМЕР_1,
відповідають положенням Закону
України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини першої статті 40
Закону України "Про виконавче
провадження" передбачено, що у разі
необхідності розшуку транспортного
засобу боржника державний виконавець
виносить постанову про такий розшук,
яка є обов'язковою для виконання
органами внутрішніх справ.

З урахуванням того, що законодавством
передбачено право відповідача щодо
винесення постанови про розшук
транспортного засобу, а судом першої
інстанції не встановлено, позивачем не
наведено, що спірні постанови не
відповідають вимогам Закону чи порушує
права позивача, то колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що позовні вимоги ПАТ
"Укрсоцбанк" про визнання дій
протиправними та скасування постанов є
непідтвердженими та не підлягають
задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищевикладеним, а тому
вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк» -
Артеменка Петра Миколайовича -
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 27 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

.

Головуючий суддя
Мельничук В.П.

Судді:
Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.