Справа № 820/13019/13-а
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 р.Справа № 820/13019/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Ральченка І.М. , Рєзнікової С.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Ізюмському районі
Харківської області на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 10.01.2014р.
по справі № 820/13019/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Ізюмському районі
Харківської області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач-ОСОБА_1 звернулась до суду з
адміністративним позовом, в якому
просила скасувати рішення Управління
Пенсійного фонду України в Ізюмському
районі Харківської області від 15.4.2013
року № 31/08 про застосування фінансових
санкцій.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що норма
закону яка була застосована
відповідачем при прийнятті зазначених
рішень та вимоги, а саме п. 5 ч. 9 ст. 106
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» ( у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин ) ( далі
Закон ) втратила чинність із 01 січня 2011
року.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 10.01.2014 року
адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу, в якій він просить
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті постанови, норм
матеріального та процесуального права,
а саме: п.2, п.4 ст. 17 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", п.1 п.п.1.3 ч.1 "Порядку
формування та подання органам
Пенсійного фонду України відомостей
про застраховану особу, що
використовується в системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування", затвердженого
постановою УПФУ 10.06.04р. № 7-6, що
призвело до неправильного вирішення
справи, з обставин і обґрунтувань,
викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав до Харківського
апеляційного адміністративного суду
письмові заперечення на апеляційну
скаргу, в яких вважає вимоги
відповідача безпідставними,
незаконними та такими, що не підлягають
задоволенню. Просить апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Ізюмському районі Харківської області
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції залишити без
змін, як таку, що прийнята відповідно до
норм діючого законодавства.

У відповідності до положень ст. 197 КАС
України, зазначена адміністративна
справа розглянута в порядку письмового
провадження.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
начальником Управління пенсійного
фонду в Ізюмському районі Харківської
області прийнято рішення від 15.04.2013
року №31/08 про застосування до ОСОБА_1
фінансових санкцій за несвоєчасне
подання інформації у звіті до системи
персоніфікованого обліку відомостей
про застрахованих осіб за 2008 рік на
підставі пункту 5 частини 9 статті 106
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», на суму фінансових
санкцій 170 грн. (а.с. 11)

Оскаржуване рішення прийнято на
підставі акту перевірки від 15 квітня
2013 року №86 (а.с. 12), яким встановлено, що
позивач звіти щодо сум нарахованих
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування за 2008
рік подала несвоєчасно, чим на думку
відповідача порушила ст..17п 2 п. 4. Закону
України від 09.07.03 р. №1058-IV "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", а також порушила термін
звітування, який встановлено п.1. п.п.1.3.
частини першої "Порядку формування та
подання органам Пенсійного Фонду
України відомостей про застраховану
особу, що використовується в системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування", затвердженого
постановою УПФУ від 10.06.04 №7-6.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги послався на те, що Закон
на підставі якого до позивача були
застосовані штрафні санкції, втратив
чинність. Таким чином, дійшов до
висновку, що виключення ч.1-9ст. 106 Закону
№ 1058-ІУ відповідно до п. 10 Прикінцевих
та Перехідних положень Закону № 2464-УІ
унеможливлює їх застосування після 1
січня 2011 року.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Колегія суддів зазначає, що правовою
підставою для винесення оскаржуваного
рішення 15.04.2013 року №31/08 УПФУ в
Ізюмському районі Харківської області
визначено п.5 ч.9 ст. 106 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" (в редакції
Закону України № 799-VI від 25.12.2008 року).

Слід відмітити, що за період до 01.01.2011 р.
відносини, що виникали між суб'єктами
системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування,
регулювалися Законом України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування". Виключно цим Законом
визначалися платники страхових
внесків, порядок їх нарахування,
обчислення та сплати страхових
внесків, стягнення заборгованості за
цими внесками.

Так, відповідно до статті 106
вищевказаного Закону відповідальність
за своєчасність, достовірність,
повноту нарахування та сплату внесків
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування несе
страхувальник-роботодавець.

При цьому згідно з пунктом 5 частини 9
статті 106 Закону за неподання,
несвоєчасне подання, подання не за
встановленою формою або подання
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів Пенсійного фонду накладається
штраф у розмірі 10 відсотків суми
страхових внесків, які були сплачені
або підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Однак, дана норма права, як і стаття 17
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003 р. N 1058-IV, яка
регламентує вчинене порушення,
втратила чинність з 1 січня 2011 року
згідно із Законом України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" від 08.07.2010 р. N
2464-VI, тобто, не діяла на дату прийняття
УПФУ в Ізюмському райні Харківської
області оскаржуваного рішення.

Таким чином, відповідачем на момент
застосування фінансових санкцій
застосована неіснуюча норма Закону, що
доводить юридичну неспроможність
прийняття спірного рішення.

Даючи оцінку спірним відносинам у цій
частині, необхідно виходити з позиції
Конституційного Суду України
наведеній у пункті 2 мотивувальної
частини рішення у справі за
конституційним зверненням
Національного банку України щодо
офіційного тлумачення положення
частини першої статті 58 Конституції
України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів) від 9 лютого 1999 року № 1-7/99,
викладеної стосовно дії загально -
правового принципу норми права у часі.
Позиція Конституційного Суду України
за якою дію нормативно-правового акта в
часі треба розуміти так, що вона
починається з моменту набрання цим
актом чинності і припиняється з
втратою ним, чинності, тобто до події,
факту застосовується той закон або
інший нормативно-правовий акт, під час
дії якого вони настали або мали місце.

Як зазначено абзацом першим даного
Рішення в регулюванні суспільних
відносин застосовуються різні способи
дії в часі нормативно-правових актів.
Перехід від однієї форми регулювання
суспільних відносин до іншої може
здійснюватися, зокрема, негайно
(безпосередня дія), шляхом перехідного
періоду (ультраактивна форма) і шляхом
зворотної дії (ретроактивна форма).

Виходячи з аналізу норми покладеної в
основу застосування санкцій та
нарахування пені вона діяла з 1 січня 2004
року до 1 січня 2011 року, саме цей
проміжок часу норма визначала склад
правопорушень, вид та розмір санкцій,
тобто поняття правопорушення і
відповідальність за нього.

Як зазначено абзацом четвертим
вказаного Рішення, відповідальність
можлива лише за наявності в законі чи
іншому нормативно-правовому акті
визначення правопорушення, за яке така
юридична відповідальність особи
передбачена, і яка може
реалізовуватись у формі примусу зі
сторони уповноваженого державою
органу.

Відповідно до пункту 22 статті 99
Конституції України виключно законами
України визначаються зокрема діяння,
які є адміністративними
правопорушеннями, та відповідальність
за них. Зазначені норми найшли своє
відображення щодо їх офіційного
тлумачення у Рішенні Конституційного
Суду України від 30 травня 2001 року № 7-
рп/2001, у справі №1-22/2001 (справа про
відповідальність юридичних осіб).
Абзацом сьомим мотивувальної частини
даного Рішення передбачено, що
системний аналіз викладених
конституційних положень дає підстави
дійти висновку, що за своїм змістом
пункт 22 частини першої статті 92
Конституції України спрямований не на
встановлення переліку видів юридичної
відповідальності, ним визначено, що
виключно законами України мають
врегульовуватись засади
відповідальності (загальні підстави,
умови, форми відповідальності тощо),
підстави кримінальної,
адміністративної та дисциплінарної
відповідальності - діяння, які є
злочинами, адміністративними або
дисциплінарними правопорушеннями
(основні ознаки правопорушень, що
утворюють їх склад), та
відповідальність за них. Пунктом п'ятим
мотивувальної частини зазначеного
Рішення передбачено, що закони України,
які встановлюють відповідальність
юридичних осіб у публічних сферах,
процесуальні норми стали органічною
частиною законодавства про юридичну
відповідальність.

На момент прийняття спірного рішення
норм, які встановлюють
відповідальність за несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
страхувальниками страхових внесків, не
існувало.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України зокрема органи
державної влади, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Обов'язок суду вирішувати
спори на підставі Конституції України
закріплений положеннями принципу
законності викладених пунктом 1
частини першої статті 9 КАС України.

З огляду на зазначене, відповідач
помилково застосував норми
матеріального закону, що були чинними
на момент вчинення позивачем як
страхувальником правопорушення, без
врахування того, що ця сама норма
передбачає не тільки засади юридичної
(адміністративної) відповідальності,
але й саму відповідальність за
правопорушення. На момент притягнення
до відповідальності норм, тобто
підстав для відповідальності не
існувало, що доводить протиправність
(незаконність) спірного рішення.

З метою виконання ч.2 ст.244-2 КАС України,
колегією суддів взято до уваги
висновки постанови Верховного Суду
України від 20.11.2012р. у справі № 21-367а12 за
позовом фізичної особи - підприємця до
управління ПФУ про визнання
протиправними рішень N 426 та N 427 від 15
серпня 2011 року щодо застосування
фінансових санкцій за несвоєчасне
подання звітності до органів ПФУ за 2008 -
2009 та 2010 роки, згідно якої управління
ПФУ протиправно винесло рішення від 15
серпня 2011 року про застосування до
позивача фінансових санкцій за
несвоєчасне подання звітності до
органів ПФУ за 2008 - 2009 та 2010 роки на
підставі пункту 5 частини дев'ятої
статті 106 Закону N 1058-IV, оскільки
зазначена норма Закону втратила
чинність з 1 січня 2011 року згідно із
Законом N 2464-VI і не діяла на дату
прийняття відповідачем оскаржуваних
рішень.

Щодо вимоги позивача про ухвалення
окремої ухвали слід зазначити
наступне.

Статтею 166 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що суд,
виявивши під час розгляду справи
порушення закону, може постановити
окрему ухвалу і направити її
відповідним суб'єктам владних
повноважень для вжиття заходів щодо
усунення причин та умов, що сприяли
порушенню закону.

Аналіз наведеної норми свідчить про те,
що винесення окремої ухвали за
результатами розгляду справи є правом
суду, а не обов'язком, і суд вирішує це
питання з власної ініціативи і на
власний розсуд.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що постанова Харківського
окружного адміністративного суду від
31.01.2014р. по справі № 2а-820/13019/13-а
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду -без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Ізюмському
районі Харківської області залишити
без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.01.2014р. по
справі № 820/13019/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Катунов В.В.Судді
Ральченко І.М. Рєзнікова С.С.