Справа № 2а-26448/10/0570
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2014 року
м. Київ К/9991/11557/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Жовтневої
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Маріуполя

на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 24 грудня 2010
року

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 10 лютого 2011
року

у справі № 2а-26448/10/0570

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім БМС»

до Жовтневої міжрайонної державної
податкової інспекції м. Маріуполя

про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 24 грудня
2010 року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 10 лютого 2011
року, позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім БМС» (позивач) до Жовтневої
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Маріуполя (відповідач)
задоволено. Визнано недійсними
податкові повідомлення-рішення №
/0 від 27 листопада 2009 року,
№ /1 від 19 січня 2010 року, № /2
від 01 квітня 2010 року, № /3 від 03
червня 2010 року, № /1 від 19 січня 2010
року, № /2 від 01 квітня 2010 року, №
/3 від 03 червня 2010 року. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ТОВ «ТД БМС» суму сплаченого судового
збору в розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 24
грудня 2010 року, ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 10 лютого 2011 року та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено документальну невиїзну
перевірку ТОВ «ТД БМС» з питання
правильності визначення нарахування
до сплати в бюджет податку на додану
вартість по декларації з податку на
додану вартість за вересень 2009 року, за
результатами якої складено акт №
1068/15-114-1/33393422 від 16 листопада 2009 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 27 листопада 2009 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 17 074,80 грн. (14
229,00 грн. - основний платіж, 2 845,80 грн. -
штрафні (фінансові) санкції).

За результатами
адміністративного оскарження, скарги
ТОВ «ТД БМС» залишено без задоволення
та прийнято податкові
повідомлення-рішення
№ /1 від 19 січня 2010 року, № /2
від 01 квітня 2010 року, № /3
від 03 червня 2010 року. Крім того,
збільшено суму штрафних (фінансових)
санкцій на 1 422,90 грн., що стало підставою
для прийняття податкових
повідомлень-рішень № /1 від 19
січня 2010 року, № /2 від 01
квітня 2010 року, № /3 від 03 червня 2010
року.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем підпунктів 7.2.3, 7.2.6
пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4,
підпункту 7.5.1 пункту 7.5,
підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону
України від 03 квітня 1997 року
№ 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним включенням до складу
податкового кредиту у вересні 2009 року
суми податку на додану вартість на
підставі податкової накладної № 430 від
19 серпня 2008 року, тобто виписаної на
його адресу постачальником у
попередньому звітному періоді.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит
- це сума, на яку платник податку має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті
7 Закону № 168/97-ВР датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону № 168/97-ВР податкова
накладна видається платником податку,
який поставляє товари (послуги), на
вимогу їх отримувача, та є підставою
для нарахування податкового кредиту.

У разі відмови з боку
постачальника товарів (послуг) надати
податкову накладну або при порушенні
ним порядку її заповнення отримувач
таких товарів (послуг) має право додати
до податкової декларації за звітний
податковий період заяву зі скаргою на
такого постачальника, яка є підставою
для включення сум цього податку до
складу податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку
внаслідок придбання таких товарів
(послуг).

Отримання такої скарги є
підставою для проведення позапланової
виїзної перевірки такого
постачальника для з'ясування
достовірності та повноти нарахування
ним зобов'язань з цього податку за
такою цивільно-правовою операцією.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, якщо платник не
скористався правом подачі заяви,
передбаченим підпунктом 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону № 168/97-ВР, та не
звернувся до контролюючого органу із
скаргою, то він не має права включати до
складу податкового кредиту суму
податку на додану вартість, не
підтверджену податковою накладною.

Поряд з цим у випадку, коли право
платника податку на податковий кредит
підтверджується податковою накладною,
отриманою після закінчення
податкового періоду, в якому фактично
відбулась господарська операція, сума
податку на додану вартість, вказана в
такій податковій накладній, може бути
включена до складу податкового кредиту
в межах строку давності, встановленого
підпунктом 15.1.1 пункту 15.1 статті 15
Закону України від 21 грудня 2000 року №
2181-III «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин).

За наведених обставин та з
урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 24
грудня 2010 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 10 лютого 2011 року такими, що прийняті
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Жовтневої
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Маріуполя
відхилити, а постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 24
грудня 2010 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 10 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.