Справа № 810/1025/14
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року 810/1025/14

Приміщення суду за адресою: місто Київ,
бульвар Лесі Українки, 26, зал судових
засідань № 1018

Київський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -
Леонтовича А.М.

при секретарі -
Бончевій О.С.

за участю представників сторін:

від позивача:
Рубан Л.П. (за довіреністю)

від відповідача:
Борисов І.І. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом до проПублічного
акціонерного товариства «Миронівський
завод по виготовленню круп та
комбікормів» Миронівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, - В С Т А
Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів» (далі - позивач)
звернулось до Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області (далі - відповідач) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 20 січня 2014 року №,
№, №.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
зазначив, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є незаконними,
оскільки прийняті на основі помилкових
висновків про порушення ПАТ
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів» вимог підпункту
135.5.4 пункту 135.5 статті 135, пункту 137.13
статті 137, підпункту 139.1.12 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
та статті 22, пункту 198.3, 198.6 статті 198,
пункту 201.4, 201.6, 201.10 статті 201, статті 185
Податкового кодексу України при
виконанні господарських зобов'язань з
ТОВ «Агро Сокільське» та ФГ «Злагода
Агро-1»

Позивач стверджує, що придбав товари у
ТОВ «Агрофірма Сокільське» та ФГ
«Злагода Агро-1» правомірно і на
законних підставах задекларував
податковий кредит у сумі 3279614,36 грн. та
витрати у розмірі 3443595,13 грн.

Представник відповідача позов не
визнав, надав суду письмові
заперечення проти позову, в яких
зазначив, що посадові особи
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Міндоходів у
Київській області при проведенні
перевірки позивача та оформленні її
результатів діяли на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
законодавством України. Податкові
повідомлення-рішення є обґрунтованими,
оскільки у ході перевірки встановлено
порушення вимог законодавства, що
свідчить про заниження ПАТ
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів» грошових
зобов'язань з податку на додану
вартість та завищення витрат по
взаємовідносинам з ТОВ «Агрофірма
Сокільське» та ФГ «Злагода Агро-1».

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
врахувавши норми закону, які діяли на
момент виникнення правовідносин між
сторонами, суд вважає встановленими
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Публічне акціонерне товариство
«Миронівський завод по виготовленню
круп та комбікормів» зареєстроване
Миронівською районною державною
адміністрацією Київської області 13
червня 1996 року, що підтверджується
свідоцтвом про державну реєстрацію
юридичної особи серії А01 №820512 (т.1, а.с.
13).

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію
платника податку на додану вартість
від 24 травня 2011 року №100336694 ПАТ
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів» перебуває
податковому обліку в Миронівській
об'єднаній державній податковій
інспекції Головного Міндоходів у
Київській області.

Відповідно до матеріалів справи, у
період з 23 грудня 2013 року по 26 грудня 2013
року посадовими особами Миронівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області на
підставі підпункту 75.1.2 пункту75.1 статті
75, пункту 78.1.1. пункту 78.1 статті 78
Податкового кодексу України та на
виконання наказу від 23 грудня 2013 року
№377 проведено позапланову виїзну
документальну перевірки ПАТ
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів» з питань перевірки
відомостей, отриманих від особи, яка
мала правові відносини з платником
податків ТОВ АФ «Аграрник», ТОВ
«Агрофірма Сокільське», ТОВ
«Вторметекспорт», ФГ «Злагода Агро-1».

Результати перевірки оформлено актом
від 30 грудня 2013 року №295/22-011/00951770 (далі -
акт перевірки)( т.1 а.с.15-58).

У ході перевірки встановлено факт
порушення ПАТ «Миронівський завод по
виготовленню круп і комбікормів»
підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135,
пункту 137.13 статті 137, підпункту 139.1.12
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток в
періоді, що перевірявся на суму 3443595,13
грн., у тому числі за 1 квартал 2012 року на
суму 1150995,43 грн., за другий квартал 2012
року на суму 2110559,59 грн., за третій
квартал 2012 року на суму 182040,11 грн. та
статті 22, пункту 198.3, 198.6 статті 198,
пункту 201.4, 201.6, 201.10 статті 201, статті 185
Податкового кодексу України, у
результаті чого позивачем завищено
суму податкового кредиту з податку на
додану вартість у сумі 3279614,36 грн., у
тому числі за січень 2012 року в сумі 18583,39
грн., за лютий 2012 року в сумі 13755,95 грн.,
за березень 2012 року в сумі 1063846,78 грн., за
квітень 2012 року в сумі 458823,23 грн., за
травень 2012 року в сумі 708770,33 грн., за
червень 2012 року в сумі 842463,15 грн., за
вересень 2012 року в сумі 173371,53 грн.

Виявлені порушення пов'язані з
формуванням ПАТ «Миронівський завод по
виготовленню круп і комбікормів»
показників податкового кредиту та
витрат за господарськими операціями з
ФГ «Злагода Агро-1» та ТОВ Агрофірма
Сокільське», що не підтверджені
документами первинного
бухгалтерського обліку.

На основі висновків акту перевірки, 20
січня 2014 року Миронівською об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів в
Київській області прийняті податкові
повідомлення рішення №, яким
позивачу зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість у розмірі 2437151,00 грн. та
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію у розмірі 1218576,00 грн., №,
відповідно до якого збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 742463,00 грн., та
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію у розмірі 421232,00 грн., та №,
яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств у розмірі 3443595,00
грн., та застосовано штрафну (фінансову)
санкцію у розмірі 1721798,00 грн.

Вважаючи рішення відповідача
необґрунтованими та протиправними,
позивач звернувся до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого: 1) суд вирішує справи відповідно
до Конституції та законів України, а
також міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; 2) суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Суд погоджується з висновком
податкового органу про порушення
позивачем вимог податкового
законодавства, вважає доводи
податкового органу обґрунтованими, а
спірні податкові повідомлення-рішення
правомірними, виходячи з наступного.

Законодавчим актом, який регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства є
Податковий кодекс України від 02.12.2010
№2755-VІ.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового
кодексу України встановлено, що
витрати які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визначаються на основі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами, ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
даного Кодексу.

Згідно підпункту 135.5.4. пункту 135.5 статті
135 Податкового кодексу України доходи
включають: вартість товарів, робіт,
послуг, безоплатно отриманих платником
податку у звітному періоді, визначена
на рівні не нижче звичайної ціни, суми
безповоротної фінансової допомоги,
отриманої платником податку у звітному
податковому періоді, безнадійної
кредиторської заборгованості, крім
випадків, коли операції з
надання/отримання безповоротної
фінансової допомоги проводяться між
платником податку та його
відокремленими підрозділами, які не
мають статусу юридичної особи.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України,
не включаються до складу валових
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до статті 185 Податкового
кодексу України платниками податку на
додану вартість є будь-яка особа, що
провадить господарську діяльність і
реєструється за своїм добровільним
рішенням як платник податку у порядку,
визначеному статтею 183 цього розділу.

Об'єктом оподаткування є операції
платників податку з є постачання
товарів, місце постачання яких
розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Статтею 186 Податкового кодексу
визначено, що місцем постачання
товарів є: а) фактичне місцезнаходження
товарів на момент їх постачання (крім
випадків, передбачених у підпунктах "б"
і "в" цього пункту); б) місце, де товари
перебувають на час початку їх
перевезення або пересилання, у разі
якщо товари перевозяться або
пересилаються продавцем, покупцем чи
третьою особою; в) місце, де провадиться
складання, монтаж чи встановлення, у
разі якщо товари складаються,
монтуються або встановлюються (з
випробуванням чи без нього) продавцем
або від його імені.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187
Податкового кодексу України, датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: а)
дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку, б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Згідно пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною (пункт 198.2 статті
198 Податкового кодексу України).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Зі змісту зазначених положень слідує,
що необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів сум до
податкового кредиту є факт придбання
товарів з метою їх використання в
господарській діяльності.

Тому, при розгляді тверджень органу
державної податкової служби про
безтоварність господарської операції
підлягає перевірці факт здійснення
господарської операції.

В такому випадку дослідженню
підлягають усі первинні документи, які
належить складати залежно від певного
виду господарської операції: договори,
видаткові накладні, документи про
перевезення, зберігання, використання
у господарській діяльності товарів
тощо.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV
визначено, що цей Закон поширюється на
всіх юридичних осіб, створених
відповідно до законодавства України,
незалежно від їх
організаційно-правових форм і форм
власності, а також на представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності (далі - підприємства), які
зобов'язані вести бухгалтерський облік
та подавати фінансову звітність згідно
з законодавством.

Згідно з частиною першою статті 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Частиною другою статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
встановлено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання, назву підприємства
від імені якого складено документ,
зміст та обсяг господарської операції,
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Аналіз викладених норм свідчить про те,
що право нарахування податкового
кредиту та формування валових витрат
виникає у платника податків у зв'язку
із здійсненням ним господарських
операцій, що підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами фінансової звітності.

Як вбачається з матеріалів справи ПАТ
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів» (Покупець) уклало з
ФГ «Злагода Агро-1» (Постачальник)
договір поставки від 11 вересня 2012 року
№3172/м, відповідно до якого
Постачальник зобов'язується передати у
власність Покупця насіння соняшнику,
що відповідає ДСТУ 7011-2009, а Покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
товар (т.1, а.с. 97-98).

Судом встановлено, що з метою
зберігання товару, поставленого від ФГ
«Злагода Агро-1» позивач уклав договір
№1749-Г від 31 жовтня 2011 року із ПрАТ
«Зернопродукт МХП» (т.1, а.с. 99-102).

Оплата товару відповідно до договору
№3172/м здійснювалась відповідно до
банківських виписок (т.1, а.с. 230-239).

ФГ «Злагода Агро-1» виписано на користь
ПАТ «Миронівський завод по
виготовленню круп і комбікормів»
податкові накладні на загальну суму
1040229,18 грн., у тому числі ПДВ 173371,53 грн. за
232,92 тон соняшнику (т.1, а.с. 208-229).

Сума податку на додану вартість за
вказаними податковими накладними
включені позивачем до складу
податкового кредиту у відповідних
періодах.

На підтвердження факту
транспортування соняшнику позивачем
надано: товарно-транспортні накладні
(т.1, а.с. 103-126), видаткові накладні (т.1,
а.с. 191-207), роздруківки з електронного
журналу приходу та зважування товару
(а.с. 127-172).

Розглядаючи реальність господарської
операції позивача з ФГ «Злагода Агро-1»,
на підставі якої позивачем було
сформовано дані податкового обліку,
суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 3
Господарського кодексу, під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Частиною 2 статті 3 цього Кодексу
передбачено, що господарська
діяльність, яка здійснюється для
досягнення економічних і соціальних
результатів та з метою одержання
прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.
Господарська діяльність може
здійснюватись і без мети одержання
прибутку (некомерційна господарська
діяльність).

Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», господарська
операція - дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Отже, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податку.

Суд підкреслює, що продаж товарів за
договором поставки на будь-яких умовах
не звільняє учасників господарської
операції від обов'язку щодо складання
первинних документів, якими
супроводжується виконання
відповідного договору.

Так, пунктом 2.2 договору встановлено,
що товар поставляється силами
Постачальника на об'єкт Покупця, що
знаходиться за адресою: Вінницька
область, м. Ладижин, вул. І.Сагаєва, 1,
Відокремлений підрозділ
«Комбікормовий комплекс
«Ладижинський» ПАТ «Миронівський
Хлібопродукт».

Відповідно до пункту 3.3 договору
насіння соняшнику приймається по
кількості за результатами
переважування на вагах ПАТ
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів»

Вказані умови договору визначає місце,
де право власності на товар та ризик
випадкової загибелі товару переходить
від продавця до покупця. Тому, саме з
моменту внесення записів про
надходження та зважування товару,
обов'язок постачальника за договором
поставки вважається виконаним.

Позивачем у якості доказу щодо
отримання товару від ФГ «Злагода
Агро-1» надано роздруківки із книги
приходу та зважування товару із якої
вбачається, що в період з 12 по 28 вересня
позивачу поставлено соняшнику у
кількості 183,660 тон, водночас,
відповідно до видаткових,
товарно-транспортних та податкових
накладних, на підставі яких позивачем
було сформовано податковий кредит, ПАТ
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів» повинно було
отримати соняшник у кількості 234,820 тон.

За наслідком співставлення видаткових
накладних, товарно-транспортних
накладних та відомостей зазначених в
книзі приходу та зважування товару
судом встановлено розбіжності щодо
дати складання та кількості товару, що
поставлявся.

Згідно видаткових накладних, 12 вересня
2012 року ФГ «Злагода Агро-1» було
поставлено товару у кількості 40620 кг.,
тоді як відповідно до
товарно-транспортних накладних, 12
вересня 2012 року на користь позивача
поставлено товару у кількості 51500 кг, а
відповідно до книги зважування, на
склад ПАТ «Миронівський завод по
виготовленню круп і комбікормів» 12
вересня надійшло 40620 кг (т.1, а.с. 171, 175).

13 вересня 2012 року ФГ «Злагода Агро-1»
поставлено 17880 кг соняшнику, про що
складено видаткову накладну (т.1, а.с. 195)
та здійснено запис у книзі приходу та
зважування (а.с. 129), разом з тим,
відповідно до товарно-транспортних
накладних, 13 вересня 2012 року ФГ
«Злагода Агро-1» поставлено лише 4400 кг
соняшнику. Аналогічні розбіжності в
первинних документах позивача
містяться протягом усього періоду
поставки товару від ФГ «Злагода Агро-1».

Суд звертає увагу, що відповідно до
статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. При цьому, судом
встановлено, що відстань між пунктом
навантаження та розвантаження
становить близько 13 кілометрів, що
свідчить про можливість здійснення
поставки товару у день складання
товарно-транспортної накладної.

Крім того, в книзі приходу та
зважування не вбачається місце її
складання (найменування та адреси
елеватора).

У наданих до суду видаткових накладних
виписаних ФГ «Злагода Агро-1» не
вказано місця їх складання, даних, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції, зокрема
прізвища, ім'я та по батькові, не
вказано номеру та дати довіреності, за
якою отримувався товар.

Суд зазначає, що надані позивачем копії
товарно-транспортних накладних про
перевезення товару ФГ «Злагода Агро-1»
не містять інформації про кількість
товару, його вартість, що унеможливлює
встановити зміст та обсяг
господарської операції, а також, дати
та номеру довіреності на підставі якої
отримано товар, даних щодо договору за
яким здійснювалось перевезення.

З акту перевірки позивача вбачається,
що товарно-транспортних накладних на
підтвердження поставки товару від ФГ
«Злагода Агро-1» позивачем у ході
перевірки взагалі надано не було.
Будь-яких зауважень до акту перевірки
про причини неможливості надати
товарно-транспортні накладні у момент
перевірки, відмову перевіряючи у їх
долучені до перевірки, позивачем не
наведені.

Товарно-транспортна накладна (ТТН) - це
основний документ на вантаж, що
повинен оформлятися при здійсненні
вантажних автоперевезень. Одночасно з
цим ТТН виступає первинним документом
бухгалтерського обліку.

Так, відповідно до Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від
14.10.1997р. № 363, товарно-транспортна
накладна є єдиним для всіх учасників
транспортного процесу юридичним
документом, що призначений для
списання товарно-матеріальних
цінностей, обліку на шляху їх
переміщення, оприбуткування,
складського, оперативного та
бухгалтерського обліку, а також для
розрахунків за перевезення вантажу та
обліку виконаної роботи.

Пунктами 11.5, 11.6, 11.7 цих Правил
встановлено, що товарно-транспортну
накладну на перевезення вантажів
автомобільним транспортом замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. замовник
(вантажовідправник) засвідчує всі
екземпляри товарно-транспортної
накладної підписом і при необхідності
печаткою (штампом). Після прийняття
вантажу згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Таким чином, товарно-транспортні
накладні є одним із належних доказів
факту відвантаження, перевезення,
прийняття, обліку товарно-матеріальних
цінностей.

Товарно-транспортна накладна є
первинним транспортним документом, на
підставі якого здійснюється
оприбуткування, оперативний та
бухгалтерський облік товару. У свою
чергу, на підставі даних
бухгалтерського обліку ведеться
податкова звітність, визначаються
об'єкти оподаткування.

Надані до матеріалів справи
товарно-транспортні накладні не є
належним доказом підтвердження
реальності господарської операції з
придбання позивачем товару у ФГ
«Злагода Агро-1», оскільки в них
відсутні відомості щодо відомості щодо
кількості товару, його вартості, що
унеможливлює встановити зміст та обсяг
господарської операції. Так і ряд інших
недоліків, зокрема, не зазначено номеру
подорожнього листа, даних щодо
товаросупорводжуючих документів (як то
сертифікат якості, тощо), код вантажу,
клас вантажу, відсутні відомості про
виконавців вантажно-розвантажувальних
операцій, а також щодо часу
навантаження та розвантаження товару.

Суд наголошує, що податкова накладна є
підставою для нарахування податкового
кредиту та формування валових витрат
лише за умови здійснення самої
господарської операції, одним із
основних доказів підтвердження якої
при поставці товару і є
товарно-транспортна накладна.

Враховуючи, невідповідність
товарно-транспортних накладних
вимогам, що ставляться до первинних
документів та їх відсутність у момент
перевірки, висновок відповідача про
відсутність доказів перевезення
товару на момент прийняття
оскаржуваних податкових повідомлень
рішень є обґрунтованим.

Відповідно до пункту 3.2 договору №3172/м
якість соняшнику повинна відповідати
чинним ДСТУ, ГОСТ, технічним умовам, а
також його вологість не повинна
перевищувати 8%, смітна домішка до 3%,
олійна домішка до 15%.

Жодних документів, на підтвердження
того, що товар, який поставляло ФГ
«Злагода Агро-1» відповідав вказаним
нормативам позивачем не надано, що
додатково свідчить про нереальність
факту поставки за вказаним договором.

Також, у ході перевірки відповідачем
проаналізовано акт Гайсинської
об'єднаної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів у Вінницькій
області про результати позапланової
виїзної документальної перевірки ФГ
«Злагода Агро-1» №68/2200/33420581 від 13 лютого
2013 року з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 1 липня 2011
року по 31 грудня 2012 року (т.7, а.с. 7-24).

Зазначеною перевіркою досліджувались
у тому числі господарські операції ФГ
«Злагода Агро-1» із ПАТ «Миронівський
завод по виготовленню круп та
комбікормів.

Перевіркою встановлено, що відповідно
до наданих в ході перевірки документів,
а саме оборотно-сальдової відомості по
бухгалтерському обліку ФГ
«Злагода Агро-1» станом на 1 січня 2012
року в товарних залишках рахувалось 167,8
тон соняшнику на загальну суму 329113,06
грн. Даний соняшник було реалізовано
протягом першого кварталу 2012 року.
Станом на 1 квітня 2012 року соняшник на
підприємстві не рахувався. В періоді з 1
квітня 2012 року по 1 вересня 2012 року ФГ
«Злагода Агро-1» соняшник не
придбавало, а отже згідно обліку станом
на 1 вересня 2012 року соняшнику в
залишках не було.

Протягом 3-4 кварталів 2012 року
підприємством оприбутковано соняшнику
врожаю 2012 року в кількості 565,26 тон на
суму 1645780,00 грн.

Протягом вересня - грудня 2012 року ФГ
«Злагода Агро-1 було оформлено
документи на реалізацію соняшника на
суму 2428328,16 грн. (ПДВ 404721,36 грн.), у тому
числі ПАТ «Миронівський завод по
виготовленню круп та комбікормів» на
суму 1146882,38 грн. (ПДВ 191146,22 грн.).

Під час проведення перевірки отримано
матеріали відпрацювання ФГ «Злагода
Агро-1» від відділу податкової міліції
Тростянецької ОДГП, службова записка
від 22 січня 2013 року №158/7/07-31-03 та
пояснення голови Харпацької сільської
ради про те, що ФГ «Злагода Агро-1»
орендує 435,5039 га землі, соняшник та соя в
минулому році посіяні на полях №7,8 (1),8
(2),а саме: соя на полі № 8 (1),8 (2) площею
102,84 га, соняшник на полі № 7 площею 109,6
га. Вищевказаний врожай станом на 22
січня 2013 року не зібраний (лист
сільського голови №19 від 22.01.2013 р.).

До перевірки не надано документи
відповідно яких соняшник перевозився
на тік, відсутні товарно-транспортні
накладні, акти на списання бензину та
дизпалива, оплата праці, послуги по
сушці та збереженню соняшника за 2012 рік
, відсутні документи що свідчили про
перевезення (переміщення) соняшника
від продавця до покупця.

Крім того, перевіркою встановлено, що
відповідно до поданого ФГ «Злагода
Агро-1» податкового розрахунку форми
№1ДФ в першому кварталі 2012 року за
штатом числилось 2 працюючих, у другому
кварталі 2012 року - 1 працюючий, у
третьому кварталі 2012 року -1 працюючий.
Станом на 13 лютого 2013 року податковий
розрахунок за формою 1 ДФ за 4 квартал 2012
року не подано.

Податкові накладні на реалізацію
соняшника ПАТ «Миронівський завод по
виготовленню круп і комбікормів» від
ФГ «Злагода Агро-1» виписувались
ОСОБА_3, яка згідно штатного розпису та
її пояснення на підприємстві не
працювала, оплата праці не
здійснювалась.

Таким чином, операції з продажу
соняшнику ФГ «Злагода Агро-1» не
підтверджуються стосовно
місцезнаходження майна, наявності
ресурсів, які економічно необхідні для
виконання постачання про що свідчить
відсутність: персоналу, основних
фондів, виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів.

Докази надані позивачем на
підтвердження виконання зобов'язань з
поставки ФГ «Злагода Агро-1» не
спростовують висновків відповідача,
про безтоварність господарських
операцій та здійснення лише
формального обміну документами з метою
отримання податкової вигоди.

Ураховуючи вищезазначене суд
констатує, що позивачем не надано
належних доказів виконання
господарських зобов'язань за договором
поставки № 3172/м.

Водночас, за відсутності факту
придбання товарів, відповідні суми не
можуть включатися до складу
податкового кредиту з податку на
додану вартість, навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ
«Агрофірма Сокільське» суд зазначає
наступне.

Відповідно до матеріалів справи, ПАТ
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів» (Покупець) уклало з
ТОВ «АФ Сокільське» (Постачальник)
договір поставки №1803/м від 18 жовтня 2011
року (т.2, а.с. 43-44) та договір №3158/м від 11
вересня 2012 року, відповідно до яких
Постачальник зобов'язується передати у
власність Покупця
сільськогосподарську продукцію, а
Покупець прийняти та оплатити таку
продукцію.

Пунктами 3.2, 3.3 договору встановлено, що
якість товару повинна відповідати
чинним ДСТУ, ГОСТ, технічним умовам.
Товар приймається по кількості за
результатами переважування на вагах
Покупця.

Судом встановлено, що з метою
зберігання товару, поставленого від
ТОВ «Агрофірма Сокільське» позивач
уклав договори зберігання із ПрАТ
«Оріль-Лідер» від 8 липня 2011 року №1523-Г
(т.2, а.с. 47-50) та від 8 серпня 2012 року №0327-Г
(т.2, а.с. 51).

Оплата товару відповідно до договору
№1803/м здійснювалась відповідно до
банківських виписок (т.3, а.с. 185-242).

ТОВ «Агрофірма Сокільське» виписано на
користь ПАТ «Миронівський завод по
виготовленню круп і комбікормів»
податкові накладні на загальну суму
18637457,23 грн., у тому числі ПДВ 3106242,83 грн.
за 4460,800 тон насіння соняшнику (т.3, а.с.
112-184).

На підтвердження факту
транспортування насіння соняшнику
позивачем надано: товарно-транспортні
накладні (т.2, а.с. 58-240, т.3, а.с. 1-39),
видаткові накладні (т.3, а.с. 40-111).

Так, суд зазначає, що копій
сертифікатів якості на придбаний
товар, які ПАТ «Миронівський завод по
виготовленню круп і комбікормів»
повинно було отримати разом з товаром,
у силу пункту 3.2 договору №3158/м
позивачем не надано.

Доказів на підтвердження зважування
товару на вагах позивача, як це
передбачено пунктом 3.3 договору №3158/м,
не надано, при цьому додані позивачем
складські квитанції на зерно не можуть
бути належним доказом поставки
соняшнику від ТОВ «Агрофірма
Сокільське», оскільки за відсутності у
позивача переданих від контрагента
сертифікатів якості унеможливлює
ідентифікувати товар як поставлений
саме від ТОВ «Агрофірма Сокільське».

Крім того, наявні в матеріалах справи
копії видаткових накладних не є
належним доказом передачі товару,
оскільки вони не містять даних щодо
місця їх складання, прізвища та
ініціалів особи, яка прийняла товар,
номеру, дати довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей.

Надані позивачем складські квитанції
на соняшник не дають підстав
ідентифікувати товар та його
походження саме від постачальника - ТОВ
«Агрофірма Сокільське»

Також, до Миронівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області надійшов акт
Західно-Донбаської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області №34-22.3-32685222
від 9 вересня 2013 року про результати
позапланової виїзної перевірки ТОВ
«Агрофірма Сокольське» за період з 1
жовтня 2010 року по 30 червня 2013 року.

Перевіркою встановлено відсутність у
ТОВ «Агрофірма Сокільське» первинних
документів, а саме: реєстрів Актів та
Актів на оприбуткування поточних
біологічних активів рослинництва,
оцінених за справедливою вартістю
(форма № ПБАСГ-1) з полів врожаю 2010-2013
років, накладних внутрігосподарського
призначення (форма № ВЗСГ-8) про
внутрішньогосподарське переміщення
сільськогосподарської продукції
рослинництва з полів врожаю 2010 - 2013
років до місць зберігання продукції
рослинництва, книг складського обліку
(форма №ВЗСГ-10) сільськогосподарської
продукції рослинництва врожаю 2010 - 2013
років за період січень 2010 року - червень
2013 року, актів про використання
мінеральних, органічних і
бактеріальних добрив та засобів
хімічного захисту рослин (форма
№ВЗСГ-3), актів витрат насіння і
садивного матеріалу на посів
сільськогосподарських культур (форма
№ВЗСГ-4), товарно-транспортних
накладних на перевезення
автомобільним транспортом
сільськогосподарської продукції, яка
була вирощена, вивезена з полів та
реалізована у 2010 - 2013 роках; інших
первинних документів, які
підтверджують факт виробництва
продукції рослинництва врожаю 2010-2013
років безпосередньо
сільськогосподарським підприємством -
ТОВ «Агрофірма Сокільське».

ТОВ «Агрофірма Сокільське», не маючи
первинних документів, які
підтверджують факт виробництва,
збирання, оприбуткування та зберігання
продукції рослинництва власного
виробництва, виробленої на власних або
орендованих виробничих потужностях,
врожаю 2010 - 2013 років, та не маючи
належним чином оформлених облікових
регістрів у вигляді відомостей,
ордерів, книг, журналів, машинограм
тощо, призначених для хронологічного,
систематичного або комбінованого
нагромадження, групування та
узагальнення інформації з первинних
документів, що прийняті до обліку,
відображав у податковому обліку та
звітності господарські операції по
виробництву, оприбуткуванню,
зберіганню та реалізації продукції
рослинництва власного виробництва
врожаю 2010 - 2013 років, а також
господарські операції по придбанню та
подальшої реалізації
сільськогосподарської продукції не
власного виробництва.

Крім того, ТОВ «Агрофірма Сокільське»
задокументовано придбання
сільськогосподарської продукції
невласного виробництва (насіння
соняшнику) у невстановлених осіб без
податку на додану вартість.
Документальне підтвердження того, що
реалізована ТОВ «Агрофірма
Сокільське» сільськогосподарська
продукція є вирощеною на власних
(орендованих) виробничих потужностях,
відсутнє.

Перевіркою зафіксоване порушення ТОВ
«Агрофірма Сокільське» вимог абзацу 3
пункту 3.4 розділу З «Порядок оформлення
касових операцій» Положення про
ведення касових операцій у
національній валюті в Україні у
частині відсутності відомостей на
закупівлю сільськогосподарської
продукції у сумі 107 180 987.94 грн., в яких
зазначаються прізвища здавальників, їх
адреси, обсяги зданої продукції і сума
виплаченої готівки, що засвідчуються
підписом здавальника, свідчить про
відсутність факту придбання
сільськогосподарської продукції.

Вказані вище обставини у сукупності
свідчать про безтоварність зазначених
правочинів.

Отже, ТОВ «Агрофірма Сокільське»
відображені в податковій звітності
правові взаємовідносини з суб'єктами
господарювання без мети реального
настання правових наслідків, з метою
заниження об'єкту оподаткування.

Вказані обставини свідчать про
неможливість здійснення ТОВ
«Агрофірма Сокільське» поставок
соняшнику на користь позивача, у
зв'язку із його фактичною відсутністю у
перевіряємому періоді.

Господарські операції (зокрема,
купівля соняшнику), здійснені на
виконання правочинів, є самостійним
поняттям, відмінним від правочинів або
господарських зобов'язань, а формальне
дотримання норм цивільного чи
господарського права не свідчить про
реальність вчинення господарської
операції.

Таким чином, позивачем не доведена
реальність операцій за зобов'язаннями
з ТОВ «Агрофірма Сокільське», оскільки
не підтверджується час, місце
здійснення операції, відсутні трудові
ресурси, виробниче обладнання,
транспортне та торгівельне обладнання.
Відтак, господарська операція, що
відбулася оформлена лише
документально.

Господарська діяльність без наявності
на те поважної розумної економічної
або іншої причини (ділової мети)
підтверджує намір платника зменшити
отримані доходи з метою несплати
податків та отримати додаткову
«вигоду» у вигляді зниження
податкового навантаження. Обставини
справи та надані документи
підтверджують той факт, що зазначені
господарські операції є безтоварними.

Фактичне не отримання
сільськогосподарської продукції,
відсутність поважної розумної
економічної або іншої причини
здійснення таких операцій позбавляють
платника податку права на податковий
кредит за наслідками цих операцій
навіть у випадку наявності належним
чином оформлених податкових накладних
та інших первинно-бухгалтерських
документів.

З урахуванням викладеного вище, на
порушення вказаних вимог податкового
законодавства ПАТ «Миронівський завод
по виготовленню круп і комбікормів»
завищено податковий кредит за
господарськими операціями з ТОВ
«Агрофірма Сокільське» на суму 3106242,83
грн. та занижено податок на прибуток у
сумі 326155,02 грн.

Таким чином, перевіривши реальність
договорів поставки суд погоджується
з висновками податкового органу щодо
відсутності підстав для включення до
складу податкового кредиту сум податку
на додану вартість, сплачених
відповідно до податкових накладних та
формування валових витрат у зв'язку із
придбанням товарів у ФГ «Злагода
Агро-1» та ТОВ «Агрофірма Сокільське»

До документів, наданих позивачем в
якості доказів використання придбаних
товарів та послуг в господарській
діяльності, суд ставиться критично,
оскільки зазначені документи не дають
змогу ідентифікувати, з якої саме
сировини вироблялась готова продукція,
відтак не може бути підтвердженням
реальності поставки товару від ФГ
«Злагода Агро-1» та ТОВ «Агрофірма
Сокільське»

Доказами в адміністративному
судочинстві, за визначенням частини 1
статті 69 Кодексу адміністративного
судочинства України, є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення осіб, які беруть участь у
справі, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи. Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів.

У відповідності до частин 1 та 4 статті
70 цього Кодексу, належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування.

Будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Для підтвердження даних
податкового обліку можуть братися до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

Доказами наявними у матеріалах справи
не спростовано висновків податкового
органу, що операції між позивачем та
ТОВ «Агрофірма Сокільське», ФГ
«Злагода Агро-1» не мали на меті
спричинення змін майнового стану
сторін та укладені для мінімізації
податкових зобов'язань.

Ураховуючи вищезазначене суд
констатує, що позивачем не надано
належних доказів виконання
господарських зобов'язань за
договорами поставки укладеними між ПАТ
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів» та ФГ «Злагода
Агро-1» та «Агрофірма Сокільське», а
також доказів використання придбаного
товару в господарській діяльності
позивача.

Водночас, за відсутності факту
придбання товарів або в разі якщо
придбані товари не призначені для
використання у господарській
діяльності платника податку,
відповідні суми не можуть включатися
до складу податкового кредиту з
податку на додану вартість, навіть за
наявності формально складених, але
недостовірних документів або сплати
грошових коштів.

Отже, висновок відповідача про
порушення ПАТ «Миронівський завод по
виготовленню круп та комбікормів»
підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135,
пункту 137.13 статті 137, підпункту 139.1.12
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток в
періоді, що перевірявся на суму 3443595,13
грн., та пункту 198.3, 198.6 статті 198, пункту
201.4, 201.6, 201.10 статті 201, статті 185
Податкового кодексу України, у
результаті чого позивачем завищено
суму податкового кредиту з податку на
додану вартість у сумі 3279614,36 грн. є
обґрунтованим, а податкові
повідомлення-рішення прийняті на їх
основі скасуванню не підлягають.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доказів, які б спростовували висновки
відповідача, позивач суду не надав.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, що були чинними
на момент виникнення спірних
правовідносин між сторонами, зважаючи
на взаємний та достатній зв'язок
доказів у їх сукупності, та враховуючи,
що органом державної податкової служби
доведено законність та
обґрунтованість податкових
повідомлень-рішень, суд дійшов
висновку, що адміністративний позов
задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 2 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону
України «Про судовий збір» судовий
збір справляється у відповідному
розмірі від мінімальної заробітної
плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду, - у
відсотковому співвідношенні до ціни
позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду адміністративного
позову майнового характеру позивачем
до Державного бюджету сплачується 2
відсотки розміру майнових вимог, але не
менше 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 4
розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону
України «Про судовий збір» під час
подання адміністративного позову
майнового характеру сплачується 10
відсотків розміру ставки судового
збору. Решта суми судового збору
стягується з позивача або відповідача
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимоги.

Відповідно до матеріалів справи
позивачем заявлено майнову вимогу у
розмірі 9984815,00 грн. Таким чином, повна
сума судового збору становить 4872,00 грн.

Позивач відповідно до платіжного
доручення №2296 від 23 січня 2014 року
сплатив судовий збір у розмірі 487,20грн.
Отже сума судового збору, яка підлягає
стягненню з позивача на користь
Державного бюджету становить 4382,80 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені адміністративного позову
відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Миронівський завод по
виготовленню круп та комбікормів"
(ідентифікаційний код 00951770) на користь
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 4384 (чотири тисячі триста
вісімдесят чотири) гривні 80 копійок.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі проголошення
лише вступної та резолютивної частини
постанови або прийняття постанови у
письмовому провадженні - протягом
десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя (підпис)
Леонтович А.М.

Повний текст постанови
виготовлено 18 березня 2014 року.