Справа № 123/12361/13-а
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

Справа № 123/12361/13-а

06.03.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Кобаля М.І.,

суддів Горошко Н.П. ,

Кучерука О.В.

секретар судового засідання
Чумаченко Н.Г.

за участю сторін:

позивач, - ОСОБА_2 - паспорт серія НОМЕР_1
виданий Київським РВ
Сімферопольського МУ ГУ МВС України в
Криму від 15.11.2000,

представник відповідача, Київської
районної ради м. Симферополя- не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином та
своєчасно, про причину неявки суд не
повідомив,

представник відповідача,
Сімферопольської міської ради АР Крим-
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином та
своєчасно, про причину неявки суд не
повідомив,

представник відповідача, Управління
праці та соціального захисту населення
Київської районної ради м.Сімферополя-
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином та
своєчасно, про причину неявки суд не
повідомив,

представник позивача, ОСОБА_2- ОСОБА_7,
довіреність № б/н від 04.03.14,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Київського районного суду
м. Сімферополя (суддя Тихопой О.О. ) від
24.12.13 у справі № 123/12361/13а

за позовом ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

до Київської районної ради м.
Сімферополя (бульвар Франка, 25, м.
Сімферополь, Автономна
РеспублікаКрим,95044)

Сімферопольської міської ради АР Крим
(вул. Толстого, 15, м. Сімферополь,
Автономна Республіка Крим,95000)

Управління праці та соціального
захисту населення Київської районної
ради м.Сімферополя (бульвар Франка
25,Сімферополь,Автономна Республіка
Крим,95034)

про зобов'язання до певних дій,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року ОСОБА_2
звернулась до суду із позовом, з
урахуванням уточнень до якого просила
зобов'язати Сімферопольську міську
раду розглянути питання щодо визнання
її жертвою політичних репресій,
підтвердити її право на отримання
посвідчення що підтверджує пільги,
передбачені Законом України "Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні", зобов'язати
управління праці та соціального
захисту видати їй посвідчення, що
підтверджує пільги, передбачені
зазначеним Законом.

Постановою Київського районного суду
м. Сімферополя від 24.12.2013 у задоволенні
позову ОСОБА_2 до Київської районної
ради м. Сімферополя Сімферопольської
міської ради АР Крим, Управління праці
та соціального захисту населення
Київської районної ради м. Сімферополя
про зобов'язання до певних дій,
відмовлено.

Не погодившись з зазначеним
судовим рішенням, позивачка,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати постанову
Київського районного суду м.
Сімферополя від 24.12.2013 та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Позивачка в судовому засіданні,
підтримавши вимоги апеляційної скарги,
наполягала на її задоволенні з
підстав, викладених нею у скарзі.

Правом на участь у судовому засіданні
відповідачі не скористалися, явку
уповноважених представників не
забезпечили, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином та
своєчасно, про причину неявки суд не
повідомили, що відповідно до положень
статті 196 Кодексу адміністративного
судочинства України не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
позивачки, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши обставини,
на яких ґрунтуються позовні вимоги,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, кримський татарин
ОСОБА_8 із сім'єю, в склад якої входила і
позивачка ОСОБА_2, як донька
депортованого, за національною ознакою
був депортований на підставі Постанови
ДОКО від 11.05.1944 року з Суданського
району АР Крим в м. Андижан Узбекистану.

В подальшому, 27.07.1993 ОСОБА_2
отримала посвідчення НОМЕР_2 про
наявність в неї пільг, встановлених ст.
16 Закону РРФСР "Про реабілітацію жертв
політичних репресій", яке дійсно на
всієї території Російської Федерації.

Громадянство України ОСОБА_2 отримала у
2000 році.

Вважаючи, що в неї наявні пільги,
передбачені Законом України "Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні", у зв'язку з
наявністю посвідчення про визнання її
жертвою політичних репресії в
Російській Федерації, вона звернулася
до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
дія Закону України "Про реабілітацію
жертв, політичних репресій на Україні" N
962-ХІІ від 17.04.1991 року не
розповсюджується на ОСОБА_2, а тому
позовні вимоги, пред'явлені до
відповідачів, є необґрунтованими та не
підлягаючими задоволенню у повному
обсязі.

З наведеним висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів зважаючи на наступне.

На території України реабілітація
осіб, необґрунтовано підданих
репресіям здійснюється згідно із
Законом України "Про реабілітацію
жертв політичних репресій на Україні"
від 17.04.1991 року № 962 - XII (далі- Закон № 962 -
XII).

Категорія громадян, що підлягають
реабілітації в Україні чітко
обумовлені ст. 1 Закону № 962 - XII- це
засуджені за політичними мотивами;
особи яких було переміщено за межі
колишнього Радянського Союзу та
необґрунтовано засуджені, а також
особи, по відношенню до яких
політичними мотивами застосовані
примусові заходи медичного характеру.

Так, згідно зі ст.1 Закону № 962 - XII
вважаються реабілітованими особи, які
з політичних мотивів були
необґрунтовано засуджені судами або
піддані репресіям позасудовими
органами, в тому числі "двійками",
"трійками", особливими нарадами і в
будь-якому іншому позасудовому
порядку, за вчинення на території
України діянь, кваліфікованих як
контрреволюційні злочини за
кримінальним законодавством України
до набрання чинності Законом СРСР "Про
кримінальну відповідальність за
державні злочини" від 25 грудня 1958 року,
за винятком осіб, зазначених у статті 2
цього Закону.

Визнаються реабілітованими також
громадяни, засуджені за:

- антирадянську агітацію і
пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про
кримінальну відповідальність за
державні злочини" від 25 грудня 1958 року і
статтею 62 Кримінального кодексу
України в редакціях до прийняття
Закону Української РСР від 28 жовтня 1989
року "Про затвердження Указу Президії
Верховної Ради Української РСР від 14
квітня 1989 року "Про внесення змін і
доповнень до Кримінального і
Кримінально-процесуального кодексів
Української РСР";

- поширення завідомо неправдивих
вигадок, що порочать радянський
державний і суспільний лад, тобто за
статтею 187-1 Кримінального кодексу
України;

- порушення законів про
відокремлення церкви від держави і
школи від церкви, посягання на особу та
права громадян під приводом справляння
релігійних обрядів, якщо вчинені дії не
були поєднані з заподіянням шкоди
здоров'ю громадян чи статевою
розпустою.

Дія цієї статті поширюється на
осіб, громадян України, які постійно
проживали в Україні і яких з різних
причин було переміщено за межі
колишнього Радянського Союзу,
необґрунтовано засуджено військовими
трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР
чи піддано репресіям позасудовими
органами.

Підлягають реабілітації також
особи, щодо яких з політичних мотивів
застосовано примусові заходи
медичного характеру.

Статтею 3 Закону № 962 - XII
зазначено реабілітувати всіх громадян,
засланих і висланих з постійного місця
проживання та позбавлених майна за
рішенням органів державної влади і
управління з політичних, соціальних,
національних, релігійних та інших
мотивів під приводом боротьби з
куркульством, противниками
колективізації, так званими
бандпособниками та їх сім'ями.

Водночас, у зв'язку з численними
запитами реабілітованих громадян,
комісій по поновленню прав
реабілітованих, інших посадових осіб
та в інтересах єдиного поняття і
вірного застосування Закону № 962 - XII,
Верховною Радою України прийнято
Постанову №3812 - XII від 24.12.1993 "Про
тлумачення Закону України "Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні"(далі - Постанови ВР
№3812 - XII).

Так, пунктом 7 Постанови ВР №3812 -
XII роз'яснено, що направлення у
заслання, вислання та спеціальні
поселення в адміністративному порядку
(стаття 3) - застосування репресій на
підставі рішень місцевих органів
влади, адміністративних органів,
посадових осіб чи громадських
організацій з політичних мотивів до
сімей осіб, репресованих за
обвинуваченням у контрреволюційних
злочинах; до осіб, визнаних соціально
небезпечними у політичному відношенні,
противниками колективізації; до
обвинувачених у зв'язках з так званими
"ворогами народу", у приналежності до
політичних партій тощо.

Особи, які були незаконно вислані
чи заслані і згодом реабілітовані,
поновлюються в усіх громадянських
правах, але на них не поширюються
пільги, передбачені статтею 6 цього
Закону.

Довідки про реабілітацію, згідно
із статтею 3 цього Закону видаються
реабілітованим на їх вимогу органами
внутрішніх справ за наявності у них
відповідних документів (постанови про
вислання, особистих справ на виселених
осіб тощо), а за відсутності таких
документів - районними комісіями по
поновленню прав реабілітованих після
встановлення ними факту виселення.

Згідно п. 11 Постанови ВР №3812 - XII
довідки або посвідчення про
реабілітацію, видані у державах -
республіках колишнього СРСР або його
державними органами, є чинними на
території України. В разі необхідності
органи прокуратури та внутрішніх справ
України роблять відповідний запит до
органів держав - республік колишнього
СРСР, які видали такі документи, щодо
офіційних документів про підставу
реабілітації та інших необхідних
даних.

Правоохоронні органи, архівні та
інші державні установи України за
запитом державних та громадських
установ, а також приватних осіб з
держав - республік колишнього СРСР
подають правову допомогу у питаннях,
пов'язаних з реабілітацією.

Таким чином, оскільки дія Закону
№ 962 - XII не розповсюджується на
позивача, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку щодо відмови в
задоволенні позову.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки посилання позивача в
апеляційній скарзі на порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права не знайшли свого підтвердження
при розгляді даної справи, а судом
першої інстанції повно та всебічно
перевірені надані сторонами докази,
дана їм належна оцінка у рішенні, яке
належним чином мотивоване і за своїм
змістом та формою відповідає вимогам
матеріального та процесуального
закону, апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а судове
рішення - без змін.

Керуючись статтями 195, 196,
пунктом 1 частини першої статті 198,
статтею 200, пунктом 1 частини першої
статті 205, статтями 206, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Київського
районного суду м. Сімферополя (суддя
Тихопой О.О. ) від 24.12.13 у справі №
123/12361/13а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення згідно з частиною п'ятою
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Ухвалу може бути оскаржено в порядку
статті 212 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якою
касаційна скарга на судові рішення
подається безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції, крім випадків,
передбачених цим Кодексом, а в разі
складення ухвали в повному обсязі
відповідно до статті 160 цього Кодексу -
з дня складення ухвали в повному
обсязі.

Повний текст судового рішення
складений 11 березня 2014 р.

Головуючий суддя підпис
М.І. Кобаль

Судді підпис
Н.П.Горошко

підпис О.В.Кучерук

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
М.І. Кобаль