Справа № 809/470/13-а
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 р.
№
876/13614/13 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Мікули О.І., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 14 жовтня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Снятинського
районного центру зайнятості
Івано-Франківської області про
зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

25 жовтня 2012 року позивач - ОСОБА_1
звернулася у Івано-Франківський
оружний адміністративний суд з позовом
до Снятинського РЦЗ в якому просила
визнати протиправними дії відповідача
щодо підробки офіційних документів про
трудові відносини позивача з ФОП
ОСОБА_2 та зобов'язати Снятинський РЦЗ
надати Снятинському районному суду
Івано-Франківської області оригінали
документів реєстраційної справи чи
реєстраційних справ про трудові
відносини ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 з 15.05.2007
року та з 01.08.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що під час розгляду
Снятинським районним судом
Івано-Франківської області цивільної
справи № 2-944 за позовом ОСОБА_1 до СПД-ФО
ОСОБА_2, ФО ОСОБА_3, з'ясувалось, що немає
первісного тексту трудового договору
позивача з СПД-ФО ОСОБА_2, у зв'язку із
чим виникла необхідність здобути
архівний примірник трудового договору
із Снятинського РЦЗ для дослідження
цивільним судом та вирішення спору.
Позивачем зазначено, що копія
трудового договору, яка була
пред'явлена представником СПД-ФО
ОСОБА_2, цивільному суду для вирішення
справи є підробленим працівниками
Снятинського РЦЗ, що становить склад
злочину за ст. 366 ч.1 КК України. Також
зазначено, що Снятинським районним
судом у відповідності до ч. 3 ст. 45 ЦПК
України не вирішено питання щодо
залучення до участі в цивільній справі
- Снятинський РЦЗ та не витребувано
оригіналів документів реєстраційної
справи про трудові відносини позивача
з СПД-ФО ОСОБА_2

Ухвалою Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 26.06.2013 року
закрито провадження за позовною
вимогою про визнання протиправними дій
відповідача щодо підробки офіційних
документів.

14.10.2013 року представником позивача до
суду подано заяву про уточнення
(збільшення) позовних, однак ухвалою
суду від 14.10.2013 року із занесенням до
журналу судового засідання, таку заяву
повернуто.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
14.10.2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Із цією постановою суду першої
інстанції не погодився позивач та
оскаржив її в апеляційному порядку.
Вважає, що судом першої інстанції
допущено порушення норм матеріального
і процесуального права, а тому просить
її скасувати та прийняти нову
постанову про повне задоволення
уточнених позовних вимог.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що
суд першої інстанції своє рішення
мотивував виключно положеннями ЦПК
України, які не є нормами матеріального
права на підставі яких Снятинський РЦЗ,
як суб'єкт владних повноважень,
здійснює владні управлінські функції.
Також, вказує на те, що суд першої
інстанції безпідставно не прийняв до
уваги заяву представника позивача про
уточнення позовних вимог та не виніс з
цього питання окремий процесуальний
документ. Апелянт вважає, що спір у цій
справі виник, щодо порушеного права
позивача на отримання інформації у
порядку Законів України «Про звернення
громадян» та «Про інформацію».

Особи, які беруть участь у справі у
судове засідання не прибули, хоча
належним чином повідомлені про його
дату, час та місце судового розгляду, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи повідомленням про вручення.

Разом з тим, електронною поштою від
ОСОБА_4 до суду поступила заява про
відкладення розгляду справи, у зв'язку
з тим, що позивач хворіє, на
підтвердження чого долучено копію
довідки. Однак, ця заява не може бути
взята до уваги та задоволена, оскільки
вона надійшла від ОСОБА_4, яким не
долучено документ для підтвердження
своїх повноважень на представництво
інтересів ОСОБА_1 Дія довіреностей від
25.10.2011 року та від 31.10.2012 року, копії яких
є у справі (а.с. 9, 31), закінчилась
відповідно 25.10.2012 року та 31.10.2013 року.
Крім того, довідка, яка долучена на
підтвердження хвороби позивача, не
містить обов'язкових реквізитів таких
як реєстраційний номер довідки,
прізвище ініціали, особи, яка її
підписала та печатки закладу охорони
здоров'я, а тому не є належним та
допустимим доказом.

У відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України
неприбуття у судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час та місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду.

З огляду на викладене та те, що ця
справа може бути вирішена на основі
наявних у справі доказів, у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про можливість
розгляду справи в порядку письмового
провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційних вимог, вважає, що
апеляційна скарга задоволеною бути не
може.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
щодо відмови у задоволенні позову,
оскільки чинним законодавством
України не передбачено можливості
звернення до суду із адміністративним
позовом про зобов'язання надати докази
у іншій справі, а ці питання
вирішуються у процесуальному порядку у
тій справі, щодо якої вирішується
питання про надання цих доказів.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується і суд
апеляційної інстанції, з огляду на
таке.

Як вбачається із матеріалів справи,
предметом спору є зобов'язання
відповідача надати Снятинському
районному суду Івано-Франківської
області докази по справі, яка
розглядалася у порядку цивільного
судочинства.

Так, на розгляді у Снятинському
районному суді Івано-Франківської
області знаходилась цивільна справа №
2-944 за позовом ОСОБА_1 до ПП ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення недорахованої і
невиплаченої заробітної плати та
виплати середнього заробітку за весь
час затримки виплати заробітної плати
при звільненні, відшкодування
моральної шкоди, визнання недійсними
записів № 22, 23, 24 у трудовій книжці,
зобов'язання замість цих записів
зробити запис про звільнення за п. 1 ст.
40 КЗпП України та поновлення на роботі.

Під час розгляду цивільної справи за №
2-944 ОСОБА_1, було подано заяву у якій
вона просила - Снятинський районний
центр зайнятості Івано-Франківської
області вступити 09.10.2012 року з 10.00 год., у
зазначену вище справу, в порядку вимог
ч. 3 ст. 45 ЦПК України для подання
висновків на виконання своїх
повноважень або залучити його судом в
цю справу для подання висновків на
виконання своїх повноважень, а також
зобов'язати Снятинський районний центр
зайнятості Івано-Франківської області
надати суду оригінали документів
реєстраційної справи чи реєстраційних
справ про трудові відносини ОСОБА_1 з 15
травня 2007 року з СПД-ФО ОСОБА_2 та
ніби-то з 01.08.2008 року - з СПД-ФО (на даний
час ФО) ОСОБА_3.

Судом першої інстанції встановлено, що
Снятинським районним судом
Івано-Франківської області було
відмовлено позивачу у задоволенні
зазначеної заяви, а за результатами
розгляду цієї справи, заочним рішенням
від 08.04.2013 року, яке залишено без змін
ухвалами апеляційного суду
Івано-Франківської області від 16.06.2013
року та Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26.09.2013 року, у
задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції вірно значив, що
заявлена позивачем позовна вимога про
зобов'язання відповідача надати
Снятинському районному суду
Івано-Франківської області докази у
цивільній справі, за своєю суттю є
вимогою про забезпечення доказів, що з
огляду на приписи ч. 3 ст. 45, ст. 133, ч. 1 ст.
137 ЦПК України має вирішуватись судом
тієї юрисдикції та у тому
процесуальному порядку, у якому
вирішується сам спір, тобто у цьому
випадку у порядку цивільного
судочинства.

Пред'явлення адміністративного позову
про зобов'язання надати докази у іншій
справі чинним законодавством не
передбачено, а тому суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні цієї позовної вимоги.

При цьому, суд апеляційної інстанції
також вважає за необхідне зазначити, що
за приписами ст. 8 Конституції України
звернення до суду для захисту
конституційних прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується. Крім
того, ст. 55 Конституції України
встановлено, що кожному гарантується
право на оскарження в суді рішень, дій
чи бездіяльності органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, посадових чи службових
осіб.

Відповідно до частини першої ст. 6
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Частиною другою ст. 124 Конституції
України встановлено, що юрисдикція
судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі.

Системний аналіз зазначених норм
свідчить про те, що конституційне право
на судовий захист в Україні належить до
невідчужуваних та непорушних прав.
Зазначені норми зобов'язують суди
приймати заяви до розгляду навіть у
випадку відсутності в законі
спеціального положення про судовий
захист. Відмова суду у прийнятті
позовних заяв та інших заяв чи скарг,
які відповідають встановленим законом
вимогам, є порушенням права на судовий
захист, яке відповідно до ст. 64
Конституції України не може бути
обмежене.

Таким чином, суд першої інстанції,
врахувавши наведені вище норми
Основного Закону та встановивши
відсутність порушень право позивача з
боку відповідача у правовідносинах
щодо яких виник спір, обґрунтовано
відмовив у задоволенні позову, а не
закрив провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції не приймає
посилання апелянта на положення
Законів України «Про звернення
громадян» та «Про інформацію»,
оскільки з обґрунтувань наведених
позивачем у позовній заяві від 22.10.2012
року (а.с. 12) вбачається, що спірні
відносини, які виникли не стосуються
реалізації позивачем права на
звернення чи отримання інформації, а
стосується ненадання Снятинським РЦЗ
доказів у цивільній справі, яка
розглядалась Снятинським районним
судом Івано-Франківської області.
Більше того, позивач у своїх позовних
вимогах не ставить питання надати саме
йому інформацію (документи), а вимагає
надати такі Снятинському районному
суду Івано-Франківської області, що
свідчить про відсутність у цьому спорі
відносин безпосередньо між позивачем
та Снятинським районним центром
зайнятості, як суб'єктом владних
повноважень, при здійсненні ним
владних управлінських функцій.
Матеріали справи не містять доказів, що
позивач звертався до відповідача за
наданням йому інформації чи
документів.

Безпідставним є також посилання
апелянта на те, що суд першої інстанції
протиправно не врахував уточнення
позовних вимог, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 137 КАС України позивач
може протягом всього часу судового
розгляду збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, подавши письмову заяву,
яка приєднується до справи. До початку
судового розгляду справи по суті
позивач може змінити підставу або
предмет адміністративного позову,
подавши письмову заяву, яка
приєднується до справи. Заява про зміну
позовних вимог повинна відповідати
вимогам, які встановлені цим Кодексом
для позовних заяв. У разі
невідповідності такої заяви вимогам
статті 106 цього Кодексу суд своєю
ухвалою повертає її позивачу. Ухвала
суду, прийнята за результатами
розгляду питання про прийняття заяви
про зміну позовних вимог, окремо не
оскаржується.

З аналізу наведеної процесуальної
норми можна дійти висновку, що позивач
може протягом всього часу судового
розгляду (тобто до виходу суду до
нарадчої кімнати) збільшити або
зменшити розмір позовних вимог.
Збільшення чи зменшення розміру
позовних вимог - це їх кількісна, а не
якісна зміна. Натомість, доповнення
позову додатковими вимогами не
вважається зміною розміру позовних
вимог. Нові позовні вимоги з огляду на
приписи цієї статті можуть бути
заявлені тільки до початку судового
розгляду (тобто до початку доповіді
головуючого судді), оскільки це є зміна
предмету та підстав позову. Зміна
предмету позову має бути оформлена у
вигляді письмової заяви, яка б
відповідала вимогам ст. 106 КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 135 КАС України судовий
розгляд справи по суті починається
доповіддю головуючого в судовому
засіданні про зміст позовних вимог, про
визнання сторонами певних обставин під
час підготовчого провадження, після
чого він з'ясовує: чи підтримує позивач
адміністративний позов, чи визнає його
відповідач та чи не бажають сторони
примиритися.

Із матеріалів справи суд апеляційної
інстанції вбачає, що ухвалою судді
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 12.10.2013 року
цю справу призначено до судового
розгляду на 09:00 год. 05.03.2013 року, у якому
судом розпочато розгляд справи по суті
(а.с. 42, 62-64), а заяву про уточнення
(збільшення) позовних вимог
представник позивача подав 14.10.2013 року,
тобто після початку розгляду справи по
суті.

При цьому, суд апеляційної інстанції
зазначає, що вказану заяву не можна
вважати заявою про уточнення
(збільшення) позовних вимог, оскільки
як зазначалося вище, збільшення чи
зменшення розміру позовних вимог - це
їх кількісна, а не якісна зміна.
Натомість, доповнення позову
додатковими вимогами або заявлення
нових позовних вимог не вважається
зміною розміру позовних вимог. Так як у
цій заяві заявлено нові позовні вимоги,
які у первинному позові не ставились, а
також наведено інші підстави позову,
вона за своєю суттю є заявою про зміну
підстав та предмету позову, а тому у
суду першої інстанції не було правових
підстав для прийняття її до розгляду.

Також помилковими є висновки апелянта
про те, що суд першої інстанції в
супереч статті ст. 137 КАС України з
цього питання не виніс окремого
процесуального документа, оскільки
вказана стаття не передбачає, що така
ухвала має викладатись окремим
документом. Перелік ухвал, які
обов'язково викладаються окремим
процесуальним документом, визначений у
ч. 4 ст. 160 КАС України серед якого
відсутня ухвала суду, яка прийнята за
результатами вирішення питання щодо
прийняття заяви про зміну позовних
вимог.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову, правильно і повно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для його скасування, суд
апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 14 жовтня 2013
року у справі № 809/470/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
О.І. Мікула

В.В. Ніколін