Справа № 810/2084/13-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
810/2084/13-а Головуючий у 1-й
інстанції: Василенко Г.Ю.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Межевич М.В.

за участю
секретаря Рижкової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 23 серпня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Голови Обухівського
районного суду Степанової Оксани
Сергіївни, третя особа Державна судова
адміністрація України про визнання
протиправним та скасування наказу та
визнання бездіяльності неправомірною,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з
позовом до Голови Обухівського
районного суду Київської області
Степанової Оксани Сергіївни , третя
особа - Державна судова адміністрація
України про визнання неправомірним
наказу відповідача від 06.04.2012 року № 15-в
"Про скасування наказу Обухівського
районного суду від 02.04.2012 року № 13-в
"Про надання додаткової відпустки
ОСОБА_2 та визнання неправомірною
бездіяльності відповідача щодо не
розгляду заяв позивача про надання
відпусток від 15.06.2012 року, 19.06.2012 року,
20.06.2012 року, 27.06.2012 року.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 23 серпня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову про задоволення
позову в повному обсязі. В своїй
апеляційній скарзі апелянт
посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
рішення суду, неповне з'ясування всіх
обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушення судом норм
процесуального права, що є підставою
для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а постанова
суду першої інстанції - скасуванню в
частині з ухваленням нового рішення з
таких підстав.

Згідно зі п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202
Кодексу адміністративного судочинства
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
Указом Президента України від 07.10.2005
року № 1429/2005 ОСОБА_2 призначено на
посаду судді Обухівського районного
суду Київської області. З 02.11.2005 та по
цей час позивач працює суддею
Обухівського районного суду Київської
області.

Рішенням Вищої ради юстиції України
від 07.02.2012 року № 137/0/15-2 Степанову О.С.
призначено на посаду голови
Обухівського районного суду Київської
області.

28.12.2011 року в.о. голови Обухівського
районного суду Київської області, за
погодженням із зборами суддів
Обухівського районного суду Київської
області, затверджено графік надання
відпусток на 2012 рік суддям та
працівникам суду.

02 квітня 2012 року головою Обухівського
районного суду Київської області, на
підставі заяви позивача від 29.03.2012,
прийнято наказ № 13-в про надання ОСОБА_2
додаткової відпустки тривалістю 15
календарних днів з 17.04.2012 року по 01.05.2012
року, за період роботи з 02.11.2011 року по
01.11.2012 року, відповідно до графіку
надання відпусток на 2012 рік.

Однак, 06 квітня 2012 року головою
Обухівського районного суду Київської
області прийнято наказ № 15-в "Про
скасування наказу Обухівського
районного суду № 13-в "Про надання
додаткової відпустки ОСОБА_2" у зв'язку
з виробничою необхідністю.

Крім того, протягом 2012 року позивачем
неодноразово подавалися до голови
Обухівського районного суду Київської
області Степанової Оксани Сергіївни
заяви про надання відпусток (15.06.2012
року, 19.06.2012 року, 20.06.2012 року, 27.06.2012
року), проте ці заяви не було задоволено
відповідачем, що, на думку позивача, є
порушенням норм трудового
законодавства, у зв'язку з чим він
звернувся до суду за захистом своїх
прав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позову, прийшов до
висновку, що відповідач діяв на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, а тому позовні вимоги
є необгрунтованими.

Колегія суддів не в повній мірі
погоджується з висновком суду першої
інстанції та зазначає наступне.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що предметом даного
позову є бездіяльність відповідача
щодо не розгляду заяв позивача від
15.06.2012 року, 19.06.2012 року, 20.06.2012 року,
27.06.2012 року про надання відпусток та
неправомірність наказу від 06.04.2012 року
№ 15-в "Про скасування наказу
Обухівського районного суду № 13-в "Про
надання додаткової відпустки ОСОБА_2".

Що стосується позовної вимоги про
визнання неправомірним та скасування
наказу від 06.04.2012 року № 15-в "Про
скасування наказу Обухівського
районного суду № 13-в "Про надання
додаткової відпустки ОСОБА_2", колегія
суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено);
5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Спеціальним нормативним актом, який
регулює трудові відносини всіх
працівників, сприяючи зростанню
продуктивності праці, поліпшенню
якості роботи, підвищенню ефективності
суспільного виробництва і піднесенню
на цій основі матеріального і
культурного рівня життя трудящих,
зміцненню трудової дисципліни і
поступовому перетворенню праці на
благо суспільства в першу життєву
потребу кожної працездатної людини є
Кодекс законів про працю України.

Стаття 1 Кодексу законів про працю
України, яка визначає його завдання,
встановлює, що він регулює трудові
відносини всіх працівників.

Законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами. При
цьому гарантії щодо зайнятості,
охорони праці, праці жінок, молоді,
інвалідів надаються в порядку,
передбаченому законодавством про
працю (ст.3 КЗпП), яке складається з
Кодексу законів про працю України та
інших актів законодавства України,
прийнятих відповідно до нього (ст.4
КЗпП).

Згідно преамбули Закону України «Про
державну службу» даний закон регулює
суспільні відносини, які охоплюють
діяльність держави щодо створення
правових, організаційних, економічних
та соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу. Він визначає загальні засади
діяльності, а також статус державних
службовців, які працюють в державних
органах та їх апараті.

Згідно ст.11 Закону України «Про
державну службу» державні службовці
мають право користуватися правами і
свободами, які гарантуються громадянам
України Конституцією і законами
України.

Право громадян на відпочинок
гарантоване Конституцією України (ст. 45
Конституції України).

Законом України "Про державну службу"
від 16.12.1993, № 3723-XII (зі змінами та
доповненнями) передбачено, що
державним службовцям надається
щорічна відпустка тривалістю 30
календарних днів, якщо законодавством
не передбачено більш тривалої
відпустки, з виплатою допомоги для
оздоровлення у розмірі посадового
окладу (ст. 35 Закону України «Про
державну службу»).

Державним службовцям, які мають стаж
роботи в державних органах понад 10
років, надається додаткова оплачувана
відпустка тривалістю до 15 календарних
днів. Порядок і умови надання
додаткових оплачуваних відпусток
встановлюються Кабінетом Міністрів
України (ч. 2 вказаної статті).

У відповідності до положень ст.130
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів" суддям надається щорічна
оплачувана відпустка тривалістю 30
робочих днів з виплатою, крім
суддівської винагороди, допомоги на
оздоровлення у розмірі посадового
окладу. Суддям, які мають стаж роботи
більше 10 років, надається додаткова
оплачувана відпустка тривалістю 15
календарних днів.

Відповідно до статті 74 Кодексу законів
про працю України громадянам, які
перебувають у трудових відносинах з
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати.

Частиною 4 статті 79 КЗоП України
черговість надання відпусток
визначається графіками, які
затверджуються власником або
уповноваженим ним органом за
погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником), і
доводиться до відома всіх працівників.
При складанні графіків ураховуються
інтереси виробництва, особисті
інтереси працівників та можливості їх
відпочинку.

Конкретний період надання щорічних
відпусток у межах, установлених
графіком, узгоджується між працівником
і власником або уповноваженим ним
органом, який зобов'язаний письмово
повідомити працівника про дату початку
відпустки не пізніш як за два тижні до
встановленого графіком терміну (ч. 5
ст.79 КЗоП України).

Державні гарантії та відносини,
пов'язані з відпусткою визначені
Законом України "Про відпустки" від
15.11.1996 № 504/96-ВР (зі змінами та
доповненнями).

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України
«Про відпустки» право на відпустки
мають громадяни України, які
перебувають у трудових відносинах з
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи
(далі - підприємство).

При цьому, відповідно до ч. 3 статтею 11
Закону України «Про відпустки»
зазначеної статті за ініціативою
власника, або уповноваженого ним
органу щорічна відпустка, як виняток,
може бути перенесена на інший період
тільки за письмовою згодою працівника
та за погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником) або
іншим уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом у разі,
коли надання щорічної відпустки в
раніше обумовлений період може
несприятливо відбитися на нормальному
ході роботи підприємства, та за умови,
що частина відпустки тривалістю не
менше 24 календарних днів буде
використана в поточному робочому році.

У разі перенесення щорічної відпустки
новий термін її надання встановлюється
за згодою між працівником і власником
або уповноваженим ним органом. Якщо
причини, що зумовили перенесення
відпустки на інший період, настали під
час її використання, то невикористана
частина щорічної відпустки надається
після закінчення дії причин, які її
перервали, або за згодою сторін
переноситься на інший період з
додержанням вимог статті 12 цього
Закону. (частина 4 ст. 11 Закону).

Системний аналіз вищенаведених
правових норм дає можливість зробити
висновок про те, що право будь-якого
працівника на щорічну відпустку згідно
встановленого та затвердженого у
встановленому порядку графіку
відпусток є гарантованим законом.
Перенесення такої відпустки можливо
лише у виключних випадках, чітко
визначених в законі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
згідно цього графіку судді Кравченку
М.В. передбачено надання основної
відпустки тривалістю 35 днів, у період з
09.07.2012 року по 12.08.2012 року, та додаткової
відпустки тривалістю 15 днів, у період з
16.04.2012 року по 30.04.2012 року.

Позивач 29.03.2012 року звернувся до голови
Обухівського районного суду Київської
області із заявою про надання 15 днів
додаткової відпустки тривалістю 15
календарних днів з 17.04.2012 року по 01.05.2012
року.

Дата, з якої позивач просив надати йому
відпустку збігається з періодом,
передбаченим в графіку відпусток.

02.04.2012 року, у відповідності до заяви
позивача, графіку відпусток та чинного
законодавства, відповідач видав наказ
№ 13-в "Про надання додаткової відпустки
ОСОБА_2"

Однак, 06 квітня 2012 року головою
Обухівського районного суду Київської
області прийнято наказ № 15-в "Про
скасування наказу Обухівського
районного суду № 13-в "Про надання
додаткової відпустки ОСОБА_2" у зв'язку
з виробничою необхідністю.

У підтвердження тих обставин, що на
момент видання оскаржуваного наказу
існували поважні причини для
скасування наказу "Про надання
додаткової відпустки ОСОБА_2"
відповідачем надано акт, відповідно до
якого, суддею Кравченко М.В. станом на
06.04.2012 року до канцелярії суду не були
здані справи по яким прийнято
остаточні рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
станом на 06 квітня 2012 року до
канцелярії суду не було здано 9 справ,
по яким прийнято остаточне судове
рішення. Так, не було здано 4 справи за
період 27.03.2012 р., 28.03.2012 р. та 29.03.2012 р. а
також, декілька справ за 02.04.2012 р. та за
04.04.2012 р., крім того в акті зазначено, що
20 нерозглянутих справ не повернуто до
канцелярії.

Тобто станом на 06 квітня 2012 року,
позивачем не було здано 29 справ, з яких 9
по яким прийнято остаточне судове
рішення, та 20, які не розглянуті та
перебувають у провадженні судді.

Однак, ця обставина не може бути
підставою для скасування наказу "Про
надання додаткової відпустки ОСОБА_2",
так як, до початку відпустки залишалось
ще 10 днів та цей строк достатній для
здачі справ, по яким прийнято остаточні
рішення та нероглянуті справи до
канцелярії.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що обґрунтованих та
поважних причин для скасування наказу
"Про надання додаткової відпустки
ОСОБА_2" у відповідача не було, та
оскаржуваний наказ видано передчасно.
Також, відповідачем, в порушення ст.71
Кодексу адміністративного судочинства
України не надано належних та
допустимих доказів, що існувала
виробнича необхідність для скасування
наказу "Про надання додаткової
відпустки ОСОБА_2"

Разом з тим, колегія суддів звертає
увагу на ту обставину, що питання щодо
перенесення дати початку відпустки в
порушення передбачених ст. 11 Закону
України «Про відпустки» норм, не було
погоджено із позивачем (позивач не
надавав відповідної письмової згоди).

Статтею 9 КАС України встановлено, що
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України. Суд
вирішує справи на підставі Конституції
та законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України. У разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції вказаним обставинам
ніякої оцінки не дав

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про наявність
підстав для задоволення позовних вимог
в частині визнання протиправним та
скасування наказу № 15-в "Про скасування
наказу Обухівського районного суду №
13-в "Про надання додаткової відпустки
ОСОБА_2"

Разом з тим, щодо позовних вимог про
визнання неправомірною бездіяльності
відповідача щодо не розгляду заяв, то
судом першої інстанції встановлено
наступне.

Так, ведення обліку кадрів і кадрового
діловодства в місцевих та апеляційних
судах загальної юрисдикції
регламентується крім всього
Методичними рекомендаціями, щодо
ведення обліку кадрів і кадрового
діловодства в місцевих та апеляційних
судах загальної юрисдикції,
затвердженими наказом Державної
судової адміністрації від 20.03.2007 № 24
(надалі - Методичні рекомендації).

Зокрема, пунктом 3.11 Методичних
рекомендацій передбачено, що підставою
для надання відпусток працівникам суду
є обов'язкова наявність відповідних
заяв.

Відтак, з огляду на правовий статус
позивача, від працівників суду, як під
час оформлення відпустки, термін якої
визначається графіком відпусток, так й
у разі оформлення нового терміну
відпустки, що відбувається за
домовленістю між працівником і
роботодавцем, обов'язковою умовою є
факт наявності подання відповідної
заяви, яка у подальшому є підставою для
видачі розпорядження про надання
щорічної відпустки (як основної, так і
додаткової).

Тобто, основною умовою для наявності у
роботодавця підстав для надання
відпустки є отримання ним відповідної
заяви працівника.

Так, судом першої інстанції
встановлено та не заперечувалось
позивачем, що заяви ОСОБА_2 про надання
відпусток від 15.06.2012 року та від 19.06.2012
року відповідачем не отримувались

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав задоволення
позовних вимог щодо визнання
неправомірною бездіяльності
відповідача щодо не розгляду заяв
позивача від 15.06.2012 року та від 19.06.2012
року про надання відпусток з огляду на
відсутність належних доказів подання
відповідачеві на розгляд відповідних
заяв.

Разом з тим, щодо твердження про не
розгляд заяв позивача від 20.06.2012 року
та від 27.06.2012 року про надання
відпусток, то суд першої інстанції
обґрунтовано зазначає, що відповідно
до пункту 3.11 Методичних рекомендацій,
заяви про призначення, переведення на
іншу посаду, звільнення з посади, про
надання відпусток тощо оформлюються
працівником власноруч і підписуються
із зазначенням дати. За змістом заяви
головою суду приймається відповідне
рішення, яке відображається в
резолюції, що накладається на заяву, на
підставі якої працівник апарату суду,
відповідальний за ведення кадрового
діловодства, готує проект відповідного
наказу.

Отже, з заяв про надання відпустки від
20.06.2012 року та від 27.06.2012 року,
вбачається, що відповідачем не було
допущено бездіяльності щодо їх
нерозглянута неприйняття рішення,
оскільки на цих заявах головою суду
були проставлені резолюції "До наказу
після здачі справ до канцелярії суду".

Також суд зазначає, що вимоги позивача
щодо визнання протиправною
бездіяльність відповідача по не
наданню відповіді на заяви позивача є
безпідставними та такими, що не
ґрунтуються на законі у звязку із тим,
що відповідно до ст.12 Закону України
«Про звернення громадян» від 02.10.1996 р. №
393/96-ВР дія цього Закону не поширюється
на порядок розгляду заяв і скарг
громадян, встановлений
кримінально-процесуальним,
цивільно-процесуальним, трудовим
законодавством і законодавством про
захист економічної конкуренції, а
Законом України «Про відпустки» не
передбачено обовязку роботодавця
надавати письмові відповіді на заяви
працівника про надання відпустки.

Таким чином, в цій частині колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про
необгрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Виходячи з системного аналізу вказаних
норм права, колегія суддів приходить до
висновку про задоволення позовних
вимог в частині визнання протиправним
та скасування наказу № 15-в "Про
скасування наказу Обухівського
районного суду № 13-в "Про надання
додаткової відпустки ОСОБА_2" як такого,
що прийнятий не на підставі, не в межах
повноважень та не у спосіб, що
передбачені Конституції України та
Законів України.

Відповідно до ст. 159 КАС України
законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Таким чином апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню в
частині з ухваленням нового рішення в
цій частині про задоволення позову.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції порушені норми
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, що є
підставою для скасування судового
рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право скасувати її в частині та
прийняти в цій частині нову постанову
суду, якою задовольнити позов.

Таким чином вимоги апеляційної скарги
підлягають частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції
скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 23 серпня 2013
року - скасувати в частині відмови в
задоволенні позову про визнання
неправомірним наказу відповідача від
06.04.2012 № 15-в "Про скасування наказу
Обухівського районного суду від 02.04.2012
№ 13-в «Про надання додаткової
відпустки ОСОБА_2».

В цій частині прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити частково.

Визнати протиправним наказ
відповідача від 06.04.2012 № 15-в "Про
скасування наказу Обухівського
районного суду від 02.04.2012 № 13-в «Про
надання додаткової відпустки ОСОБА_2».

В іншій частині постанову Київського
окружного адміністративного суду від 23
серпня 2013 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів із
дня складання у повному обсязі, тобто з
11 лютого 2014 року шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України у
порядку ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Головуючий суддя

Земляна Г.В.

Судді:

Горбань Н.І.

Межевич М.В.