Справа № 2а-1829/10/0970
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/23728/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Островича С.Е.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в
Богородчанському районі
Івано-Франківської області

на постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 14
вересня 2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04 квітня 2011
року

у справі № 2а-1829/10/0970

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції в
Богородчанському районі
Івано-Франківської області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
14 вересня 2010 року, залишеною
без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04 квітня 2011 року, позов Суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_3 (позивач) до Державної
податкової інспекції в
Богородчанському районі
Івано-Франківської області
(відповідач) задоволено повністю.
Скасовано податкове
повідомлення-рішення №
/0 від 07 грудня 2009 року. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
СПД-ФО ОСОБА_3 3,40 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм процесуального та
матеріального права, просить скасувати
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 14
вересня 2010 року, ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04 квітня 2011 року та прийняти нове
рішення, яким задовольнити касаційну
скаргу.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та
апеляційної інстанцій встановлено, що
відповідачем проведено документальну
невиїзну перевірку СПД-ФО ОСОБА_3 з
питань своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати до
бюджету податку на додану вартість за
період з 01 грудня 2008 року по 31 січня 2009
року, за результатами якої складено акт
№ 1091/17/НОМЕР_1 від 26 листопада 2009 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 07 грудня 2009 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 214 236,00 грн.
(142 824,00 грн. - основний платіж, 71 412,00 грн. -
штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення
позивачем підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України від 03 квітня 1997
року № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним віднесенням до складу
податкового кредиту суми
податку на додану вартість на підставі
податкової накладної № 957 від 12 грудня
2008 року, виписаної на його адресу
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Радамант груп», з
підстав невідповідності суми
нарахованого податкового кредиту сумі
податкових зобов'язань контрагента.

Вказаний висновок контролюючим
органом зроблено з огляду на
невідображення постачальником в
поданій податковій звітності суми
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість за проведеною з СПД-ФО
ОСОБА_3 господарською операцією.

Також, обґрунтовуючи свою правову
позицію, відповідач вказував, що
ТОВ «Радамант груп» не перебуває
за вказаним в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців місцезнаходженням,
постановою Господарського суду м.
Києва від 29 грудня 2008 року у справі №
15/82-Б товариство визнано банкрутом, а
ухвалою Господарського суду м. Києва
від 14 квітня 2009 року -
ліквідовано як юридичну особу.

Задовольняючи позов повністю,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Статтею 1 Закону України від 16 липня 1999
року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні» (далі
- Закон № 996-XIV) визначено, що первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
належним чином складеними первинними
документами, які містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Як встановлено судами, фактичне
здійснення операцій з придбання
позивачем будівельних матеріалів у ТОВ
«Радамант груп» засвідчується
належним чином складеними видатковими
накладними, податковою накладною,
квитанціями до прибуткових касових
ордерів, що контролюючим органом не
заперечується.

В свою чергу, слід враховувати, що
податкове законодавство не ставить в
залежність податковий облік (стан)
певного платника податку від іншої
особи, зокрема, від перебування
контрагента за юридичною адресою або
від фактичної сплати ним податку до
бюджету, а відтак, якщо останній не
виконав свого зобов'язання щодо сплати
податку або мінімізував свої податкові
зобов'язання, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи, проте
вказана обставина не є підставою для
позбавлення платника податку-покупця
права на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість за
наявності факту реального вчинення
господарських операцій та у разі, якщо
такий платник має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Також, на переконання колегії суддів, є
необґрунтованим посилання
контролюючого органу на факт визнання
ТОВ «Радамант груп» 29 грудня 2008 року
банкрутом та його ліквідацію 14 квітня
2009 року як на підставу для виключення
позивачем відповідних сум податку на
додану вартість з податкового кредиту,
адже припинення юридичної особи саме
по собі не тягне за собою недійсність
всіх угод, укладених з моменту
державної реєстрації такої особи до
моменту виключення її з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, та не
позбавляє правового значення виданих
за такими господарськими операціями
податкових накладних.

А відтак, враховуючи те, що на момент
виконання спірних господарських
операцій (з 03 грудня 2008 року по 12 грудня
2008 року) постачальник позивача
перебував в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців і мав статус платника
податку на додану вартість, а також з
огляду на підтвердження реального
характеру проведених господарських
операцій, у податкового органу були
відсутні правові підстави для
прийняття оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 14
вересня 2010 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04 квітня 2011 року такими, що прийняті
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в
Богородчанському районі
Івано-Франківської області відхилити,
а постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 14
вересня 2010 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Острович С.Е.