Справа № К/9991/22152/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/22152/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В.
(доповідач),
суддів:Заїки М.М., Стародуба О.П., -

розглянувши в касаційній інстанції в
порядку письмового провадження справу
за позовом ОСОБА_4 до Управління праці
та соціального захисту населення
Луцької районної державної
адміністрації Волинської області про
визнання дій неправомірними та
стягнення допомоги, за касаційною
скаргою Управління праці та
соціального захисту населення Луцької
районної державної адміністрації
Волинської області на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2009
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 26 травня 2010 року, -

встановив:

У грудні 2008 року ОСОБА_4 звернулася в
суд з позовом, у якому просила поновити
пропущений строк для звернення до суду
за захистом порушених її прав,
зобов'язати Управління праці та
соціального захисту населення Луцької
районної державної адміністрації
Волинської області провести
перерахунок і виплатити їй недоплачену
допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку за
період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007
року в розмірі 1896,52 грн.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2009
року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26 травня 2010
року, позов задоволено частково.
Зобов'язано Управління праці та
соціального захисту населення Луцької
районної державної адміністрації
Волинської області провести
нарахування та виплату позивачеві
недоплаченої допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку за період з 9 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року включно в розмірі
встановленого прожиткового мінімуму
для дітей віком до 6 років на підставі
положень частини 1 статті 15 Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми». В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Управління праці
та соціального захисту населення
Луцької районної державної
адміністрації Волинської області,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій та прийняти нове
судове рішення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Згідно частин 1, 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

За перевіркою матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_4 є матір'ю
малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1,
перебуває на обліку в Управлінні праці
та соціального захисту населення
Луцької районної державної
адміністрації Волинської області, їй
призначено допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку.

До 1 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI - правовідносини
щодо виплати допомоги регулювалися
Законом України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року
№ 2811-ХII, дія якого поширювалася на осіб,
не застрахованих у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13), та
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» від 18 січня 2001 року № 2240-III,
який поширював свою дію на
застрахованих у зазначеній системі
осіб. Розмір допомоги також визначався
цими законами.

Тобто, закон, відповідно до якого
повинна бути призначена позивачеві
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, її
розмір та порядок нарахування,
визначається в залежності від статусу
позивача в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Вирішуючи даний спір суди першої та
апеляційної інстанцій виходили з того,
що позивач має право на отримання
недоплаченої за період з 9 липня 2007 року
по 31 грудня 2007 року допомоги по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку в розмірі
встановленого прожиткового мінімуму
для дітей віком до 6 років на підставі
положень частини 1 статті 15 Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми», тобто, відповідно як не
застрахована особа у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Однак поза увагою судів залишилось те,
що у запереченні проти
адміністративного позову (а.с. 18-20) і в
апеляційній скарзі (а.с. 29-31) Управління
праці та соціального захисту населення
Луцької районної державної
адміністрації Волинської області
вказувало на те, що позивач ОСОБА_4 є
застрахованою особою у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та їй
призначена допомога відповідно до
Порядку призначення і виплати допомоги
при народженні дитини та допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку особам, застрахованим
в системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 11 січня 2007 року №
13.

Суди першої та апеляційної інстанцій
зазначених обставин належним чином не
з'ясували, не витребували відповідних
доказів, які б підтверджували статус
ОСОБА_4 в системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування.
При цьому слід відмітити, що в своєму
рішенні суд першої інстанції зазначив,
що позивач перебуває у відпустці по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

Крім того вбачається, що ОСОБА_4
звернулася до суду з позовом про
стягнення недоплаченої допомоги
період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007
року - 23 грудня 2008 року.

Згідно частини 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(у редакції, чинній на час звернення до
суду із вказаним позовом) для звернення
до адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України (у редакції, чинній на час
звернення до суду із вказаним позовом)
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Управління праці та соціального
захисту населення Луцької районної
державної адміністрації Волинської
області наполягало на відмові в
задоволенні позову в зв'язку з
пропуском позивачем річного строку для
звернення до адміністративного суду.

Суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку, що позивач не
пропустила встановлений статтею 99
Кодексу адміністративного судочинства
України строк для звернення до
адміністративного суду щодо частини
позовних вимог, не розглянув належним
чином заяву позивача про поновлення їй
строку для звернення до суду з цим
позовом.

Суд апеляційної інстанції на допущені
порушення уваги не звернув.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного
судочинства України підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Оскільки передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями чи
відхилені ними, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, рішення судів
попередніх інстанцій підлягають
скасуванню з направленням справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції. Під час нового розгляду
справи суду слід взяти до уваги
викладене в цій ухвалі, всебічно, повно
й об'єктивно встановити
обставини, які підлягають доведенню в
судовому процесі відповідно до
предмету спору.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення Луцької
районної державної адміністрації
Волинської області - задовольнити
частково.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2009
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 26 травня 2010 року - скасувати, а
справу за позовом ОСОБА_4 до Управління
праці та соціального захисту населення
Луцької районної державної
адміністрації Волинської області про
визнання дій неправомірними та
стягнення допомоги - направити до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Заїка М.М.

Стародуб О.П.