Справа № 817/180/14
Суддя: Кравчук Т.О.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/180/14

11 березня 2014 року м. РівнеРівненський
окружний адміністративний суд у складі
судді Кравчук Т.О. при секретарі
судового засідання Цвіркун О.О. за
участю:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Довгалюк І.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 до Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області про
скасування податкового
повідомленя-рішення ВСТАНОВИВ:

До Рівненського окружного
адміністративного суду звернувся
Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області про скасування
податкового повідомлення-рішення від
04.03.2013 року №, згідно з яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання за платежем «Податок на
додану вартість» у сумі 70978,94 грн., з
яких: 55046,56 грн. - за основним платежем;
15932,38 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

В основу визначення податкового
зобов'язання згідно із зазначеним
податковим повідомленням-рішенням
податковим органом покладено дані акта
перевірки про неправомірне віднесення
сум податку на додану вартість,
сплачених у ціні товару по безтоварним
операціям з контрагентом до
податкового кредиту, в результаті чого
занижено податок на додану вартість у
періоді, що перевірявся. Такі висновки
податкового органу побудовані на
твердженні про відсутність первинних
документів по господарським операціям
позивача з контрагентом щодо придбання
товару, що свідчить про нереальність
відповідних операцій. Так, проведеною
перевіркою позивача податковим
органом не встановлено факту передачі
товару від контрагента до позивача у
зв'язку із відсутністю актів
приймання-передачі товару,
довіреностей, сертифікатів,
документів, що засвідчують
транспортування, зберігання товарів,
які дали б можливість встановити рух
товару від продавця (постачальника) до
перевізника та до покупця, відтак, на
думку податкового органу, операції із
придбання товарів мали нереальний
характер, а договори на придбання
товарів укладені з контрагентом без
мети настання реальних наслідків, отже
не створюють будь-яких юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з їх
недійсністю. Також зазначені висновки
податкового органу спираються на акт
перевірки контрагента позивача, за
результатом якої, зокрема, суми податку
на додану вартість контрагента
позивача внаслідок їх не підтвердження
були виключені з податкових
зобов'язань, чим спричинено, на думку
податкового органу, завищення суми
податкового кредиту позивача. Таким
чином, за результатом перевірки
позивача зроблений висновок, що
правочини позивача з контрагентом
здійснені без мети реального настання
правових наслідків, з метою заниження
об'єкту оподаткування та несплати
податків, а отже, формування
податкового кредиту здійснено
позивачем неправомірно.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що висновок податкового
органу про відсутність у позивача
первинних бухгалтерських документів,
які б підтверджували правомірність та
товарність господарських операцій між
позивачем та контрагентом - СПД ОСОБА_5
(і.п.н. НОМЕР_5), а також про їх ненадання
ревізору під час проведення перевірки
є не тільки надуманим та суперечливим,
а й безпідставним, оскільки в
бухгалтерському обліку позивача
міститься повний та необхідний пакет
первинних бухгалтерських документів,
які відповідно до норм Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підтверджують
факти товарності та законності
господарських операцій позивача з
контрагентом. З таких підстав позивач
просив суд скасувати оспорюване
податкове повідомлення-рішення.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав з
підстав, викладених у позовній заяві,
просив суд позов задовольнити. При
цьому вважав за необхідне додатково
пояснити суду щодо посилань
податкового органу на те, що позивачем
не були надані до перевірки
товарно-транспортні накладні, що, на
думку податкового органу, доводить
фіктивність господарських операцій
позивача, зазначивши, що згідно
роз'яснення податкового органу,
викладеного у листі Міністерства
доходів і зборів від 19.09.2013 року
№11569/6/99-99-22-01-03-15/1128,
товарно-транспортною накладною
підтверджується операція з надання
послуг з перевезення вантажів, а не
факт придбання товару, тому
відсутність товарно-транспортної
накладної не може бути єдиною
підставою для невизнання витрат з
придбання товарно-матеріальних
цінностей. За таких обставин, як
стверджував представник позивача,
висновки податкового орану зроблені
без врахування первинних фінансових
документів позивача, що належним чином
підтверджують реальність
господарських операцій з контрагентом,
їх аналізу та дослідження, без надання
належної оцінки усім обставинам, тому є
помилковими та ґрунтуються суто на
припущеннях відповідача, які не можуть
слугувати підставою донарахування
позивачу податкових зобов'язань по
податку на додану вартість, а також
застосування штрафних (фінансових)
санкцій, що є підставою для скасування
винесеного спірного податкового
повідомлення-рішення.

Відповідач подав суду письмові
заперечення проти адміністративного
позову, відповідно до яких позовні
вимоги не визнає, та зазначає, що
операції щодо отримання позивачем
товару від СПД ОСОБА_5 не
підтверджуються при врахуванні
реального часу здійснення операцій,
наявності трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, які економічно необхідні
для здійснення діяльності, що свідчить
про відсутність необхідних умов для
результатів відповідної
господарської, економічної діяльності,
технічного персоналу, основних фондів,
виробничих активів, складських
приміщень і транспортних засобів у
вказаного суб'єкта господарювання. Так,
у ході проведення перевірки позивача
з'ясовано, що операції з придбання та
реалізації товару не мали реального
товарного характеру, товар не
перевозився і не зберігався.
Відповідно до наданих до перевірки
документів немає можливості
встановити вид транспорту, розмір
витрат, особу, яка понесла дані витрати,
а також можливість здійснення таких
операцій з урахуванням оперативності
проведення операцій. Враховуючи
вищевикладене, угоди укладені та такі
що виконувались протягом
перевіряємого періоду позивачем з
вказаним котрагентом не спричиняють
реального настання правових наслідків,
а тому є безтоварними. Так, внаслідок
безтоварних операцій позивача із
зазначеним контрагентом, позивачем
завищено задекларовані суми
податкового кредиту на 55046,56 грн., з
яких: 833,33 грн. - за серпень 2010 року, 19023,24
грн. - за жовтень 2010 року, 13848,33 грн. - за
листопад 2010 року, 5833,33 грн. - за травень
2011 року, 500 грн. - за червень 2011 року, 700
грн. - за серпень 2011 року, 14308,33 грн. - за
жовтень 2011 року. З таких підстав,
відповідач вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а оспорюване
податкове повідомлення-рішення таким,
що винесене у зв'язку із грубим
порушенням позивачем норм податкового
законодавства в частині формування
податкового кредиту, а тому є
правомірним.

У судовому засіданні представник
відповідача заперечував проти позову з
підстав, викладених у письмових
запереченнях, та просив суд відмовити у
задоволенні позовних вимог за їх
безпідставністю.

Згідно ухвали суду від 24.02.2014 року у
судове засідання був викликаний свідок
ФОП ОСОБА_5 для надання свідчень
стосовно операцій з позивачем.

Заслухавши пояснення представників
сторін, показання свідка, дослідивши
представлені документи та інші зібрані
по справі матеріали, суд дійшов
висновку, що позов підлягає
задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_4 є суб'єктом господарської
діяльності, який зареєстрований як
фізична особа - підприємець 12.12.2005 року
у Виконавчому комітеті Рівненської
міської Ради, з 15.12.2005 року взятий на
податковий облік у органах державної
податкової служби, зареєстрований як
платник податку на додану вартість з
17.03.2006 року (свідоцтво №77877403 від 17.03.2006
року).

Як свідчить витяг з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців основним видом
економічної діяльності позивача є
діяльність автомобільного вантажного
транспорту та оптова торгівля
будівельними матеріалами та паливом.

У лютому 2013 року відповідно до наказу
Державної податкової інспекції у м.
Рівному №111 від 05.02.2013 року, посадовою
особою податкового органу проведено
документальну невиїзну перевірку СПД
ОСОБА_4, з питань правомірності
формування податкового зобов'язання та
податкового кредиту декларації з
податку на додану вартість по
взаєморозрахунках з ФОП ОСОБА_5 за
серпень, жовтень, листопад 2010 p.,
травень, червень, серпень, жовтень,
грудень 2011 року (акт перевірки
№43/1745/НОМЕР_1 від 19.02.2013 року).

За результатами перевірки, посадові
особи податкового органу дійшли
висновку про порушення позивачем:

п.198,1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, в
результаті чого завищено податковий
кредит по податку додану вартість в
сумі 55046,56 грн., з яких: 833,33 грн. - за
серпень 2010 року, 19023,24 грн. - за жовтень
2010 року, 13848,33 грн. - за листопад 2010 року,
5833,33 грн. - за травень 2011 року, 500 грн. - за
червень 2011 року, 700 грн. - за серпень 2011
року, 14308,33 грн. - за жовтень 2011 року по
взаєморозрахунках з ФОП ОСОБА_5

Як вже йшлося, висновки податкового
органу про порушення позивачем вимог
податкового законодавства ґрунтуються
на припущенні, що правочини, укладені,
між позивачем і СПД ОСОБА_5 є
нікчемними, здійснені без мети
настання реальних наслідків, оскільки
перевіркою не виявлено документів, по
яких відбувався рух товару від
продавця (постачальника) до покупця, а
також документів, що підтверджують
оприбуткування та відвантаження
товарно-матеріальних цінностей, що
свідчить про перерахування позивачем
коштів без мети реального настання
правових наслідків, з метою заниження
об'єкту оподаткування та уникнення
сплати податків до бюджету.

Висновок про безтоварність
господарських операцій позивача з СПД
ОСОБА_5 зроблено на тій підставі, що в
ході перевірки не встановлено факту
передачі товарів від вказаного
контрагента до позивача. В
обґрунтування зазначеного висновку
податковий орган посилається на акт
перевірки СПД ОСОБА_5 складений
Гощанською МДПІ Рівненської області
ДПС за №347/1742/НОМЕР_2 від 25.09.2012 року.
Вказаним актом перевірки податковим
органом встановлено неможливість
реального здійснення
фінансово-господарських операцій та
ведення господарської діяльності у
порядку, передбаченому приписами
діючого законодавства, у зв'язку з
відсутністю необхідних умов для
ведення господарської діяльності,
відсутні основних фондів, трудових
ресурсів, виробничих активів,
складських приміщень, транспортних
засобів, тощо: укладені правочини з
контрагентами суперечать приписам ч.1,
ч.5 ст.103. та в порушення ст. 228 Цивільного
кодексу України угоди по
контрагентах-покупцях за 1-4 кв. 2010 року -
1-4 кв. 2011 року мають ознаки нікчемності,
і в силу ст. 216 Цивільного кодексу
України не створюють юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з їх
недійсністю. Тому, податковим органом
зроблено висновок, що діяльність СПД
ОСОБА_5 підпадає під ознаки фіктивної
діяльності суб'єкта господарювання.
Внаслідок чого, податковий орган
дійшов висновку, що сума податку на
додану вартість в розмірі 55046,56 грн.,
отримана в ціні товару по операціям
зазначеного контрагента з позивачем,
не підтверджена та виключена з
податкових зобов'язань СПД ОСОБА_5

За результатами перевірки позивача
податковим органгом прийнято
податкове повідомлення-рішення від 04
березня 2013 року №, згідно з яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання за платежем «Податок на
додану вартість» у сумі 70978,94 грн., з
яких: 55046,56 грн. - за основним платежем;
15932,38 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Вказане рішення оскаржувались до
Головного управління міндоходів у
Рівненській області та Міністерства
доходів і зборів України.

Рішенням Головного управління
міндоходів у Рівненській області «Про
результати розгляду скарги» від 14.05.2013
року №4//14/10-210/74 скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби від 04 березня 2013 року
№ в частині визначення грошового
зобов'язання по названому податку в
сумі 1 грн. за штрафними санкціями, в
решті частині податкове
повідомлення-рішення залишено без
змін.

Не погоджуючись з винесеним податковим
повідомленням-рішенням позивач
оскаржив його до суду.

Як встановлено судом, у серпні, жовтні,
листопаді 2010 pоку, та у травні, червні,
серпні, жовтні 2011 року на підставі
договорів купівлі-продажу ТМЦ від
09.01.2010 року та від 04.01.2011 року позивач
придбавав у СПД ОСОБА_5 будівельні та
паливно-мастильні матеріали, а саме:
валик синтекс; вимикач 1-й білий;
вимикач 3Р 50А; скло сітку; напівбрикет
торф'яний; бензин марки А-95 та А-92;
дизпаливо, на загальну суму 332169,46 грн., в
тому числі ПДВ 55361, 57 грн.

На підтвердження здійснення вказаних
господарських операцій оформлені
видаткові накладні: №000040 від 31.08.2010
року на суму 5000 грн., №00099/1 від 07.11.2010
року на суму 114139,46 грн., №0000112 від 30.11.2010
року на суму 37500 грн., №0000116 від 30.11.2010
року на суму 2000 грн., №0000126 від 30.11.2010
року на суму 43590 грн., №0000028 від 17.05.2011
року на суму 35000 грн., №1-0000034 від 30.06.2011
року на суму 3000 грн., №1-0000049 від 31.08.2011
року на суму 4200 грн. №К-0000055 від 04.10.2011
року на суму 85850 грн., №1-00000085 від 30.12.2011
року на суму 1890 грн., які підписані
покупцем СПД ОСОБА_4 та продавцем СПД
ОСОБА_5

Фактичне доставка придбаних у СПД
ОСОБА_5 будівельних матеріалів, а також
твердого палива (напівбрикету
торф'яного), здійснювалася
транспортними засобами позивача, що
підтверджується наданими до суду
товарно-транспортними накладними №38
від 30.06.2011 року та №32 від 17.05.2011 року. При
цьому, суд звертає увагу, що адресою
пункту розвантаження у вказаних
товарно-транспортних накладних є м.
Рівне, вул. Кн. Володимира 112М, за якою,
згідно договору оренду складу та
прилеглої території від 03.01.2010 року,
наданого позивачем, міститься
орендоване складське приміщення
позивача.

Що ж до фактичної доставки придбаного у
СПД ОСОБА_5 рідкого палива, то позивачем
надано пояснення, що фактичне
отримання бензину марки А-95, А-92 та
дизпалива здійснювалося шляхом
безпосереднього отримання пального
(заправки власних транспортних
засобів, що використовуються в його
господарській діяльності) на
автозаправних станціях ПП
«Торгівельна компанія» Укр-Петроль»
(), яке згідно договорів
відповідального зберігання від 01.01.2010
року та від 04.01.2011 року (копії договорів
містяться в матеріалах справи),
виступає зберігачем
паливно-мастильних матеріалів,
належних СПД ОСОБА_5

Оплата за придбаний товар
здійснювалась позивачем частково у
безготівковій формі, шляхом
перерахування коштів на рахунки
постачальника СПД ОСОБА_5, що
підтверджується виписками про рух
коштів на рахунках позивача за серпень,
жовтень 2011 року, решта оплати
здійснювалось шляхом зарахування
однорідних зустрічних грошових вимог
між позивачем та СПД ОСОБА_5

Вказані доводи та пояснення позивача
кореспондують із поясненнями наданими
в ході судового розгляду свідком
ОСОБА_5, який підтвердив факт продажу
для позивача обумовлених будівельних
та паливно-мастильних матеріалів,
виписки податкових та видаткових
накладних, а також здійснення
позивачем оплати частково у
безготівковій формі й частково шляхом
зарахування однорідних зустрічних
грошових вимог. При цьому свідок також
пояснив, що пальне, яке він продавав для
позивача, було попередньо придбане ним
у ПП «Торгівельна компанія»
Укр-Петроль» із використанням 3%
дисконтної знижки відповідно до
договору №5/01 від 05.01.2011 року (копія
договору наявна в матеріалах справи.
Оскільки ОСОБА_5 не мав власних
складських приміщень для зберігання
рідкого палива, то таке зберігання
проводилося у ПП «Торгівельна
компанія» Укр-Петроль», яка і проводила
безпосередню видачу пального для
кінцевого споживача - покупця, якому
таке паливо перепродавав СПД ОСОБА_5

Судом також встановлено, що позивач, на
підставі представлених вище
податкових накладних, відніс до складу
податкового кредиту за серпень 2010 року,
жовтень 2010 року, листопад 2010 року,
травень 2011 року, червень 2011 року, за
серпень 2011 року та жовтень 2011 року суму
ПДВ по операціях з названим
контрагентом.

Крім того, на підтвердження
використання придбаного у контрагента
товару у власній господарській
діяльності, позивач, при проведенні
перевірки та суду, пред'явив також
наступні документи, що свідчать про
подальшу реалізацію придбаних у СПД
ОСОБА_5 товарів.

Так, СПД ОСОБА_4 згідно договору
купівлі-продажу №04-11 від 04.01.2011 року
передав товар (напівбрикет торф'яний),
отриманий від СПД ОСОБА_5 для ПВКФ
«Фіалка» (30207687) відповідно до
видаткової накладної №РН-7/0005 від 29.07.2011
року та податкової накладної №5 від
29.07.2011 року. Доставка здійснювалася
транспортними засобами позивача, про
що свідчить надана до суду
товарно-транспортна накладна №7/5 від
29.07.2011 р.

Крім того, СПД ОСОБА_4 згідно договору
купівлі-продажу №09-11 від 09.06.2011 року
передав товар (бензин марки А-92 та
будматеріали), отриманий від СПД ОСОБА_5
для СПД ОСОБА_6 (НОМЕР_3) відповідно до
видаткової накладної №РН-6/00005 від
30.06.2011 року та податкової накладної №5
від 30.06.2011 року.

Також, СПД ОСОБА_4 згідно договору
купівлі-продажу №11-11 від 11.06.2011 року
передав товар (будматеріали), отриманий
від СПД ОСОБА_5 для СПД ОСОБА_7 (НОМЕР_4)
відповідно до видаткової накладної
№РН-6/00003 від 30.06.2011 року та податкової
накладної №3 від 30.06.2011 року.

Розрахунки між суб'єктами
господарювання проводились у
безготівковій формі, що
підтверджується випискою про рух
коштів на рахунках позивача за серпень,
жовтень 2011 року.

Суми, отримані позивачем внаслідок
продажу попередньо придбаних у СПД
ОСОБА_5 товарів, були включені до
податкового зобов'язання за
відповідний період та відображені у
реєстрі виданих податкових накладних
за відповідний період.

Надані до перевірки договори, первинні
документи, податкові накладні,
товарно-транспортні накладні містять
всі необхідні реквізити, складені
особами, що на момент їх складання були
в установленому порядку зареєстровані,
як суб'єкти господарювання та платники
податків (в тому числі і податку на
додану вартість). Названі документи
повністю розкривають зміст
господарських операцій.

При цьому, суми податку на додану
вартість за накладними, отриманими від
постачальника були включені до складу
податкового кредиту, відображені в
Додатку 2 до податкової декларації з
податку на додану вартість, а самі
податкові накладні включені до Реєстру
отриманих та виданих податкових
накладних (затвердженого наказом ДПА
України №244 від 30.06.2005 року) за
відповідні періоди.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

Враховуючи момент виникнення спірних
правовідносин, що передбачає період у
часі охоплюваний здійснюваними
господарськими операціями позивача з
контрагентом, щодо спірних
правовідносин судом враховано, що
порядок формування сум податкового
кредиту до 01.01.2011 року визначався
Законом України «Про податок на додану
вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997 року
(надалі - Закон України «Про податок на
додану вартість»), а з 01.01.2011 Податковим
кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI
(надалі - Податковий кодекс України).
Водночас, до спірних правовідносини
застосовуються положеня Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» №996-XIV
від 16.07.1999 року (надалі - Закон України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»), а також
підзаконні нормативно-правові акти, що
регулюють відповідні питання, та
відповідні положення Цивільного
кодексу України та Господарського
кодексу України в частині укладення
договорів між суб'єктами
господарювання та виконання
господарських зобов'язань.

Оцінюючи висновки податкового органу
щодо порушення позивачем приписів
закону при укладенні правочинів з його
контрагентом без мети настання
реальних наслідків, суд враховує, що
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
викладені в статті 203 Цивільного
кодексу України. Зокрема, відповідно до
п.5 вказаної правової норми, правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним. Відповідно до приписів
статті 204 Цивільного кодексу України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Відповідно до частини
першої статті 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 215
Цивільного кодексу України, недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Статтею 207 Господарського кодексу
України встановлено, що господарське
зобов'язання, котре не відповідає
вимогам закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Таким чином, відповідно до презумпції
правомірності правочину, установленої
статтею 204 ЦК України, всі укладені між
сторонами правочини є чинними, якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення. Разом з
тим, будь-які відомості про те, що
правочини, укладені між позивачем його
контрагентами, визнані судом
недійсними, в матеріалах справах
відсутні, представник відповідача на
такі судові рішення не покликається.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК. При
кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК
має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

На наявність такого вироку в
кримінальній справі відповідач не
покликається. За таких обставин у суду
відсутні підстави для кваліфікації
правочину, укладеного між позивачем та
його контрагентом, як нікчемних.

При цьому суд зазначає, що нікчемність
угод повинна встановлюватися з огляду
на приписи цивільного законодавства
України в судовому порядку, а не шляхом
зменшення за висновками акта перевірки
суми податкового кредиту з податку на
додану вартість у платника податку,
який має належним чином оформлені
податкові накладні, всі належні
первинні документи, які доводять
реальність вчинення господарської
операції та добросовісність дій
платника податку, яка полягає у
відповідності вчинених ним дій
господарській меті.

Надаючи оцінку господарським
правовідносинам і беззаперечно
вказуючи на нікчемність правочину
податковий орган виходить тим самим за
межі своєї компетенції щодо
недійсності (нікчемності) таких
правочинів. Податковий орган із стадії
визначення такого правочину недійсним
у судовому порядку переходить у
надання правової оцінки щодо його
нікчемності, які за своєю правовою
природою мають різне правове
навантаження. Адже, встановивши
наявність ознак недійсності або
нікчемності правочину між суб'єктами
господарювання, зацікавлена особа
(податковий орган) має право на
вирішення такого питання в межах
цивільного, кримінального
законодавства.

Таким чином, вирішення даної справи
залежить від доведеності тверджень
податкового органу про безтоварність
господарських операцій, що покладено в
основу висновків про нікчемність
правочинів та прийнятого податкового
повідомлення-рішення, яке оспорюється
в даній справі.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З приводу визначення позивачем
податкових зобов'язань податку на
додану вартість, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Відповідно до частини першої статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складенні під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - після її
закінчення.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно абзацу 2 пункту 2.1. «Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 №88 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05.06.1995 року за номером
168/704, господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те,
що будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.
Визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричинити реальні зміни майнового
стану платника податків.

Вимога щодо реальної зміни майнового
стану суб'єкта господарювання
кореспондує з положеннями розділів V
Податкового кодексу України, яким
встановлено порядок формування
платниками податків податкового
кредиту з податку на додану вартість та
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200
Податкового кодексу України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду

В свою чергу, відповідно до підпункту
«а» пункту 198.1 статті 198 розділу V
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 розділу V
Податкового кодексу України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.6 статті 198 розділу V
Податкового кодексу України
передбачено, що до податкового кредиту
не відносяться суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналогічні за своєю суттю є і
відповідні норми Закону України «Про
податок на додану вартість», які
регламентували порядок формування
податкового кредиту до 01.01.2011 року.

Зокрема, за змістом підпунктів 7.4.1., 7.4.5.
пункту 7.4. статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; не належать до складу
податкового кредиту суми ПДВ сплачені
покупцем постачальникам товарів,
робіт, послуг, однак не підтверджені
відповідними податковими накладними,
вантажно-митними деклараціями.

Як вже зазначалось, до складу
податкового кредиту позивач включив
суми податку на додану вартість,
сплачені ним у складі ціни придбаних
товарів, що підтверджується виписаними
контрагентом податковими накладними:
№41 від 31.08.2010 року, №113 від 29.10.2010 року,
№129 від 30.11.2010 року, №133 від 30.11.2010 року,
№146 від 30.11.2010 року, №19 від 17.05.2011 року,
№2 від 30.06.2011 року, №3 від 31.08.2011 року, №4
від 04.10.2011 року, №16 від 30.12.2011 року.

Надані позивачем для перевірки та суду
зазначені податкові накладні
відповідають вимогам статті 201
Податкового кодексу України,
зауваження щодо її форми та змісту у
акті перевірки відсутні, як не висунуті
у ході судового розгляду.

Таким чином, дослідженими в судовому
засіданні первинними документами
підтверджуються факти надання
позивачу товарів, оплата їх вартості
підтверджується документально,
господарські операції належним чином
відображено у бухгалтерському і
податковому обліку позивача та у
податковій звітності; право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість
підтверджується податковими
накладними, що в сукупності
підтверджує фактичне здійснення
позивачем господарських операцій з
придбання товарів у контрагента - ФОП
ОСОБА_5, що стало підставою для
формування позивачем податкового
кредиту.

За таких обставин, твердження
податкового органу про відсутність
фактів поставок товарів (безтоварність
господарських операцій) у ході
судового розгляду було спростовано.

Покликання представника відповідача,
щодо відсутності у контрагента
позивача власних технічних, трудових
ресурсів, виявлення розбіжностей у
контрагента щодо формування ним сум
податкових зобов'язань за операціями з
позивачем, не спростовують обставин
щодо фактичного надходження
товарно-матеріальних цінностей
позивачу за операціями з обумовленим
контрагентом.

При цьому, слід зазначити що жодних
відомостей щодо недобросовісної
діяльності контрагента позивача в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців не
міститься. Так, згідно витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців станом на
24.02.2014 року СПД ОСОБА_5 зареєстрований у
м. Корець Рівненської області та
здійснює діяльність з оптової торгівлі
твердим, рідким, газоподібним паливом
та з оптової торгівлі будівельними
матеріалами, при цьому відомості про
перебування фізичної особи-підприємця
у процесі провадження у справі про
банкрутство, санації, або у процесі
припинення у Єдиному державному
реєстрі відсутні. Це означає, що на
момент здійснення господарських
операцій з позивачем (2010 - 2011 роки)
вказаний суб'єкт господарювання був
наділений визначеним законом обсягом
право- та дієздатності.

Водночас, як вбачається з акту
перевірки СПД ОСОБА_5 складеного
Гощанською МДПІ Рівненської області
ДПС №347/1742/НОМЕР_2 від 25.09.2012 року,
свідоцтво платника податку на додану
вартість названого платника було
видане 20.09.2009 р. та на момент здійснення
спірних операцій із позивачем
анульованим не було, тобто, на час
проведення господарських операцій з
позивачем вказаний контрагент мав
статус платника податку на додану
вартість.

Суд не приймає до уваги посилання
податкового органу до акту перевірки
Гощанської МДПІ Рівненської області
ДПС №347/1742/НОМЕР_2 від 25.09.2012 року про
результати документальної планової
виїзної перевірки дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_5, (і.п.н. НОМЕР_2) за період з
01 квітня 2010 року по 31 грудня 2011року, як
підставу для визнання господарських
операцій з позивачем фіктивними,
оскільки при дослідженні факту
здійснення господарських операцій, що
були підставою для формування витрат
та податкового кредиту платника
податків, оцінювати слід відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовано
дані податкового обліку. В разі
наявності у податкового органу
інформації щодо порушення окремим
платником податків податкового
законодавства, негативні наслідки
повинні застосовуватися саме щодо цієї
особи.

Крім того, судом також враховано, що
контрагент позивача - СПД ОСОБА_5 не
погоджуючись із висновками вказаного
вище акту перевірки Гощанської МДПІ
Рівненської області ДПС №347/1742/НОМЕР_2
від 25.09.2012 року, звернувся до суду із
позовом про скасування прийнятих за
результатами такої перевірки
податкових повідомлень-рішень
податкового органу. За результати
розгляду позовної заяви вказаного
контрагента Рівненським окружним
адміністративним судом було прийнято
постанову №817/286/13-а від 04.12.2013 року, якою
задоволено позовні вимоги позивача, а
також встановлено обставини, що
свідчать про здійснення останнім
господарських операцій в тому числі з
ФОП ОСОБА_4 без порушень вимог чинного
законодавства. Вказане рішення суду
першої інстанції було залишене без
змін ухвалою Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 04.03.2014 року, а відтак набрало
законної сили.

Таким чином, висновки податкового
органу про неправомірне формування
позивачем податкового кредиту, та як
наслідок заниження податку на додану
вартість за результатами
господарських операцій з контрагентом
СПД ОСОБА_5 у серпні, жовтні, листопаді
2010 року, травні, червні, серпні та
жовтні 2011 року на загальну суму 55046,56
грн., є безпідставними.

Крім того, суд зазначає, що згідно ст. 67
Конституції України кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

При цьому, нормами Податкового кодексу
України та Закону України «Про податок
на додану вартість» (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин) не
встановлено обов'язку покупця
сплачувати податок на додану вартість
до бюджету у разі несплати продавцем
товару або іншою особою суми податку на
додану вартість, отриманої від покупця
у складі ціни товару. Відповідно до
положень Податкового кодексу України
сума податку на додану вартість,
включена до ціни товару, є податковим
зобов'язанням продавця товару і саме
продавець товару - СПД ОСОБА_5
зобов'язаний сплачувати даний податок
до бюджету.

Статтею 61 Конституції України
встановлено, що юридична
відповідальність має індивідуальний
характер.

Тому, суд зазначає, що позивач не може
нести відповідальність за дії чи
бездіяльність контрагента щодо не
відображення ним сум податків по
господарським операціям та/або
неподання звітності до податкового
органу. Це означає, що не виконання
контрагентом свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету тягне
відповідальність та негативні
наслідки щодо цієї особи, а тому сама
по собі несплата податку продавцем не
може бути підставою для відмови у праві
для платника податку на податковий
кредит за наявності факту здійснення
господарської операції.

Відповідно до статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покаладється на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем недоведено
обгрунованості прийняття податкового
повідомлення рішення, яким позивачу
визначено податкове зобов'язання за
платежем «Податок на додану вартість».

На підставі вищевикладеного висновки
податкового органу про порушення
позивачем вимог п.198,1, п.198.3, п.198.6 ст.198
Податкового Кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість на загальну суму 55046,56
грн. є безпідставними.

Частиною 2 статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини. Законом України «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
і основоположних свобод людини 1950 року,
Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7
та 11 до Конвенції» (пункт 1) Україна
визнала обов'язковою юрисдикцію
Європейського суду з прав людини в усіх
питаннях, що стосуються тлумачення та
застосування Конвенції. Європейський
суд з прав людини розкриває принцип
верховенства права через формулювання
вимог, які він виводить з цього
принципу.

Так у справі «БУЛВЕС АД проти Болгарії»
(№3991/03) Європейський Суд з прав людини у
своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив,
що платник податку не повинен нести
наслідків невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати податок на
додану вартість другий раз, а також
сплачувати пеню. На думку Суду, такі
вимоги стануть надмірним тягарем для
платника податку, що порушує
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Згідно зі статтею 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства.

Приймаючи рішення у даній справі, суд
виходить із повноважень, визначених
частиною другою статті 162 Кодексу
адміністративного судочиснтва
України, тому адміністративний позов
слід задовольнити шляхом прийняття
постанови про скасування спірного
податкового повідомлення-рішення від
04.03.2013 року №.

Згідно з частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви
сплачено судовий збір у сумі 182,70 грн.
Доказів понесення інших судових витрат
позивач суду не надав.

Таким чином, судові витрати щодо сплати
судового збору у сумі 182,70 грн.
підлягають присудженню з Державного
бюджету на користь позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 -
163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області від 04.03.2013 року
№, згідно з яким Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 визначено
податкове зобов'язання за платежем
«Податок на додану вартість» у сумі
70978,94 грн., з яких: 55046,56 грн. - за основним
платежем; 15932,38 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Присудити на користь позивача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 із Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
182 (сто вісімдесят дві) гривні 70 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через Рівненський окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня її проголошення, а в разі
проголошення лише вступної та
резолютивної частини постанови або
прийняття постанови у письмовому
провадженні, - протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови.

Суддя Кравчук
Т.О.

Дата виготовлення і підписання повного
тексту постанови - 17 березня 2014 року.