Справа № 826/16122/13-а
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Ісаєнко
У Х В А Л А

Іменем України

04 березня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Ісаєнко
Ю.А.;

суддів: Епель О.В.,
Федотова І.В.,

за участю секретаря:
Бащенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 29 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до Державної
митної служби України, Міністерства
доходів і зборів України, Сумської
митниці Міндоходів, про скасування
рішення, зобов'язання вчинити певні
дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва із
адміністративним позовом до Державної
митної служби України, Міністерства
доходів і зборів України, Сумської
митниці Міндоходів, в якому просив суд:

- скасувати рішення керівника зміни
пункту митного контролю міжнародного
автомобільного пункту пропуску
«Бачівськ» Рунчева Євгена
Анатолійовича про транзитне ввезення
транспортного засобу (Porshe Cayenne GTS, номер
державної реєстрації НОМЕР_1);

- зобов'язати відповідача провести
реєстрацію транспортного засобу як
такого, що ввозиться на митну територію
України громадянином - нерезидентом,
строком на один рік;

- зобов'язати відповідача внести
відповідні відомості та зміни до
державного електронного реєстру
транспортних засобів, які перетинають
державний митний кордон та надати
відповідну довідку щодо таких змін;

- зобов'язати відповідача продовжити
термін перебування транспортного
засобу на території України на строк
розгляду цієї справи без нарахування
будь - яких зборів та надати письмове
підтвердження щодо такого продовження.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 29
листопада 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною
постановою, позивач подав апеляційну
скаргу з підстав порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, в якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 29
листопада 2013 року та ухвалити нове
судове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні позивач підтримав
вимоги апеляційної скарги та просив їх
задовольнити.

Представники відповідачів у судове
засідання не з'явилися, про дату, час і
місце розгляду справи повідомлені
належним чином,

Заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, постанову
суду першої інстанції - без змін, з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
27.09.2013 року позивач перетнув державний
кордон України в режимі «зелений
коридор» у міжнародному
автомобільному пункті пропуску
«Бачівськ» на автомобілі Porshe Cayenne GTS,
номер державної реєстрації НОМЕР_1.

Як зазначає позивач, для оформлення
тимчасового ввозу зазначеного
транспортного засобу строком до одного
року ним були надані наступні
документи:

- оригінал свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу у бюро реєстрації
м. Гамбурга;

- оригінал доручення на право
експлуатації та розпорядження
транспортним засобом від ІБДМ
Інформаціонсбюро Дойче Мессен ГмбХ;

- оригінал та копію реєстрації за
адресою: АДРЕСА_1 (видано відповідним
органом реєстрації, перекладено
українською та завірено нотаріусом);

- оригінал та копію картки-дозволу на
постійне безстрокове проживання у
Німеччині (видано Відомством у справах
іноземців ФРН, копія якої було
перекладено на українську та
нотаріально завірено);

- актуальний витяг з торгівельного
реєстру ФРН (орган реєстрації
юридичних осіб) з усіма відомостями
про компанію ІБДМ Інформаціонсбюро
Дойче Мессен ГмбХ і на підтвердження
статусу директора та засновника
(завірено відповідним органом,
перекладено української та
нотаріально завірено);

- два закордонні паспорти громадянина
України з попередніми строковими
дозволами на проживання у Німеччині;

- поліс страхування відповідальності
для водіїв «Зелена картка».

За результатами розгляду вказаних
документів, позивача повідомлено про
відмову у тимчасовому ввозі
транспортного засобу особистого
користування на територію України
строком до одного року та надано дозвіл
на ввезення транспортного засобу в
режимі «транзит» строком на 10 днів.

Позивач вважаючи, що він є нерезидентом
- громадянином України, тобто особою, на
яку розповсюджується дія положень ч. 1
ст. 380 Митного кодексу України,
звернувся до суду з відповідним
позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погоджується
колегія суддів, виходив з наступного.

Позивач, наполягаючи на власному
статусі нерезидента, посилається на
положення пп. 14.1.213 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України.

Відповідно до пп. 14.1.213 п. 14.1 статті 14 ПК
України резиденти - це:

а) юридичні особи та їх відокремлені
особи, які утворені та провадять свою
діяльність відповідно до
законодавства України з
місцезнаходженням як на її території,
так і за її межами;

б) дипломатичні представництва,
консульські установи та інші офіційні
представництва України за кордоном,
які мають дипломатичні привілеї та
імунітет;

в) фізична особа - резидент - фізична
особа, яка має місце проживання в
Україні.

У разі якщо фізична особа має місце
проживання також в іноземній державі,
вона вважається резидентом, якщо така
особа має місце постійного проживання
в Україні; якщо особа має місце
постійного проживання також в
іноземній державі, вона вважається
резидентом, якщо має більш тісні
особисті чи економічні зв'язки (центр
життєвих інтересів) в Україні. У разі
якщо державу, в якій фізична особа має
центр життєвих інтересів, не можна
визначити, або якщо фізична особа не
має місця постійного проживання у
жодній з держав, вона вважається
резидентом, якщо перебуває в Україні не
менше 183 днів (включаючи день приїзду та
від'їзду) протягом періоду або періодів
податкового року.

Разом з тим, пунктом 1.1 статті 1
зазначеного Кодексу передбачено, що
Податковий кодекс України регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, а також в
інших сферах, у тому числі, визначає
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

Також, пунктом 9.2 статті 9 ПК України
визначено, що відносини, пов'язані з
установленням та справлянням мита,
регулюються митним законодавством,
якщо інше не передбачено цим Кодексом.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції,
що при визначенні поняття нерезидент в
контексті даних правовідносин не
підлягає застосуванню Податковий
кодекс України.

Відповідно до частини першої статті 380
МК України тимчасове ввезення
громадянами-нерезидентами на митну
територію України транспортних
засобів особистого користування
дозволяється на строк до одного року.
Цей строк може бути продовжено
органами доходів і зборів з
урахуванням дії обставин непереборної
сили та особистих обставин громадян,
які ввезли такі транспортні засоби, за
умови документального підтвердження
цих обставин, але не більш як на 60 днів.
Обов'язковою умовою допуску зазначених
транспортних засобів до тимчасового
ввезення на митну територію України є
реєстрація цих транспортних засобів в
уповноважених органах іноземних
держав, що підтверджується відповідним
документом.

Відповідно до пп.«в» п.33 ст.4 Митного
кодексу України нерезиденти - це
фізичні особи - іноземці та особи без
громадянства, громадяни України, які
мають постійне місце проживання за
межами України, у тому числі ті, які
тимчасово перебувають на території
України.

Таким чином, оскільки позивач є
громадянином України, що останнім не
заперечується та підтверджується
належним чином завіреною копією
паспорта серії МЕ №689249, для
підтвердження статусу нерезидента
позивач повинен мати постійне місце
проживання за межами України.

Поняття постійного місця проживання у
спірних правовідносинах врегульовано
п. 45 ст. 4 МК України, згідно якого
постійне місце проживання - місце
проживання на території будь-якої
держави не менше одного року
громадянина, який не має постійного
місця проживання на території інших
держав і має намір проживати на
території цієї держави протягом
будь-якого строку, не обмежуючи таке
проживання певною метою, і за умови, що
таке проживання не є наслідком
виконання цим громадянином службових
обов'язків або зобов'язань за договором
(контрактом).

Таким чином законодавець виокремлює
декілька умов, за сукупністю яких
можливо визначити постійне місце
проживання, а саме:

1) проживання громадянина на території
будь-якої держави більше одного року;

2) відсутність у такого громадянина
постійного місця проживання на
території інших держав;

3) намір громадянина проживати на
території держави протягом будь-якого
строку, не обмежуючи таке проживання
певною метою.

Проте, сторінка 11 паспорта громадянина
України ОСОБА_2 містить в собі
відмітку про реєстрацію постійного
місця проживання позивача за адресою:
АДРЕСА_1.

Крім того, згідно Довідки про
реєстрацію (прописку) позивача,
належним чином завірена та перекладена
копія якої надана позивачем до
матеріалів справи, останній
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з
31.05.2013 року, тобто менш ніж за рік до
перетину ним митного кордону України
на автомобілі Porsche Cayenne GTS.

Таким чином, як вірно зазначено судом
першої інстанції, в розумінні Митного
кодексу України, позивач не є
нерезидентом-громадянином України,
адже згідно інформації в паспорті,
останній має постійне місце проживання
в межах м. Києва, а згідно довідки про
прописку, позивач проживає на
території ФРН з 31.05.13, тобто менш ніж
рік, що суперечить п. 45 ст. 4 МК України.

За таких обставин, за результатами
розгляду наданих позивачем документів,
колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції, що позивач не є
нерезидентом - громадянином України.

Крім того, наказом Міністра
закордонних справ України від 22
листопада 1999 р. №201 (Зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 22 грудня
1999 р. за N 903/4196) затверджений Порядок
розгляду в дипломатичних
представництвах або консульських
установах України за кордоном
клопотань громадян України, які
виїхали за її межі тимчасово, про
залишення на постійне проживання за
кордоном (далі Порядок №201).

Відповідно до п. 4.1 вказаного Порядку
після отримання дипломатичним
представництвом або консульською
установою України за кордоном
інформації, зазначеної у пунктах 3.4 та
3.5 цього Порядку, керівник
дипломатичного представництва або
консульської установи України за
кордоном приймає відповідне рішення.

Положеннями пункту 5 Порядку №201
визначено, що прийняте рішення
повідомляється заявникові в письмовій
або усній формі. В останньому випадку
виконавцем складається і долучається
до справи відповідна довідка із
зазначенням дати повідомлення рішення
та даних посадової особи, яка його
повідомила. У разі відмови в
задоволенні клопотання заявникові
повідомляються конкретні причини
відмови.

Разом з повідомленням позитивного
рішення заявник інформується про
обов'язковість виписки з останнього
місця постійного проживання в Україні,
здачі паспорта громадянина України до
органів внутрішніх справ за останнім
місцем проживання в Україні та надання
до дипломатичного представництва або
консульської установи відповідних
довідок.

Після представлення заявником довідок
про виписку з останнього місця
постійного проживання в Україні та
здачі паспорта громадянина України до
органів внутрішніх справ України в
паспорт громадянина України для виїзду
за кордон уноситься шляхом
проставлення штампа «постійне
проживання» або такого напису (з
відміткою про дату внесення та із
зазначенням посади і прізвища особи,
яка його внесла), який скріплюється
підписом посадової особи та печаткою
відповідного дипломатичного
представництва або консульської
установи.

Проте, як вірно встановлено судом
першої інстанції, у паспорті позивача
відсутня відмітка відповідної
консульської установи про постійне
проживання позивача на території ФРН.

Також, колегія суддів погоджується з
судом першої інстанції, що позивачем не
надано жодних доказів постійного
проживання на території ФРН станом до
31.05.2013 - дати реєстрації позивача за
адресою: АДРЕСА_1, зокрема, договорів
оренди житлових приміщень, що
позбавляє можливості прийняти до уваги
посилання позивача на посвідку, як на
доказ його постійного проживання за
межами України більше одного року.

Окрім цього, як вірно зазначено судом
першої інстанції, позивачем не вчинено
жодний дій по легалізації власного
становища, як нерезидента, в розумінні
чинного законодавства України, як то
чітко передбачено Порядком - №201,
внаслідок чого позбавлений права
скористатися пільгами, передбаченими
ч.1 ст. 380 МК України для громадян -
нерезидентів.

За таких обставин, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову.

Відповідно до частини 1 статті 200 КАС
України суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що постанова
суду першої інстанції ухвалена з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, з повним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновки суду першої
інстанції, у зв'язку з чим підстави для
скасування або зміни постанови суду
першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 29
листопада 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

(Ухвалу у повному обсязі складено
11.02.2014 року)

Головуючий суддя:
Ю.А. Ісаєнко

Суддя:
О.В. Епель

Суддя:
І.В. Федотов

Головуючий суддя
Ісаєнко Ю.А.

Судді:
Епель О.В.

Федотов І.В.