Справа № 826/18668/13-а
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2014-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва, 8, корпус 1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21 лютого 2014 року 14 год. 00
хв. № 826/18668/13-а

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Данилишина В.М.,
суддів Качура І.А., Келеберди В.І.,
розглянув у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Державної ветеринарної та
фітосанітарної служби України до
державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України
Клюковського Максима Володимировича
та державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України, третя
особа: Державна реєстраційна служба
України, про визнання незаконним і
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду
міста Києва 26 листопада 2013 року
надійшов позов Державної ветеринарної
та фітосанітарної служби України
(також далі - позивач) до Державної
реєстраційної служби України (також
далі - відповідач) про визнання
незаконним та скасування рішення
відповідача від 07 жовтня 2013 року № 6497284
про відмову у державній реєстрації
прав та їх обтяжень (далі - оскаржуване
рішення), а також зобов'язання
відповідача зареєструвати за
позивачем право власності на нерухоме
майно, а саме: приміщення 2 поверху
(загальною площею 406,4 кв.м.), частину
приміщень підвалу і котельні
(загальною площею 176,0 кв.м.) та
приміщення 1 і 3 поверхів (загальною
площею 825,8 кв.м.) адміністративної
будівлі № 18 на вулиці Дмитра
Вітовського у місті Києві (далі -
нерухоме майно, будівля).

В обґрунтування позову представник
позивача зазначила, що оскаржуване
рішення прийнято державним
реєстратором відповідача всупереч
чинному законодавству.

Ухвалою суду від 16 грудня 2013 року
відкрито провадження в
адміністративній справі, яку
призначено до розгляду у судовому
засіданні колегією суддів.

У судовому засіданні 22 січня 2014 року
судом, згідно з ч. 1 ст. 52 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), допущено заміну
первинного відповідача належним -
державним реєстратором прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України
Клюковським Максимом Володимировичем
(також далі - відповідач-1), та до участі
у справі як співвідповідача залучено
державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України (також
далі - відповідач-2), а також, відповідно
до ч.ч. 2, 3 ст. 53 КАС України, Державну
реєстраційну службу України залучено
до участі у справі як третю особу, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідачів
(також далі - третя особа).

До суду 27 січня 2014 року через
канцелярію від представника позивача
надійшла письмова заява про зміну
позовних вимог, а саме про визнання
незаконним та скасування
оскаржуваного рішення, прийнятого
відповідачем-1, а також зобов'язання
відповідача-2 зареєструвати за
позивачем право власності на нерухоме
майно. Вказану заяву судом, згідно з ч. 1
ст. 137 КАС України, прийнято до розгляду
та вирішення при прийнятті у справі
судового рішення по суті.

У ході судового розгляду справи
представник позивача позов, з
урахуванням заяви про зміну позовних
вимог, підтримала та просила
задовольнити його повністю.

Відповідач-1 і відповідач-2 (їх
представники) та представник третьої
особи у судове засідання 05 лютого 2014
року не прибули, хоча про дату, час та
місце судового розгляду справи
відповідач-1 і відповідач-2 та третя
особа повідомлені належним чином,
заяви про розгляд справи за їх
відсутності (відсутності їх
представників) до суду не надійшли.

Враховуючи викладене та зважаючи на
достатність наявних у матеріалах
справи доказів для розгляду та
вирішення справи по суті, у судовому
засіданні 05 лютого 2014 року судом,
відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України,
прийнято рішення про подальший розгляд
та вирішення справи у порядку
письмового провадження.

До суду 14 лютого 2014 року через
канцелярію від відповідача-1 надійшли
письмові заперечення проти позову, які
судом долучено до матеріалів справи
для врахування при прийнятті у справі
судового рішення по суті.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 06 вересня 2013 року звернувся до
реєстраційної служби Львівського
міського управління юстиції
Львівської області із заявою про
державну реєстрацію за ним права
власності на нерухоме майно.

З наявної у матеріалах справи копії
картки прийому заяви від 06 вересня 2013
року № 5651207 вбачається, що із
вказаною заявою звернулась
представник позивача, подавши до
реєстраційної служби разом з нею копії:
наказів Міністерства аграрної
політики України від 27 вересня 2005 року
№ 508 та від 11 серпня 2009 року № 567;
рішення Господарського суду міста
Києва від 07 грудня 2010 року у справі №
3/242-3/338 (далі - рішення господарського
суду); наказу Президента України від 13
березня 2011 року № 464/2011; технічного
паспорта від 16 березня 2012 року;
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 20 червня 2012 року № 380-р;
наказу позивача від 04 липня 2012 року №
211.

За результатами розгляду поданих заяви
та документів, 07 жовтня 2013 року
відповідачем-1 прийнято оскаржуване
рішення, яким відмовлено у державній
реєстрації за позивачем права
власності на нерухоме майно.

Як підставу для відмови у проведенні
такої реєстрації відповідачем-1
зазначено те, що із вказаною заявою
звернулась неналежна особа. Рішенням
господарського суду визнано право
власності на нерухоме майно за
Україною в особі Міністерства аграрної
політики України, а заявнику нерухоме
майно передано до сфери управління.

Про прийняття відповідачем-1
оскаржуваного рішення позивача
повідомлено листом третьої особи від 10
жовтня 2013 року № 6028/05-22-13.

Суд не погоджується з доводами
представника позивача щодо наявності
підстав для задоволення позову,
виходячи з оцінки наявних у матеріалах
справи доказів та аналізу наступних
положень і обставин.

Так, згідно з ч. 1 ст. 2, ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно (далі - державна
реєстрація прав) - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно (далі - Державний реєстр
прав) - єдина державна інформаційна
система, що містить відомості про права
на нерухоме майно, їх обтяження, а також
про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Нерухоме майно - земельні ділянки, а
також об'єкти, розташовані на земельній
ділянці, переміщення яких неможливе
без їх знецінення та зміни призначення.

Обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1) право власності на нерухоме
майно; 2) право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; 3) інші речові права
відповідно до закону; 4) податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження.

Речові права на нерухоме майно,
зазначені в п.п. 2 і 3 ч. 1 цієї статті, є
похідними і реєструються після
державної реєстрації права власності
на таке майно, крім випадків,
передбачених ст. 4-1 цього Закону.

Тобто, як вбачається з викладених
положень, обов'язковій державній
реєстрації підлягають як право
власності на нерухоме майно, так і
права господарського відання та
оперативного управління.

При цьому, як з'ясовано судом у ході
розгляду справи та не заперечувалось
представником позивача, позивач
звернувся до органу державної
реєстрації з метою реєстрації саме
права власності на нерухоме майно.

У ході розгляду справи судом також
з'ясовано, що наказом Міністерства
аграрної політики України від 27
вересня 2005 року № 508 "Про передачу на
баланс Державної інспекції з карантину
рослин по Львівській області частини
приміщення", зокрема, передано на
баланс Державної інспекції з карантину
рослин по Львівській області частину
приміщення (1 і 3 поверхи, загальною
площею 864,1 кв.м.) будівлі, що знаходиться
на балансі державного
проектно-конструкторського
технологічного підприємства
"Львівхарчо-проект".

Наказом Міністерства аграрної
політики України від 11 серпня 2009 року №
567, зокрема, передано безоплатно
частину приміщень підвалу і котельні
(загальною площею 176,0 кв.м.) та приміщень
2 поверху (загальною площею 406,4 кв.м.)
будівлі із балансу державного
підприємства
"Проектно-конструкторський
технологічний інститут
"Львівхарчо-проект" на баланс Державної
інспекції з карантину рослин по
Львівській області на праві
оперативного управління.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 20 червня 2012 року № 380-р "Про
передачу цілісних майнових комплексів
державних підприємств, установ та
організацій до сфери управління
Державної ветеринарної та
фітосанітарної служби" прийнято
пропозицію Міністерства аграрної
політики та продовольства, Державної
ветеринарної та фітосанітарної служби
щодо передачі до сфери управління
вказаної Служби цілісних майнових
комплексів державних підприємств,
установ та організацій за переліком.

Слід зазначити, що у Переліку цілісних
майнових комплексів державних
підприємств, установ та організацій, що
передаються до сфери управління
Державної ветеринарної та
фітосанітарної служби, який є додатком
до розпорядження Кабінету Міністрів
України від 20 червня 2012 року № 380-р, у
Львівській області зазначено три
об'єкти, серед яких відсутні приміщення
будівлі. При цьому, зазначено, що
цілісні майнові комплекси Державної
інспекції з карантину рослин по
Львівській області передано до сфери
управління позивача.

У матеріалах справи міститься копія
наказу позивача від 04 липня 2012 року № 211
"Про передачу цілісних майнових
комплексів підприємств, установ та
організацій до сфери управління
Державної ветеринарної та
фітосанітарної служби", відповідно до
якого створено комісію з питань
передачі цілісних майнових комплексів
підприємств, установ та організацій до
сфери управління позивача у складі
згідно з додатками 1-28, зобов'язано
голову комісії забезпечити
приймання-передачу цілісних майнових
комплексів в установленому
законодавством порядку, а також у
місячний термін подати на затвердження
і зберігання до позивача акти
приймання-передачі цілісних майнових
комплексів.

Як вбачається зі змісту акту
приймання-передачі цілісного
майнового комплексу, який знаходиться
на балансі Державної інспекції з
карантину рослин по Львівській
області, до сфери управління Державної
ветеринарної та фітосанітарної служби
України, затвердженого позивачем 21
серпня 2012 року, до складу об'єктів
передачі входить, зокрема: приміщення
2 поверху (загальною площею 406,4 кв.м.) та
частина приміщень підвалу і котельні
(загальною площею 176,0 кв.м.) будівлі;
приміщення 1 і 3 поверхів (загальною
площею 825,8 кв.м.) будівлі.

Наказом позивача від 21 серпня 2012 року №
275 "Про повноваження щодо управління
об'єктами державної власності, що
належать до сфери управління
Держветфітослужби" прийнято до сфери
управління позивача підприємства,
установи та організації відповідно до
переліку, а також сектору управління
державним майном забезпечити
збереження установчих документів
підприємств, установ та організацій, що
належать до сфери управління позивача.

У Переліку цілісних майнових
комплексів державних підприємств,
установ та організацій, що віднесені до
сфери управління Державної
ветеринарної та фітосанітарної служби,
що є додатком до наказу позивача від 21
серпня 012 року № 275, у Львівській
області також зазначено три об'єкти,
серед яких відсутні приміщення
будівлі. При цьому, також зазначено, що
цілісні майнові комплекси Державної
інспекції з карантину рослин по
Львівській області передано до сфери
управління позивача.

Рішенням господарського суду, зокрема,
право власності на адміністративний
будинок на вулиці Дмитра Вітовського, 18
у місті Львові, загальною площею 3014,2
кв.м., визнано за Україною в особі
Міністерства аграрної політики
України.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 17 травня 2011
року у справі № 3/242-3/338 рішення
господарського суду залишено без змін.

Тобто, як вбачається з викладених
обставин, власником будівлі є Україна в
особі Міністерства аграрної політики
України.

Позивач, у свою чергу, є суб'єктом, якому
нерухоме майно, а саме приміщення
2 поверху (загальною площею 406,4 кв.м.),
частина приміщень підвалу і котельні
(загальною площею 176,0 кв.м.) та
приміщення 1 і 3 поверхів будівлі
передано до сфери управління.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу
України, правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
управління об'єктами державної
власності", управління об'єктами
державної власності - здійснення
Кабінетом Міністрів України та
уповноваженими ним органами, іншими
суб'єктами, визначеними цим Законом,
повноважень щодо реалізації прав
держави як власника таких об'єктів,
пов'язаних з володінням, користуванням
і розпоряджанням ними, у межах,
визначених законодавством України, з
метою задоволення державних та
суспільних потреб.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 9, п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 24
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), державним реєстратором
може бути громадянин України, який має
вищу юридичну освіту, стаж юридичної
роботи не менш як два роки. У випадку,
передбаченому цим Законом, державним
реєстратором є нотаріус як спеціальний
суб'єкт, на якого покладаються функції
державного реєстратора прав на
нерухоме майно.

Державний реєстратор є державним
службовцем, крім випадку, коли
державним реєстратором є нотаріус як
спеціальний суб'єкт.

Державний реєстратор: 1) встановлює
відповідність заявлених прав і поданих
документів вимогам законодавства, а
також відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, зокрема: відповідність
обов'язкового дотримання письмової
форми правочину та його нотаріального
посвідчення (у випадках, встановлених
законом); відповідність повноважень
особи, яка подає документи на державну
реєстрацію прав та їх обтяжень;
відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах; наявність
обтяжень прав на нерухоме майно,
зареєстрованих відповідно до вимог
цього Закону; наявність факту
виконання умов правочину, з якими закон
та/або договір (угода) пов'язує
можливість проведення державної
реєстрації виникнення, переходу,
припинення прав на нерухоме майно або
обтяження таких прав; 2) приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав; 9)
здійснює інші повноваження,
передбачені цим Законом та іншими
законами України.

У державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо: із заявою про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень звернулася
неналежна особа.

За наявності підстав для відмови в
державній реєстрації державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень.

Відповідно до п. 23 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22 червня 2011 року № 703 (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень виключно за наявності підстав
для відмови в державній реєстрації
прав, що визначені у Законі України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, проаналізувавши викладені
положення та обставини, зважаючи при
цьому, що позивач звернувся до органу
державної реєстрації із заявою про
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, у той час як позивач, як
уже зазначено вище, є суб'єктом, до
сфери управління якого віднесено певні
приміщення будівлі, суд прийшов до
висновку про правомірність прийняття
відповідачем-1 оскаржуваного рішення, а
отже, відсутність підстав для його
скасування.

При цьому, враховуючи відсутність
підстав для задоволення основної
позовної вимоги, за переконанням суду,
також відсутні підстави для
зобов'язання відповідача-2
зареєструвати за позивачем право
власності на нерухоме майно.

До того ж, відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", державний реєстратор
самостійно приймає рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмову в такій
реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян та їх
об'єднань у діяльність державного
реєстратора, пов'язану з проведенням
державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

У письмових запереченнях проти позову
відповідач-1 також зазначив, що за
відсутності звернення у встановленому
чинним законодавством порядку до
відповідної реєстраційної служби за
місцезнаходженням нерухомого майна,
державний реєстратор не вправі
переглядати документи та/або приймати
будь-яке рішення щодо проведення
державної реєстрації прав та їх
обтяжень.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71
КАС України, розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі,
без поважних причин не надасть докази
на пропозицію суду для підтвердження
обставин, на які вона посилається, суд
вирішує справу на основі наявних
доказів.

На підставі викладених положень та
обставин суд прийшов до висновку, що
позов Державної ветеринарної та
фітосанітарної служби України до
державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України
Клюковського Максима Володимировича
та державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України, третя
особа: Державна реєстраційна служба
України, про визнання незаконним і
скасування рішення відповідача-1 та
зобов'язання відповідача-2 вчинити
певні дії є безпідставним,
необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони - суб'єкта владних повноважень,
суд присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати, пов'язані
із залученням свідків та проведенням
судових експертиз. У зв'язку з
ухваленням судового рішення на користь
суб'єктів владних повноважень та
відсутністю з їх сторони судових
витрат, пов'язаних із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз, судові витрати стягненню з
позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 24, 25, 69-71, 86, 128, 158-163, 167
КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні
позову Державної ветеринарної та
фітосанітарної служби України.

Копії постанови направити (вручити)
уповноваженим представникам сторін та
третьої особи у порядку та строки,
встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України,
постанова може бути оскаржена шляхом
подання до Київського апеляційного
адміністративного суду через Окружний
адміністративний суд міста Києва
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.
Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Київського апеляційного
адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано. У разі
подання апеляційної скарги судове
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя
В.М. Данилишин

Суддя
І.А.
Качур

Суддя
В.І.
Келеберда