Справа № 2-2260/10/2025
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 р.Справа № 2-2260/10/2025Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Любчич Л.В.

Суддів: Сіренко О.І. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання
Бутенко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління праці та
соціального захисту населення
Лозівської міської ради Харківської
області на рішення Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 02.08.2010р. по справі №
2-2260/10/2025

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального
захисту населення Лозівської міської
ради Харківської області

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 2 серпня
2010 року задоволено частково позов
ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення
Лозівської міської ради Харківської
області про зобов'язання вчинити певні
дії.

Визнано протиправними дії Управління
праці та соціального захисту населення
Лозівської міської ради Харківської
області щодо не донарахування ОСОБА_1
щорічної допомоги на оздоровлення за
2009 рік.

Зобов'язано Управління праці та
соціального захисту населення
Лозівської міської ради Харківської
області провести ОСОБА_1 перерахунок
щорічної допомоги на оздоровлення за
2009 рік в розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат відповідно до ст.48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», виходячи з законодавчо
встановлених розмірів мінімальної
заробітної плати, та провести виплату
належної суми відповідно до закону, з
урахуванням виплаченої суми.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Не погодившись з даним рішення суду,
відповідачем - Управлінням праці та
соціального захисту населення
Лозівської міської ради Харківської
області (далі - відповідач) подано
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати оскаржуване
рішення та ухвалити нову постанову,
якою в задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначив, що
нормативно-правовий припис статті 71
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2009 рік», яким надано
Кабінету Міністрів України визначати
розмір компенсації за шкоду, заподіяну
здоров'ю, відповідно до постанови КМУ
від 12 липня 2005 року №562, був прийнятий
пізніше за ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», тому
підстав для перерахунку та виплати
компенсації у зазначених позивачем
розмірах не має.

Сторони в судове засідання не
з'явилися, належним чином
повідомлялися про дату, місце та час
розгляду справи.

Відповідно до положень ч.4 ст. 196 Кодексу
адміністративного судочинства України
справа розглянута без участі
представників сторін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
правильність застосування судом
першої інстанції норм чинного
законодавства, дослідивши письмові
докази по справі, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з
обґрунтованості позовних вимог та
приписів ст. 48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», однак в
частині позовної вимоги про стягнення
з відповідача щорічної допомоги на
оздоровлення у визначеній позивачем
грошовій сумі не підлягали
задоволенню, оскільки суд не може
перебирати на себе функцію здійснення
перерахунку та нарахування даної
допомоги замість органу, якому надані
такі повноваження.

Колегія суддів з даним висновком суду
погоджується виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 195 КАС
України, суд апеляційної інстанції
переглядає судове рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що позивач є учасником
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС категорії 2, що
підтверджується посвідченням серії
НОМЕР_1 від 5 квітня 1993 року, та
відповідно до ст. 48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991
р. № 796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ ) має
право на державну соціальну підтримку
у вигляді щорічної допомоги на
оздоровлення в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат, розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

07 червня 2010 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про перерахунок
і виплату йому щорічної допомоги на
оздоровлення за 2009 рік в законодавчо
встановлених розмірах (а.с.10), на яку
отримав відповідь-відмову від 09.06.2010
року (а.с.11).

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції
України, громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорії зон
радіоактивного забруднення територій,
умов проживання і трудової діяльності
на них соціального захисту населення
визначені та закріплені в Законі
України № 796-ХІІ .

Статтею 48 Закону № 796-ХІІ в редакції,
яка діяла на момент виникнення спірних
правовідносин, передбачено перелік
компенсаційних виплат особам за шкоду,
заподіяну здоров'ю, особам, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
та сім'ям за втрату годувальника, та
встановлено, що щорічна допомога на
оздоровлення, яка для осіб, які є
учасниками ліквідації наслідків на
ЧАЕС першої категорії, є інвалідами 2
групи, становить п'ять мінімальних
заробітних плат.

Як вбачається з матеріалів справи,
щорічна допомога на оздоровлення за 2009
рік нарахована у розмірі 100 грн. та
виплачена у вересні 2009 року (а. с. 12).

Доказів сплати позивачу суми
недоплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення за 2009 рік у розмірі,
встановленому Законом №796, матеріали
справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що право позивача на
своєчасне нарахування та отримання
щорічної допомоги на оздоровлення за
2009 рік в належному розмірі було
порушене, оскільки відповідач мав
діяти у відповідності з приписами
діючої ст. 48 Закону № 796-ХІІ і
нараховувати та здійснювати позивачу
щорічну допомогу на оздоровлення в
розмірі, передбаченому цим законом.

Щодо доводів апеляційної скарги
відповідача про те, що статтею 71 Закону
України «Про державний бюджет України
на 2009 рік» Верховна Рада України
делегувала Кабінету Міністрів України
право встановлювати розміри щорічної
допомоги на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, в
абсолютних сумах у межах асигнувань, у
зв'язку з чим, УПСЗН Лозівської міської
ради здійснювало виплати позивачу
відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 12 липня 2005 року №
562, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 71 Закону України «Про
державний бюджет України на 2009 рік»
Кабінету Міністрів України було надано
право встановлювати розміри
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Наведене свідчить про те, що Законом
України «Про державний бюджет України
на 2009 рік» не встановлювався
конкретний розмір соціальних виплат, а
надавалось Кабінету Міністрів України
право встановлювати розміри
соціальних виплат, розмір яких
залежить від мінімальної заробітної
плати.

Проте на виконання вищезазначеної
норми Кабінетом Міністрів України не
приймалося окремої постанови щодо
встановлення в 2009 році розміру
щорічної допомоги на оздоровлення
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

Частиною 7 ст. 48 вказаного вище Закону
встановлено, що розмір мінімальної
заробітної плати визначається на
момент виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
"Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" вказаний
закон спрямований на захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та
розв'язання пов'язаних з нею проблем
медичного та соціального характеру, що
виникли внаслідок радіоактивного
забруднення території.

У відповідності до ст. 22 Конституції
України конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Визначений Постановою КМУ «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 12 липня 2005 року № 562 (на
яку посилається представник
відповідача та у відповідності з якою
позивачу виплачувалась щорічна
допомога, на оздоровляння) порядок та
розмір щорічної допомоги на
оздоровлення протягом тривалого
періоду часу не змінювався і не
відповідає розміру, встановленому
законами України.

За таких обставин, виходячи із
загальних засад пріоритетності
законів над урядовими нормативними
актами, при вирішенні даного спору
підлягає застосуванню ст. 48 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", з
урахуванням розміру мінімальної
заробітної плати на момент виплати, а
не Постанова КМУ «Про щорічну допомогу
на оздоровлення громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 12 липня 2005 року № 562,
яка є підзаконним нормативно-правовим
актом.

Інші доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає такими що не
спростовують правомірних висновків
суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

З огляду на вищезазначене, рішення суду
першої інстанції ухвалена з
дотриманням норм процесуального права,
у відповідності до вимог норм
матеріального права, тому колегія
суддів вважає, що підстав для її
скасування немає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Лозівської міської ради Харківської
області залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 02.08.2010р.
по справі № 2-2260/10/2025 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Любчич Л.В.Судді
Сіренко О.І. Спаскін О.А. Повний текст
ухвали виготовлений 17.03.2014 р.