Справа № 802/89/14-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 березня 2014 р.
Справа № 802/89/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання:
Попової Н.С.

представника позивача:
Таранюк Л.Ю.;

представника відповідача:
Никонюка О.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: заступника прокурора м.
Вінниці

до: виконавчого комітету Вінницької
міської ради

про: скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

22 листопада 2011 року позивач - заступник
прокурора м. Вінниці звернувся в суд із
позовом до відповідача - Вінницької
міської ради. У позовній заяві позивач
просив визнати протиправним та
скасувати рішення виконавчого
комітету Вінницької міської ради № 1209
від 26.05.2011 року «Про встановлення
тарифів на медичне обслуговування за
договорами із суб'єктами
господарювання, страховими
організаціями».

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
зазначив, що оскаржуване рішення
суперечить нормам Постанови Кабінету
Міністрів України «Про встановлення
повноважень органів виконавчої влади
та виконавчих органів міських рад щодо
регулювання цін (тарифів)» від 25.12.1996
року № 1548 згідно якої затвердження
тарифів на платні послуги, що надають
лікувально - профілактичні державні і
комунальні заклади охорони здоров'я
регулюють (встановлюють) обласні
державні адміністрації.

Постановою Ленінського районного суду
м. Вінниці від 02 серпня 2012 року в
задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 10 січня 2013
року вказану постанову Ленінського
районного суду м. Вінниці від 02 серпня
2012 року скасовано та ухвалено нову
постанову, якою позов заступника
прокурора м. Вінниці задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
рішення виконавчого комітету
Вінницької міської ради № 1209 від 26.05.2011
року «Про встановлення тарифів на
медичне обслуговування за договорами
із суб'єктами господарювання,
страховими організаціями».

Суд апеляційної інстанції встановив,
що оскаржуване рішення було прийнято
виконавчим комітетом з перевищення
повноважень, оскільки дійшов висновку,
що нормою, на яку послався суд першої
інстанції, прямо не передбачено право
органів місцевого самоврядування на
встановлення тарифів на медичне
обслуговування за договорами з
суб'єктами господарювання. Також суд
апеляційної інстанції вказав на те, що
рішення суду першої інстанції прийнято
з порушенням предметної підсудності,
оскільки даний спір був підсудним
окружному адміністративному суду з
огляду на участь у даному спорі
прокурора.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
від 26 листопада 2013 року задоволено
частково касаційну скаргу Вінницької
міської ради та скасовано постанови
Ленінського районного суду м. Вінниці
від 02 серпня 2012 року та Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 10 січня 2013 року, а справу направлено
на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції. Суд касаційної інстанції
скасовуючи рішення судів першої та
апеляційної інстанцій дійшов висновку,
що оскаржуване рішення виконавчого
комітету від 26.05.2011 року № 1209
розраховане на неодноразове
застосування, має локальний характер
та містить обов'язкові приписи для
широкого кола осіб, а відтак має ознаки
нормативного акту. Також Вищий
адміністративний суд України зазначив,
що порядок оскарження
нормативно-правових актів визначений
статтею 171 КАС України, за правилами
частини третьої якої у разі відкриття
провадження в адміністративній справі
щодо оскарження нормативно-правового
акта суд зобов'язує відповідача
опублікувати оголошення про це у
виданні, в якому цей акт був або мав
бути офіційно оприлюднений.

При дотриманні вказаної вимоги у
випадку, якщо оголошення опубліковано
своєчасно, відповідно до частини 6 цієї
статті вважається, що всі
заінтересовані особи належним чином
повідомлені про судовий розгляд
справи, що в свою чергу є підставою для
залишення без розгляду скарг на судові
рішення в цій справі осіб, які не брали
участі у справі.

Процедура розгляду спору у даній
справі, на думку суду касаційної
інстанції, судом першої інстанції
дотримана не була, матеріали справи не
містять відомостей щодо публікації
оголошення про відкриття провадження у
цій справі. Судом апеляційної
інстанції вказана помилка не
виправлена.

Також суд касаційної інстанції
зазначив, що предметом оскарження є
рішення виконавчого комітету
Вінницької міської ради, який участі у
справі не приймав. Мотиви вирішення
спору у складі осіб, що приймали участь
у справі, у судових рішеннях не
наведені, а склад учасників
адміністративного процесу судами не
з'ясований. Наведене дало підстави
Вищому адміністративному суду України
для висновку про прийняття рішень
судами попередніх інстанцій без
дотримання вимог статті 159 КАС України.

Разом з тим, суд касаційної інстанції
зазначив, що висновок суду апеляційної
інстанції про порушення Ленінським
районним судом міста Вінниці
предметної підсудності спору
узгоджується з положеннями частини
другої статті 18 КАС України, а отже має
бути врахований при новому розгляді
справи.

Згідно ч. 5 ст. 227 КАС України, висновки і
мотиви, з яких скасовані рішення, є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при розгляді
справи.

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 08 січня 2014 року
передано дану справу для розгляду до
Вінницького окружного
адміністративного суду.

Ухвалою Вінницького окружного
адміністративного суду від 16 січня 2014
року справу прийнято до розгляду та
зобов'язано відповідача опублікувати
оголошення про розгляд справи щодо
оскарження рішення виконавчого
комітету Вінницької міської ради № 1209
від 26.05.2011 року.

Ухвалою суду від 10 лютого 2014 року на
підставі ст. 52 КАС України проведено
заміну неналежного відповідача -
Вінницьку міську раду належним -
Виконавчим комітетом Вінницької
міської ради.

03.02.2014 року за вх. № 2186 на адресу суду
надійшов доказ опублікування
оголошення про розгляд справи у
відповідності із ч. 3-5 ст. 171 КАС України.

У судовому засіданні представник
позивача вимоги адміністративного
позову підтримала із підстав
зазначених у позовній заяві. Також
представник позивача пояснила, що ст. 28
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» не підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
оскільки нормами Постанови Кабінету
Міністрів України «Про встановлення
повноважень органів виконавчої влади
та виконавчих органів міських рад щодо
регулювання цін (тарифів)» від 25.12.1996
року № 1548 передбачено, що затвердження
тарифів на платні послуги, що надають
лікувально - профілактичні державні і
комунальні заклади охорони здоров'я
регулюють (встановлюють) обласні
державні адміністрації.

Представник відповідача проти вимог
адміністративного позову заперечив та
просив у задоволенні вимог
адміністративного позову відмовити. Як
на підставу заперечень представник
відповідача у наданих поясненнях
посилався на те, що оскаржуване рішення
виконавчого комітету Вінницької
міської ради прийняте за наявності для
цього законних підстав, оскільки
повноваження на регулювання тарифів на
медичні послуги органу місцевого
самоврядування надані п.п. 2 п. «а» ст. 28
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази в їх сукупності, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

26.05.2011 року виконавчим комітетом
Вінницької міської ради прийнято
рішення № 1209 «Про встановлення тарифів
на медичне обслуговування за
договорами із суб'єктами
господарювання, страховими
організаціями», яким встановлено
тарифи на медичні послуги за
договорами із суб'єктами
господарювання, страховими
організаціями, які надаватимуться
лікувально - профілактичними закладами
міста, а саме: міською клінічною
лікарнею № 1, згідно додатку № 1;
міською клінічною лікарнею швидкої
медичної допомоги, згідно додатку № 2;
міською клінічною лікарнею № 3, згідно
додатку № 3; КЗ «Міська поліклініка №
1», згідно додатку № 4; міською
поліклінікою № 2, згідно додатку № 5;
міською поліклінікою № 2, згідно
додатку № 6.

В ході проведеної прокуратурою
перевірки, позивачем встановлено, що
рішення виконавчого комітету
Вінницької міської ради № 1209 від 26.05.2011
року суперечить вимогам закону та
підлягає скасуванню.

14 жовтня 2011 року прокуратурою м.
Вінниці принесено протест щодо
скасування вищевказаного рішення.
Протест мотивовано тим, що згідно
Постанови Кабінету Міністрів України
«Про встановлення повноважень органів
виконавчої влади та виконавчих органів
міських рад щодо регулювання цін
(тарифів)» від 25.12.1996 року № 1548, в якій
визначено що тарифи на платні послуги,
що надають лікувально - профілактичні
державні і комунальні заклади охорони
здоров'я регулюють (встановлюють)
обласні державні адміністрації.

Однак, рішенням виконавчого комітету
Вінницької міської ради від 03.11.2011 року
№ 2673 протест прокурора м. Вінниці
відхилено. При цьому орган місцевого
самоврядування своє рішення мотивував
тим, що право на затвердження
виконавчими комітетами тарифів щодо
оплати побутових, комунальних,
транспортних та інших послуг
передбачено підпунктом 2 пункту «а»
статті 28 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Не погодившись із рішенням про
відхилення протесту заступник
прокурора м. Вінниці звернувся в суд із
позовом про скасування рішення
виконавчого комітету Вінницької
міської ради від 26.05.2011 року № 1209 «Про
встановлення тарифів на медичне
обслуговування за договорами із
суб'єктами господарювання, страховими
організаціями».

Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню
органу місцевого самоврядування суд
враховує, що в силу ст. 7 Конституції
України, в Україні визнається і
гарантується місцеве самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 3 Європейської Хартії
місцевого самоврядування
(ратифіковано Законом № 452/97-ВР від
15.07.1997 р.), місцеве самоврядування
означає право і спроможність органів
місцевого самоврядування в межах
закону здійснювати регулювання і
управління суттєвою часткою
суспільних справ, які належать до
їхньої компетенції, в інтересах
місцевого населення.

Частиною 4 ст. 4 Європейської Хартії
місцевого самоврядування передбачено,
що повноваження, якими наділяються
місцеві власті, як правило, мають бути
повними і виключними. Вони не можуть
скасовуватися чи обмежуватися іншим,
центральним або регіональним органом,
якщо це не передбачене законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 140 Конституції
України, місцеве самоврядування
здійснюється територіальною громадою
в порядку, встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи.

Систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування визначається Законом
України «Про місцеве самоврядування в
Україні».

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
місцеве самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища, міста - самостійно
або під відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Підпунктом 1 п. «а» ч. 1 ст. 32 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» передбачено, що до відання
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належать власні
(самоврядні) повноваження серед яких:
«управління закладами освіти, охорони
здоров'я, культури, фізкультури і
спорту, оздоровчими закладами, які
належать територіальним громадам або
передані їм, молодіжними підлітковими
закладами за місцем проживання,
організація їх матеріально-технічного
та фінансового забезпечення».

Із зазначеної норми Закону судом
встановлено, що саме до сфери
повноважень виконавчих органів
міських рад спеціальним Законом
віднесено повноваження щодо
організації матеріально - технічного
та фінансового забезпечення закладів
охорони здоров'я.

При цьому статтею 32 Закону не
врегульовано механізм реалізації
повноважень щодо фінансового
забезпечення закладів охорони
здоров'я.

Разом із тим, згідно п.п. 2 п. «а» ч. 1 ст. 28
Закону, до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належать власні повноваження щодо
встановлення в порядку і межах,
визначених законодавством, тарифів на
побутові, комунальні (крім тарифів на
теплову енергію, централізоване
водопостачання та водовідведення,
перероблення та захоронення побутових
відходів, які встановлюються
національною комісією, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг), транспортні та
інші послуги.

Зі змісту цієї правової норми чітко
видно, що вичерпного переліку послуг,
тарифи на які можуть визначатись
виконавчими органами органів
місцевого самоврядування, нею не
передбачено.

Тому, із урахуванням норми п.п. 1 п. «а» ч.
1 ст. 32 Закону, суд доходить висновку, що
встановлення тарифів на медичні
послуги які надаються комунальними
закладами охорони здоров'я саме
виконавчим комітетом міської ради,
повністю узгоджується із
передбаченими Законом повноваженнями
органу місцевого самоврядування,
оскільки саме встановлення таких
тарифів є формою реалізації
повноважень щодо організації
матеріально - технічного та
фінансового забезпечення закладів
охорони здоров'я.

Додатково суд звертає увагу на те, що
оскаржуване рішення виконавчого
комітету Вінницької міської ради від
26.05.2011 року № 1209 спрямоване на
врегулювання правовідносин щодо
встановлення тарифів на медичні
послуги за договорами із суб'єктами
господарювання, страховими
організаціями.

Суд вважає, що передбачені
оскаржуваним рішення виконавчого
комітету Вінницької міської ради від
26.05.2011 року № 1209 види медичного
обслуговування охоплюються поняттям
«медична послуга». Такий висновок
ґрунтується на наступних мотивах.

Судом з'ясовано, що поняття визначення
поняття «медична послуга» на
нормативному рівні відсутнє.

Конституційний Суд України у справі за
конституційним поданням 66 народних
депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
Постанови Кабінету Міністрів України
«Про затвердження переліку платних
послуг, які надаються в державних
закладах охорони здоров'я та вищих
медичних закладах освіти» (справа про
платні медичні послуги) у Рішенні від
25.11.1998 року зазначив, що у медичній
науці поняттям «медична допомога»
переважно охоплюються лікування,
профілактичні заходи, які проводяться
при захворюваннях, травмах, пологах, а
також медичний огляд та деякі інші
види медичних робіт. Зміст же
близького до «медичної допомоги»
поняття «медична послуга» до цього
часу залишається не визначеним не
тільки в нормативних актах, зокрема і в
названій Постанові Кабінету Міністрів
України, а й у медичній літературі.

Так приймаючи Рішення від 29 травня 2002
року (справа про безоплатну медичну
допомогу № 1-13/2002), Конституційний Суд
України зміст поняття «медична
допомога» з'ясовував шляхом як його
граматичного аналізу, так і
дослідження правових актів. У
лінгвістичному аспекті слово
«допомога» означає сприяння,
підтримку (фізичну, матеріальну,
моральну тощо) в чому-небудь; захист
кого-небудь, порятунок у біді; робити
певний вплив, що дає потрібні наслідки,
приносить полегшення, користь, у т.ч. і
виліковувати; дію, скеровану на
підтримку (реалізацію чиїх-небудь
запитів або потреб у чому-небудь) за
певних обставин (абз.4 п. 4 Рішення).

Також Конституційний Суд України у
вказаному Рішенні від 29 травня 2002 року
(абз. 9 п. 4) зазначив, що положення ст. 49
Конституції України не забороняє
можливості надання громадянам
медичних послуг, які виходять за межі
медичної допомоги (за термінологією
Всесвітньої організації охорони
здоров'я - «медичних послуг
другорядного значення», «парамедичних
послуг»), у зазначених закладах за
окрему плату.

Із змісту наведених положень вказаного
рішення суд дійшов висновку, що поняття
«медичні послуги» та «медична
допомога» співвідносяться як ціле та
частина.

Водночас із аналізу положень
оскаржуваного рішення виконавчого
комітету Вінницької міської ради від
26.05.2011 року № 1209 суд встановив, що
передбачені у ньому види медичного
обслуговування є за своєю суттю
медичними послугами, оскільки лише у
назві рішення вжито поняття «медичне
обслуговування», а із змісту такого
встановлено, що фактично мова іде про
«медичні послуги» які можуть
надаватися комунальними закладами
охорони здоров'я.

Суд критично оцінює посилання позивача
на норму пункту 12 Постанови Кабінету
Міністрів України № 1548 від 25 грудня 1996
року «Про встановлення повноважень
органів виконавчої влади та виконавчих
органів міських рад щодо регулювання
цін (тарифів)» згідно якої тарифи на
платні послуги, що надають
лікувально-профілактичні державні і
комунальні заклади охорони здоров'я
регулюють (встановлюють) обласні
державні адміністрації. Так,
обґрунтовуючи позов із посиланням на
вказану норму Постанови Кабінету
Міністрів України, позивач не врахував,
що в силу норми абз. 2 п. 1 Постанови
Кабінету Міністрів України № 1548 від 25
грудня 1996 року Повноваження, зазначені
у додатку, не поширюються на тарифи, що
встановлюються виконавчими органами
сільських, селищних, міських рад
відповідно до статті 28 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні». Як зазначалося вище, згідно
п.п. 2 п. «а» ч. 1 ст. 28 Закону, до відання
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належать
повноваження щодо встановлення в
порядку і межах, визначених
законодавством, тарифів інші послуги
до яких слід відносити тарифи на
медичні послуги, що встановлені згідно
оскаржуваного рішення виконавчого
комітету Вінницької міської ради від
26.05.2011 року № 1209.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно п. 1-2 ч. 3 ст. 2 КАС України, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано.

Підсумовуючи встановлені обставини,
суд дійшов переконання, що виконавчий
комітет Вінницької міської ради
приймаючи рішення № 1209 від 26.05.2011 року
«Про встановлення тарифів на медичне
обслуговування за договорами із
суб'єктами господарювання, страховими
організаціями» діяв на підставі та в
межах наданих Законом України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
повноважень, а тому підстави для
визнання оскаржуваного рішення
протиправним та його скасування
відсутні. Отже, у задоволенні вимог
адміністративного позову слід
відмовити.

При вирішенні питання про розподіл
судових витрат, суд не встановив факту
понесення таких сторонами у справі.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні вимог адміністративного
позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Богоніс Михайло Богданович