Справа № 2а-0770/2792/12
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 р.

Справа № 3964/13/876 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу громадянина Республіки Ірак
ОСОБА_1 на постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від 17
січня 2013 року в справі за позовом
громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
міграційної служби у Закарпатській
області про визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання до
вчинення дій,

В С Т А Н О В
И В :

10.09.2012 громадянин Республіки Ірак
ОСОБА_1 звернувся до суду з
вищевказаним позовом до Головного
управління Державної міграційної
служби у Закарпатській області (далі -
ДМС) у якому просив визнати
неправомірним та скасувати рішення
відповідача від 06.09.2012 №79 та
зобов'язати прийняти нове про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
рішення ДМС про відмову йому у
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту є безпідставним та
необґрунтованим, оскільки
відповідачем не здійснено належної
перевірки свідчень позивача якими
такий підтверджував побоювання за своє
життя у зв'язку із погрозами та
нелюдським поводженням з боку
релігійних радикальних угрупувань.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 17 січня 2013
року в справі №2а-0770/2792/12 у задоволенні
заявленого позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржив позивач, який
покликаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції і винести нову
постанову, якою задовольнити позов. У
поданій апеляційній скарзі
покликається на обставини викладені у
позовній заяві та вказує, що відмова у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту не
допускається з підстав
необґрунтованості заяви, а наявність у
позивача паспорта не може бути
перешкодою для отримання статусу
біженця.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, відповідач у своєму
запереченні на апеляційну скаргу подав
клопотання про розгляд справи без його
участі, а тому апеляційний суд, у
відповідності до ч.1 ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.
Перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
наявність в Іраку міжконфесійних
конфліктів не може бути твердженням
того, що переслідування за відмову від
участі в них мали місце відносно
позивача, а загроза життю позивача в
разі його повернення до країни
походження не підтверджена жодними
доказами.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи та є вірними з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що 22.08.2012 громадянин
Республіки Ірак ОСОБА_1 повторно
звернувся до ДМС із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

06.09.2012 наказом ДМС №868/б відмовлено
позивачу в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у зв'язку із
очевидною необґрунтованістю поданої
ним заяви.

На підставі вказаного наказу,
повідомленням від 06.09.2012 №79 позивача
повідомлено про вказану відмову в
оформленні документів.

Не погоджуючись із таким рішенням ДМС,
позивач звернувся до
адміністративного суду із цим позовом.

Згідно із ст.14 Загальної декларації
прав людини 1948 року кожна людина має
право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні, визначає
Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон) який
набрав чинності з 04.08.2011.

Згідно із п.1 ч.1 ст.1 Закону, біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Порядок набуття статусу біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту, врегульовано ч.1 ст.5 Закону,
згідно з якої особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Частинами 1 та 7 ст.7 цього Закону
визначено, що оформлення документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
органу міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника. До заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Згідно Директиви Європейського Союзу
«Щодо мінімальних стандартів для
кваліфікації і статусу громадян
третьої країни та осіб без громадянств
як біженців або як осіб, які потребують
міжнародного захисту з інших причин, а
також змісту цього захисту», які
використовуються у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними, не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Відповідно до п.п.45,66 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців особа (далі -
Керівництво), яка клопоче про отримання
статусу біженця, повинна вказати
переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем, особа повинна надати
свідоцтва повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього
особа, уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця,
повинна оцінити всі твердження і
достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців
«Про обов'язки та стандарти доказів у
заявах біженців» (1998 року) факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
позивач повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява. Обов'язок
доказу покладається на позивача, який
повинен надавати правдиві
обґрунтування фактів, викладених у
заяві, щоб на підставі цих фактів могло
бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ст.6 Закону не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, зокрема,
особа, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 цього Закону,
відсутні та особа яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні.

Суд першої інстанції в оскаржуваному
рішенні дійшов правильного висновку
про те, що позивачем до поданої ним
заяви не надано доказів наявності умов
для набуття ним статусу біженця, як і не
надано доказів в підтвердження фактів
його переслідування на батьківщині,
які б слугували причиною вимушеного
від'їзду позивача з Іраку, наявна ж
інформація по країні походження
свідчить про загальновідому ситуацію в
країні і не містить інформації щодо
переслідування або утисків особисто
позивача в країні його громадянської
належності за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідач, приймаючи оскаржуване
рішення, керувався, окрім іншого даними
відносно особи позивача, що викладені у
його заяві про отримання статусу
біженця, анкеті та протоколі
співбесіди.

Встановлено, що позивач залишив Ірак по
релігійним причинам оскільки у 2006 році
почалася громадянська війна між
шиїтами та сунітами. Також позивачем
було повідомлено, що представники
шиїтської течії ісламу намагалися
завербувати його для збору потрібної
їм інформації, утримували та
відпустили після того як він погодився
на співпрацю з погрозою, що в разі
ухилення від такої у його брата
виникнуть проблеми. У зв'язку із цим
його брат допоміг йому у оформленні
візи і він виїхав у Туреччину де
перебував 15 днів, після чого кораблем
його направили в Україну. Зазначає, що
метою його виїзду з країни проживання
було потрапити до Франції, де проживає
його дядько ОСОБА_2

Апеляційний суд зазначає, що причиною
для відмови в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту є відсутність
елементу обґрунтованості суб'єктивних
загроз стати жертвою переслідувань та
відсутність переслідувань.

Крім того, слід зазначити про
необґрунтовану відсутність звернення
позивача за своїм захистом до органів
країни належності.

Принагідно слід вказати, що п.62
Керівництва (згідно з Конвенцією про
статус біженців 1951 року та Протоколом
щодо статусу біженців 1967 року) дає
визначення відмінності економічного
мігранта від біженця, а саме: якщо особа
добровільно залишає свою країну, щоб
поселитися в іншому місці. Така особа
може керуватися в своїх діях бажанням
змін або пригод, сімейним або іншими
причинами особистого характеру. Якщо
особа переїжджає виключно з
економічних міркувань, то вона є
економічним мігрантом, а не біженцем.

Апеляційний суд приходить до висновку,
що в діях позивача вбачаються ознаки
економічного мігранта, який
добровільно залишив свою країну,
керуючись причинами особистого
характеру та без мети скористатися
своїм правом на захист себе від
можливих переслідувань, про що
свідчить факт перельоту до Туреччини
по відкритій туристичній візі де він
перебував 15 днів.

Більше того, у відповідності до ст.6
Закону перебування особи в третій
безпечній країні позбавляє її права
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Як вбачається із протоколу співбесіди
від 05.09.2012 (а.с.42), позивач також чітко
зазначав, що метою його виїзду із
країни проживання було потрапити у
Францію де живе його дядько.

Відтак, враховуючи наведені вище
обставини та правові норми, суд
апеляційної інстанції приходить до
переконання, що позивач залишив країну
постійного проживання з метою
об'єднання з родичами у Франції, а не
через обґрунтовані побоювання стати
жертвою переслідувань за ознакам раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Також із пояснень позивача слідує, що у
нього в країні належності залишився
брат, однак жодних даних про
переслідування від осіб, що йому
погрожували щодо такого після виїзду
позивача немає і на даний момент брат
перебуває у тюрмі.

Крім того, позивач, прибувши в Україну в
2009 році, зі зверненням за захистом в
Україні вперше звернувся в лютому 2011
року (й рішення про відмову в наданні
такого захисту не було скасовано в
судовому порядку) і вдруге - в серпні 2012
року, тобто з порушенням визначеного ч.1
ст.5 Закону строку в 5 робочих днів на
звернення до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, що також
підтверджує обставини переїзду
виключно з економічних міркувань.

Слід відмітити, що правомірність
першого рішення ДМС від 01.03.2011 №6 про
відмову позивачу в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, була
підтверджена ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 30 січня 2014 року, якою залишено без
змін постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від 19
квітня 2011 року в справі 2а-0770/756/11.

Отже, відповідачем було вчинено
належну перевірку в межах наданої йому
компетенції, а тому слід погодитись з
висновками суду першої інстанції, що
оскаржуване рішення відповідача є
правомірним та обґрунтованим,
прийнятим з оцінкою всіх обставин, які
мають значення для вирішення питання
про прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання позивачам статусу біженців чи
осіб, що потребують додаткового
захисту.

Тому, враховуючи все вищенаведене,
апеляційний суд приходить до
переконання про безпідставність
позовних вимог громадянина Республіки
Ірак ОСОБА_1 щодо визнання
неправомірним та скасування рішення
відповідача від 06.09.2012 №79 та
зобов'язання прийняти нове про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Підсумовуючи, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що суд
першої інстанції при вирішенні даного
публічно-правового спору правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку. Доводи
апелянта висновків суду не
спростовують та не дають правових
підстав для скасування оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,

У Х В А Л
И В :

Апеляційну скаргу громадянина
Республіки Ірак ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 17 січня 2013
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
А.Р. Курилець

Суддя
В.В. Ніколін