Справа № 2а-4241/09/1370
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року
Справа № 26633/10/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Лемцьо І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АГРО-ІНВЕСТ» на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 28 квітня 2010
року в справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«АГРО-ІНВЕСТ» до Львівської митниці
(правонаступник Львівська митниця
Міндоходів) та Головного управління
Державного казначейства України у
Львівській області (правонаступник
Головне управління Державної
казначейської служби України у
Львівській області), треті особи
фізична особа-підприємець ОСОБА_1,
Міністерство фінансів України, про
визнання протиправними та скасування
рішень, зобов'язання до вчинення дій та
стягнення надмірно сплачених сум
обов'язкових платежів,

В С Т А Н О
В И В :

23.06.2009 Товариство з обмеженою
відповідальністю «АГРО-ІНВЕСТ» (далі -
ТОВ) звернулося до суду з вищевказаним
позовом (23.11.2009 та 16.02.2010 позивач подав
заяви про збільшення та уточнення
позовних вимог відповідно) до
Львівської митниці та Головного
управління Державного казначейства
України у Львівській області у якому
просило визнати протиправними та
скасувати рішення Львівської митниці
про визначення митної вартості товарів
по 35 ВМД; зобов'язати відповідача
здійснити митне оформлення товарів,
митна вартість яких визначалась
спірними рішеннями, за ціною договору,
станом на день їх оформлення; стягнути
на користь ТОВ загальну суму 590453,38грн
надміру сплачених обов'язкових
платежів внесених при розмитненні
товарів.

Позивач обґрунтовував свої позовні
вимоги тим, що у відповідача були
відсутні підстави для відмови в
застосуванні першого методу
визначення митної вартості товару.
Вважає сумніви митного органу щодо
достовірності поданих відомостей
безпідставними, а застосування
резервного методу, як і будь-якого
наступного методу визначення митної
вартості необґрунтованим.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 28 квітня 2010
року в справі №2а-4241/09/1370 у задоволенні
заявленого позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржило ТОВ, яке покликаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції і винести нову постанову,
якою задовольнити позовні вимоги. У
поданій апеляційній скарзі
покликається на обставини викладені в
позовній заяві і поданих заявах про
збільшення та уточнення позовних вимог
та вказує на те, що відповідачем
порушено принцип послідовності
застосування методів визначення
митної вартості.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання не з'явились, про дату,
час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, а тому,
апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41
КАС України, вважає за можливе провести
розгляд справи за їх відсутності без
здійснення фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційну скаргу належить
задовольнити частково.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що відповідачем правомірно було
прийнято спірні рішення про визначення
митної вартості товарів та застосовано
шостий резервний метод для визначення
такої митної вартості у зв'язку із
наявністю у митного органу цінової
інформації щодо аналогічного товару.

Проте, такі висновки суду першої
інстанції не відповідають фактичним
обставинам справи та є помилковими з
таких міркувань.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що в період з
лютого по жовтень 2009 року ТОВ було
укладено ряд імпортних контрактів,
зокрема із фірмами B&C Tonnies Fleischwerk GmbH&Co.KG
(Німеччина), JESTIN SAS (Франція), Dobroslawow
(Польща), D&C Tonnies Fleisch GmbH (Німеччина), Ubojnia
trzody chlewnej. Bydla i koni sprzedaz hurtowa miesa Roman Maciejek
(Польща), Ahlborn Fleisch Handelsgesellschaft mbH
(Німеччина), P.W. «ARAD» Wolczyk, Szpak Spolka Jawna
(Польща), Zaklad Rzezniczo-Wedliniarski Jozef Bartos Zaklad Pracy
Chronionej 26-065 Piekoszow ul.Czarnowska 6 (Польща), VAN-O-BEL
N.V. (Бельгія), Hungary-Meat KFT (Угорщина), Food Service
Sp.z. o.o (Польща), Fatland Oslo AS (Норвегія), Zaklad
Miesne «BRAT-POL» (Польща), Firma Branzy Tluszczowo Miesnej
«SADELKO» Krystyna Chojecka i Piotr Chojecki Sp.j. 63-130 Ksiaz Wlkp.
ul.Nowomiejska 18/14 (Польща), PPH «Jo-L» Jan Ludwiczak
(Польща), Rzeznia Mroz Sp.z o.o (Польща), Prime Food Sp.z
o.o (Польща), Zaklady Przetworstwa Miesnego «JAF» Sp.z o.o
(Польща), Z.P.M. «GROT» J.Grot Sp.j. (Польща), Mroz S.A.
(Польща), про купівлю сала без шкіри,
мороженого; субпродуктів свійських
свиней - замороженої шкури у вигляді
кусків різних форм та розмірів,
придатних для споживання людиною; м'яса
курячого, мороженого, подрібненого,
обваленого механічним способом, без
домішок; половинок туш свійських
свиней, морожених, із шкірою, без
голови, внутрішніх органів, хвоста,
ратиць.

У період з березня по листопад 2009 року
на митну територію України від
вказаних вище експортерів на користь
одержувача - ТОВ поставлено товар
згідно укладених договорів, який
задекларовано підприємством та
визначено митну вартість товару за
першим методом, виходячи із ціни
договору щодо товарів, які
імпортуються (вартості операцій).

При митному оформленні вантажу у
посадової особи відділу митного
оформлення виникли сумніви щодо
відповідності заявленої ціни товару, у
зв'язку із чим декларантом позивача
було прийнято рішення про випуск
товарів у вільний обіг під гарантійні
зобов'язання відповідно до вимог ст.264
МК України через відсутність на момент
декларування необхідних документів.

Посадовою особою відділу митного
оформлення подано відповідні запити у
відділ контролю митної вартості (далі -
ВКМВ).

Після опрацювання поданих для митного
оформлення документів на
підтвердження заявленої митної
вартості, ВКМВ винесено рішення, згідно
яких митну вартість ввезених товарів
визначено з використанням шостого
(резервного) методу. Джерелом для
визначення митної вартості стала
цінова інформація Центральної бази
даних Державної митної служби України.

В подальшому підприємством з метою
підтвердження заявленої ним митної
вартості товарів було надіслано
митному органу додаткові документи для
перегляду своїх рішень, зокрема по
рішеннях про визначення митної
вартості від 13 березня 2009 року
№209000044/2009/001883/2; від 25 березня 2009 року
№209000044/2009/002249/2; від 30 березня 2009 року
№209000044/2009/002413/1; від 01 квітня 2009 року
№209000044/2009/002492/2 та №209000044/2009/002493/2; від 06
квітня 2009 року №209000044/2009/002630/1; від 24
квітня 2009 року №209000044/2009/003201/1; від 28
квітня 2009 року №209000044/2009/003306/1,
№209000044/2009/003296/1, №209000044/2009/003300/1,
№209000044/2009/003298/1 та №209000044/2009/003301/1; від 07
травня 2009 року №209000044/2009/003643/1 та
№209000044/2009/003644/1; від 08 травня 2009 року
№209000044/2009/003688/1; від 19 травня 2009 року
№209000044/2009/003947/1; від 27 травня 2009 року
№209000044/2009/004257/1; від 29 травня 2009 року
№209000044/2009/004358/1 та №209000044/2009/004296/1; від 10
червня 2009 року №209000044/2009/004700/1; від 12
червня 2009 року №209000044/2009/004821/1; від 07
липня 2009 року №209000044/2009/005582/1; від 10
серпня 2009 року №209000044/2009/006740/1.

ТОВ було додано: прайс-листи,
калькуляції цін виробника, фактури,
довідки Львівської
торгово-промислової палати та
комерційні пропозиції контрагентів.

Однак, у зв'язку із ненаданням всіх
необхідних підтверджуючих документів
та розбіжністю заявленої митної
вартості з ціновою базою даних ДМСУ, у
перегляді вищезазначених рішень
митного органу було відмовлено.

Не погодившись із такими діями та
рішеннями відповідача, ТОВ звернулося
до суду із цим адміністративним
позовом.

Згідно ст.259 Митного кодексу України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин, далі - МК України),
митною вартістю товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, є їх ціна, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари, обчислена відповідно до
положень цього Кодексу.

Статтею 260 МК України врегульоване
питання визначення митної вартості
товарів, які переміщуються через
митний кордон України. Зокрема
визначено, що митна вартість товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, визначається декларантом
відповідно до положень цього Кодексу.
Методи визначення митної вартості
товарів, які переміщуються через
митний кордон України, та умови їх
застосування встановлюються цим
Кодексом.

Згідно із ст.262 МК України, митна
вартість товарів і метод її визначення
заявляються (декларуються) митному
органу декларантом під час переміщення
товарів через митний кордон України
шляхом подання декларації митної
вартості. Порядок та умови
декларування митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, встановлюються Кабінетом
Міністрів України, а порядок
заповнення декларацій митної вартості
- спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади в галузі
митної справи.

В силу вимог ст.264 МК України заявлена
декларантом митна вартість товарів і
подані ним відомості про її визначення
повинні базуватися на об'єктивних,
документально підтверджених даних, що
піддаються обчисленню.

У разі потреби у підтвердженні
заявленої митної вартості товарів
декларант зобов'язаний подати митному
органу необхідні для цього відомості
та забезпечити можливість їх перевірки
відповідно до порядку, що
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

У разі виникнення потреби в уточненні
заявленої митної вартості товарів або
в разі незгоди декларанта з митною
вартістю, визначеною митним органом,
декларант має право звернутися до
митного органу з проханням випустити
товари, що декларуються, у вільний обіг
під гарантію уповноваженого банку або
сплатити податки і збори (обов'язкові
платежі) згідно з митною вартістю цих
товарів, визначеною митним органом.

Декларант має право оскаржити рішення
митного органу щодо визначення митної
вартості оцінюваних товарів до митного
органу вищого рівня та/або до суду. У
повідомленні митного органу вищого
рівня про результати розгляду скарги
обґрунтовується прийняте за скаргою
рішення та міститься інформація про
право декларанта оскаржити це рішення
в судовому порядку.

Відповідно до ст.265 МК України, митний
орган здійснює контроль правильності
визначення митної вартості товарів
згідно з положеннями цього Кодексу.
Такий контроль може здійснюватися в
установленому порядку із
застосуванням різних форм, у тому числі
відповідно до статей 60 і 69 цього
Кодексу, після закінчення операцій
митного контролю, оформлення та
пропуску через митний кордон України
товарів і транспортних засобів.
Порядок контролю правильності
визначення митної вартості товарів
після закінчення операції митного
контролю, оформлення та пропуску через
митний кордон України товарів і
транспортних засобів та донарахування
обов'язкових платежів визначається
Кабінетом Міністрів України. Митний
орган має право упевнитися в
достовірності або точності будь-якої
заяви, документа чи декларації, поданої
для цілей визначення митної вартості.

Так, ст.266 МК України визначення митної
вартості товарів, які імпортуються в
Україну, здійснюється за такими
методами: 1) за ціною договору щодо
товарів, які імпортуються (вартість
операції); 2) за ціною договору щодо
ідентичних товарів; 3) за ціною договору
щодо подібних (аналогічних) товарів; 4)
на основі віднімання вартості; 5) на
основі додавання вартості (обчислена
вартість); 6) резервного.

Основним є метод визначення митної
вартості товарів за ціною договору
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції).

Якщо митна вартість не може бути
визначена за методом 1 згідно з
положеннями ст.267 цього Кодексу,
проводиться процедура консультацій
між митним органом та декларантом з
метою обґрунтованого вибору підстав
для визначення митної вартості
відповідно до вимог статей 268 і 269 цього
Кодексу. У ході таких консультацій
митний орган та декларант можуть
здійснити обмін наявною у кожного з
них інформацією за умови додержання
вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів, які імпортуються в
Україну, відповідно до вимог статей 268 і
269 цього Кодексу за основу може
братися або ціна, за якою оцінювані
ідентичні або подібні (аналогічні)
товари були продані в Україні не
пов'язаному з продавцем покупцю
відповідно до вимог ст.271, або
обчислена відповідно до вимог ст.272
цього Кодексу вартість товарів.

При цьому кожний наступний метод
застосовується, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу.

У разі якщо неможливо застосувати
жоден із зазначених методів, митна
вартість визначається за резервним
методом відповідно до вимог,
установлених ст.273 цього Кодексу.

Статтею 267 МК України визначено, що
митною вартістю за ціною договору щодо
товарів, які імпортуються, є вартість
операції, тобто ціна, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за товари,
якщо вони продаються на експорт в
Україну, скоригована в разі потреби
відповідно до ч.2 цієї статті. Ціна, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті, - це загальна сума всіх
платежів, які були здійснені або які
повинні бути здійснені покупцем
оцінюваних товарів на користь
продавця та/або на користь продавця
через третіх осіб, та/або на пов'язаних
з продавцем осіб.

Використані декларантом відомості
повинні бути об'єктивними, піддаватися
обчисленню та підтверджуватися
документально.

Із системного аналізу вищенаведеного
слідує, що основним методом визначення
митної вартості товарів, які ввозяться
на митну територію України відповідно
до митного режиму імпорту, є метод
визначення митної вартості товарів за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються (вартість
операції) і єдиною підставою його
незастосування є, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірно та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні.

Як вбачається із матеріалів справи, а
також підтверджується митними
деклараціями поданими позивачем для
оформлення, загалом для підтвердження
заявленої митної вартості товару ТОВ
було надано наступні документи:
накладна CMR, рахунок-фактура (інвойс),
контракт, специфікації, висновок
Львівської торгово-промислової палати,
сертифікат якості, сертифікат
відповідності, ветеринарний
сертифікат, податкова декларація,
довідка по транспортним перевезенням,
платіжне доручення про сплату коштів
за контрактом, ліцензію на імпорт та
інші документи, зокрема в подальшому
було додано прайс-лист, калькуляцію цін
виробника та комерційну пропозицію
контрагента.

Апеляційний суд вважає, що надані
документи за своїм змістом не
суперечать один одному, оскільки
свідчать про незмінність ваги та ціни
товару протягом усього шляху
слідування, а тому таких документів
було цілком достатньо для визначення
митної вартості товарів за основним
методом.

Відмовляючи у перегляді митної
вартості товарів та митному оформленні
таких за ціною договору (вартістю
операцій) митний орган покликався на
ненадання ТОВ всіх витребуваних ним
додаткових документів та розбіжність
заявленої митної вартості з ціновою
базою ДМСУ.

Слід зазначити, що п.11 «Порядку
декларування митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, та подання відомостей для її
підтвердження», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 20.12.2006 №1766 (далі - Порядок №1766) надає
декларанту право самостійно
вирішувати, які саме документи йому
необхідно подати для підтвердження
заявленої митної вартості товару.
Проте, дії митного органу під час
витребування таких повинні бути
конкретизовані із чітким зазначенням
документів, необхідних для подання та
зазначенням обставин, які ці документи
мають підтвердити.

Натомість, митний орган зобов'язав
декларанта подати усі документи
зазначені у п.11 Порядку №1766, без
визначення будь-яких обставин які такі
документи можуть підтвердити, чим
фактично вийшов за межі своїх
повноважень.

Відповідно до п.14 вказаного Порядку,
якщо декларантом не подано в
установлений строк додаткові
документи або якщо він відмовився від
їх подання, митну вартість товарів
визначає митний орган на підставі
наявних відомостей згідно із
законодавством.

Зазначена вище норма підзаконного акту
прямо вказує на те, що в такому випадку
митна вартість визначається в порядку
передбаченому МК України, а саме
Розділом XI статтями 266 - 273 МК України,
згідно яких основним є метод
визначення митної вартості товарів за
ціною договору щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції).

Встановлено, що обмеження у
застосуванні першого методу
визначення митної вартості товару щодо
позивача відсутні, а визначений
законодавцем перелік обмежень
застосування першого (основного)
методу визначення митної вартості є
вичерпним та розширеному тлумаченню не
підлягає. Такого обмеження у
використанні першого (основного)
методу визначення митної вартості
товару, як неподання додаткових
документів, у МК України немає.
Наявність інформації у митного органу
щодо більш високої митної вартості
подібних товарів, митне оформлення
яких вже здійснено, до зазначеного
переліку обмежень також не належить.

Не піддається сумніву право митного
органу контролювати митну вартість,
заявлену декларантом, але такий
контроль повинен здійснюватись в межах
повноважень, наданих діючим
законодавством та у спосіб, який йому
не суперечить. У той же час, контроль за
правильністю визначення митної
вартості здійснюється не виключно
шляхом проведення порівняння цін з
інформацією цінової бази, а комплексно
з перевіркою документів, усного
опитування посадових осіб
підприємства, консультацій з
декларантом, митного огляду товарів,
контролю наявності обмежень щодо прав
покупця (імпортера) на використання
оцінюваних товарів, контролю поданих
для підтвердження заявленої митної
вартості документів на наявність
відносин пов'язаності між продавцем та
покупцем, які вплинули на ціну товару,
вивчення маршруту транспортування
товарів, вивчення характеристик
товарів, які впливають на рівень їх
митної вартості тощо.

У разі якщо під час проведення митного
контролю митний орган не може
аргументовано довести, що заявлено
неповні та/або недостовірні відомості
про митну вартість товарів, у тому
числі невірно визначено митну вартість
товарів, заявлену декларантом або
уповноваженою ним особою заявлену
митну вартість слід вважати вірною.

Відповідач повинен був належним чином
довести, що позивачем навмисно
занижена вартість товару, однак не
надав таких доказів та не довів, що
митна вартість товару, заявлена
позивачем, була нижче вартості
сировини та вартості ідентичних та
подібних товарів, оформлених іншими
митними органами України, що свідчить
про відсутність обґрунтованих
сумнівів щодо заявленої митної
вартості.

Посилання митного органу на
невідповідність ціни товару
зазначеної у специфікаціях до частини
укладених імпортних договорів ТОВ ціні
зазначеній у проформі-інвойсі як на
підставу для визначення митної
вартості імпортованих товарів за іншим
аніж першим методом визначення такої
вартості є безпідставними, оскільки
вказані розбіжності не призвели до
заниження митної вартості товарів, а до
завищення такої. Більше того, зміна цін
на товар є об'єктивним відображенням
ринку, а позивачем така у повній мірі
підтверджена усіма іншими доданими під
час митного оформлення документами,
зокрема платіжними дорученнями, якими
такий товар був оплачений,
калькуляціями, комерційними
пропозиціями та прайсами, однак, така
інформація не була врахована
відповідачем по справі при прийнятті
спірних рішень.

Крім цього, апеляційний суд звертає
увагу на те, що згідно ст.5 Закону
України «Про зовнішньоекономічну
діяльність» втручання державних
органів у зовнішньоекономічну
діяльність її суб'єктів у випадках, не
передбачених цим Законом, є обмеженням
права здійснення зовнішньоекономічної
діяльності і як таке забороняється.

У відповідності до ст.ст.179, 189, 190 ГК
України при укладенні господарських
договорів сторони можуть визначити
зміст договору на основі вільного
волевиявлення, суб'єкти господарювання
можуть використовувати у
господарській діяльності вільні ціни.
При здійсненні експортних та імпортних
операцій у розрахунках з іноземними
контрагентами застосовуються
контрактні (зовнішньоекономічні) ціни.
Вільні ціни визначаються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін на всі види продукції, за
винятком тих, на які встановлено
державні ціни.

Згідно ст.11 Закону України «Про ціни та
ціноутворення» при здійсненні
експортних та імпортних операцій
безпосередньо або через
зовнішньоекономічного посередника в
розрахунках із зарубіжними партнерами
застосовуються контрактні
(зовнішньоекономічні) ціни, що
формуються відповідно до цін та умов
світового ринку.

В силу п.5 ст.19 ГК України незаконне
втручання та перешкоджання
господарській діяльності суб'єктів
господарювання з боку органів
державної влади, їх посадових осіб при
здійсненні ними державного контролю
забороняється.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що
суб'єкти господарської діяльності
України та іноземні суб'єкти
господарської діяльності при
здійсненні зовнішньоекономічної
діяльності в розрахунках із
зарубіжними партнерами застосовують
вільні контрактні ціни, що формуються
відповідно до цін та умов світового
ринку.

З огляду на викладене, сумніви митного
органу щодо митної вартості товару
який декларувався позивачем є
безпідставними, оскільки сторони
зовнішньоекономічної діяльності
вправі визначати вільні ціни, а
наявність цінової інформації у
Центральній базі даних Державної
митної служби України яка не співпадає
із такими цінами, не може бути
підставою, що вказує на ознаки
недостовірності заявленої митної
вартості.

Апеляційний суд зазначає, що аналіз
законодавчих положень щодо визначення
митної вартості товарів дає підстави
вважати, що митні органи мають виключну
компетенцію в питаннях перевірки та
контролю правильності обчислення
декларантом митної вартості.

Разом із тим дискреційні функції
митних органів мають законодавчі
обмеження у випадках незгоди із
задекларованою митною вартістю. До
таких обмежень, зокрема, належить
процедура консультацій між митним
органом і декларантом з метою
обґрунтованого вибору підстав для
визначення митної вартості та
обов'язок послідовного вибору методів
(від першого (основного) до шостого
(резервного)) визначення митної
вартості.

Також, із змісту норм п.14 Порядку №1766 та
ч.4 ст.266 МК України вбачається, що
позивач не зобов'язаний надавати
повний перелік документів, визначених
п.11 зазначеного Порядку. При цьому
витребування таких документів митним
органом може мати місце тільки у
випадку наявності обґрунтованих
сумнівів у достовірності поданих
декларантом відомостей.

Разом з тим, витребувавши додаткові
документи для підтвердження митної
вартості товарів, митний орган не
зазначив, які саме обставини ці
документи повинні підтвердити.

Вказана позиція апеляційного суду
узгоджується з рішеннями Верховного
Суду України, зокрема, з постановою від
29 травня 2012 року у справі №21-91а12,
постановою від 06 лютого 2012 року у
справі №21-418а11 та постановою від 23
квітня 2013 року №21-85а13.

Виходячи із наведеного, вбачається, що
позивачем було надано митному органу
усі документи, що повністю
підтверджували митну вартість, яка ним
заявлена, а тому відповідач був
зобов'язаний в силу положень МК України
прийняти рішення про можливість
застосування митної вартості товарів,
заявленої ТОВ, однак в порушення ст.266
МК України не застосував такої, як і
жодного іншого методу, крім шостого
(резервного).

Крім того, митним органом в своїх
рішеннях, жодним чином не було
обґрунтовано із посиланням на подані
декларантом документи неможливість
застосування першого та наступних
методів визначення митної вартості.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Апеляційний суд зазначає, що
відповідачем не підтверджено
належними та допустимими доказами
обґрунтованість своїх сумнівів у
правильності визначення митної
вартості товарів імпортованих ТОВ, а
окремі розбіжності у ціні товарів
(зазначеній у специфікаціях та
проформі-інвойсі) по деяких ВМД не може
бути підставою для відмови у митному
оформленні товарів за першим методом
(ціною договору) якщо із інших
документів вбачається підтвердження
такої ціни та її незмінність у
подальшому протягом усього шляху
слідування.

Принагідно слід відмітити, що по
більшості ВМД по яких митним органом
прийнято рішення про визначення митної
вартості товарів не було жодних
розбіжностей у ціні, зокрема
зазначеній у специфікаціях до
імпортних контрактів та
проформах-інвойсах по яких
здійснювались господарські операції.

Відтак, оскільки судом апеляційної
інстанції встановлено відсутність
будь-яких обґрунтованих сумнівів щодо
правильності визначення позивачем
заявленої ним митної вартості товарів
та фактичну відсутність у митного
органу права та підстав для
застосування будь-яких інших методів
визначення митної вартості у даному
випадку окрім першого методу за ціною
договору, то неправильна оцінка
відповідачем митної вартості товарів
призвела до переплати позивачем митних
платежів і порушене право позивача
підлягає поновленню шляхом стягнення з
Державного бюджету України зайво
сплаченого податку на додану вартість
та мита, зокрема у сумі 566287,78грн (згідно
наявних у матеріалах справи ВМД та
наданого ТОВ розрахунку переплат).

Враховуючи вищенаведене, апеляційний
суд приходить до переконання про
підставність позовних вимог ТОВ щодо
визнання протиправними і скасування
оскаржуваних рішень про визначення
митної вартості товарів та стягнення з
Державного бюджету України суми
переплати податку на додану вартість
та митного збору.

Відповідно до ст.202 КАС України
підставами для скасування судом
апеляційної інстанції постанови або
ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

З огляду на викладене, оскільки
постанова суду першої інстанції
прийнята з порушенням норм
матеріального права та з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, що призвело до
неправильного вирішення такої, то
апеляційну скаргу належить
задовольнити частково, а оскаржувану
постанову слід скасувати та прийняти
нову постанову.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, суд,

П О С Т А
Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«АГРО-ІНВЕСТ» задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 28 квітня 2010
року скасувати та прийняти нову
постанову якою позов задовольнити
частково.

Визнати протиправними і скасувати
рішення Львівської митниці про
визначення митної вартості товарів:

від 13 березня 2009 року №209000044/2009/001883/2;

від 25 березня 2009 року №209000044/2009/002249/2;

від 30 березня 2009 року №209000044/2009/002413/1;

від 01 квітня 2009 року №209000044/2009/002492/2 та
№209000044/2009/002493/2;

від 06 квітня 2009 року №209000044/2009/002630/1;

від 24 квітня 2009 року №209000044/2009/003201/1;

від 28 квітня 2009 року №209000044/2009/003306/1,
№209000044/2009/003296/1, №209000044/2009/003300/1,
№209000044/2009/003298/1 та №209000044/2009/003301/1;

від 07 травня 2009 року №209000044/2009/003643/1 та
№209000044/2009/003644/1;

від 08 травня 2009 року №209000044/2009/003688/1;

від 19 травня 2009 року №209000044/2009/003947/1;

від 27 травня 2009 року №209000044/2009/004257/1;

від 29 травня 2009 року №209000044/2009/004295/1,
№209000044/2009/004358/1 та №209000044/2009/004296/1;

від 09 червня 2009 року №209000044/2009/004646/1;

від 10 червня 2009 року №209000044/2009/004700/1;

від 12 червня 2009 року №209000044/2009/004821/1;

від 07 липня 2009 року №209000044/2009/005582/1;

від 06 серпня 2009 року №209000044/2009/006617/1;

від 10 серпня 2009 року №209000044/2009/006740/1;

від 21 серпня 2009 року №209000044/2009/007078/2;

від 29 жовтня 2009 року №209000044/2009/010342/2;

від 30 жовтня 2009 року №209000044/2009/010561/2 та
№209000044/2009/010562/1;

від 05 листопада 2009 року №209000044/2009/010805/1,
№209000044/2009/010806/1, №209000044/2009/010807/1,
№209000044/2009/010808/1 та №209000044/2009/010835/1.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «АГРО-ІНВЕСТ»
надмірно сплачені 566287 гривень 78
копійок податку на додану вартість та
мита.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
О.М. Гінда

Суддя
В.В. Ніколін