Справа № 2а-1229/11 2а/1303/314/12
Суддя: Гулид Р.М.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року
Справа
№ 172615/12/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді -
Гулида Р.М.,

суддів -
Улицького В.З., Кузьмич С.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Буському районі Львівської
області на постанову Буського
районного суду Львівської області від
01 червня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Буському районі Львівської
області про зобов'язання нарахувати та
виплатити підвищення до пенсії дитині
війни,

в с т а н о в
и л а:

В травні 2009 року ОСОБА_1 звернувся в суд
з адміністративним позовом в якому
просить зобов'язати відповідача
нарахувати та виплатити підвищення до
пенсії дитині війни за 2007-2008 роки.

Постановою Буського районного суду
Львівської області від 01 червня 2012 року
позов задоволено частково.

Визнано бездіяльність відповідача
щодо нездійснення нарахування та
виплати на користь позивача підвищення
до пенсії в розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком відповідно
до ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» за період з 22.05.2008
року по 31.12.2008 року включно, із
урахуванням вимог ч.1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
протиправною.

Зобов'язано відповідача нарахувати та
виплатити позивачу підвищення до
пенсії дитині війни в розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком
встановленому ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» за
період з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року
включно, із урахуванням вимог ч.1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та проведених виплат за
вказані періоди.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції відповідач оскаржив
його в апеляційному порядку. В
апеляційній скарзі просить постанову
суду першої інстанції скасувати і
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити повністю.
Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції були недостатньо досліджені
докази та обставини справи, рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального права. Зазначає, що
виключно законом України про Державний
бюджет України визначаються будь-які
видатки держави на загальносуспільні
потреби, розмір і цільове спрямування
цих видатків (ст.95 Конституції України)
та щорічно затверджуються асигнування
для головних розпорядників коштів.
Нормами законів України про Державний
бюджет України на відповідний рік
встановлений розмір допомог,
компенсацій та гарантій всім
категоріям громадян, які мають право на
її одержання. Відповідно Кабінетом
Міністрів України затверджено
механізм надання, порядок та джерело
виплати по кожній категорії громадян у
межах коштів передбачених законами
України про Державний бюджет України
на відповідний рік. Для виплати
допомоги у збільшених розмірах
необхідне внесення змін до
вищезазначених Законів в частині
збільшення видатків. Таким чином,
керуючись нормами Бюджетного кодексу
України та законів України про
Державний бюджет України на
відповідний рік згідно яких
розпорядники бюджетних коштів беруть
бюджетні зобов'язання та здійснюють
відповідні видатки за загальним фондом
бюджету тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами,
а тому допомога позивачу призначена і
виплачена вірно.

Відповідно до п.1 ч.1. ст.197 КАС України,
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів у разі відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, на основі наявних у справі
доказів, колегія суддів приходить до
переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач громадянин України має статус
дитини війни та, як вбачається з
матеріалів справи, підвищення до
пенсії дитині війни виплачувалось не у
відповідності з вимогами ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Дитина війни - особа, яка є громадянином
України та якій на час закінчення (2
вересня 1945 року) Другої світової війни
було менше 18 років.

Згідно ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Рішенням Конституційного Суду України
від 09.07.2007 року №6-рп/2007 положення п.12
ст.71 та ст.111 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік» та
рішенням від 22 травня 2008 року №10-рп/2008
положення п.41 розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» якими
відповідно було зупинено та обмежено
дію ст.6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» на 2007 та 2008 роки
відповідно, визнано неконституційними
та такими, що втрачають чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом
України цього Рішення.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх положення, що визнані
неконституційними втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Згідно п.п.5, 6 резолютивної частини
вищенаведених рішень, вони мають
преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними
позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень
статей зазначених законів, що визнані
неконституційними та є обов'язковими
до виконання на території України,
остаточними і не можуть бути оскаржені.

Таким чином нарахування та виплата
підвищення до пенсії в розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст.6 «Про соціальний
захист дітей війни», повинно
проводитись в 2007 році з 9 липня та в 2008
році з 22 травня.

Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін
(в редакції до 07.07.2010 року).

Посилання відповідача на пропущення
позивачем річного строку звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи /а.с. 9/,
колегія суддів вважає обґрунтованим,
оскільки, згідно ч.1 ст.99 КАС України (в
редакції до 07.07.2010 року),
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
КАС України або іншими законами.

Таким чином в задоволенні позовних
вимог щодо виплати підвищення до
пенсії за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007
року включно слід відмовити у зв'язку з
пропуском строку звернення до суду
позивачем на чому наполягав
відповідач.

На підставі наведеного, колегія суддів
прийшла до висновку, що позов підлягає
частковому задоволенню, а саме в
частині виплати підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
за період з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року
включно.

Відносно заперечень відповідача щодо
неправильного застосування положень
ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», колегія суддів, зазначає,
що відповідно до ч.1 ст.28 наведеного
Закону мінімальний розмір пенсії за
віком встановлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом.

Положення ч.3 ст.28 вищевказаного Закону
«Мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом» не є перешкодою для
застосування мінімального розміру
пенсії за віком до обрахування доплат
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого крім
передбаченого ч.1 цієї статті
мінімального розміру пенсії за віком.

Також, колегія суддів, вважає за
потрібне наголосити, що покликання
відповідача на те, що фінансове
забезпечення державних соціальних
гарантій, передбачених Законом України
«Про соціальний захист дітей війни»,
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету України, тому
виплата підвищення до пенсії у
збільшених розмірах буде можливою
тільки після виділення відповідних
коштів з Державного бюджету України є
безпідставними, оскільки відсутність
бюджетних асигнувань для задоволення
вимог позивача до уваги взяти не можна,
так як невиконання чи неналежне
виконання законів про виплати через
відсутність бюджетних коштів не є
підставою для виправдання недоплати
підвищення до пенсії відповідно до ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни».

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
ухвалив законне рішення з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права, а доводи апеляційної скарга не
спростовують висновків суду і
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 1832, 195, 196, 197, 198 п.1, 200,
205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Буському
районі Львівської області залишити без
задоволення, а постанову Буського
районного суду Львівської області від
01 червня 2012 року у справі №2а-1229/11/1303 -
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам.

Ухвала апеляційного суду є остаточною
та оскарженню не підлягає.

Головуючий :
Гулид Р.М.

Судді :
Улицький В.З.

Кузьмич С.М.