Справа № 489/10264/13-а
Суддя: Спінчевська Н. А.
Дата ухвалення: 2014-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2
24 лютого 2014 року Ленінський
районний суд м.Миколаєва у складі:
головуючого - судді Спінчевської
при секретарі - Ковальовій С.В.,
за участю позивача ОСОБА_1,
представника третьої особи Курдіяш
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області, треті особи -
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Миколаєві,
Державна казначейська служба
України, про визнання незаконною та
скасування постанови про відмову у
відкритті виконавчого провадження,
У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до Ленінського районного суду з
адміністративним позовом до відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області про визнання
рішення головного державного
виконавця незаконною та скасування
постанови про відмову у відкритті
виконавчого провадження.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказував на те, що 20 серпня 2013 року
Ленінським районним судом м.Миколаєва
було винесено постанову про стягнення
з Управління Пенсійного фонду України
у Ленінському районі м.Миколаєва на
його користь заборгованості по виплаті
пенсії за червень поточного року в
розмірі 5900 грн. 40 коп. та звернуто
вказану постанову до негайного
виконання. 11 листопада 2013 року
вказаним судом видано виконавчий лист
про стягнення з Управління Пенсійного
фонду України в Ленінському районі
м.Миколаєва заборгованості по виплаті
пенсії. 13.11.2013 року вказаний виконавчий
лист ним було подано до відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області. Проте, 18
листопада 2013 року головним державним
виконавцем відділу винесено постанову
про відмову у відкритті виконавчого
провадження з посиланням на положення
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень», згідно
якого виконавчі документи про
стягнення коштів з державних органів
підлягають виконанню не органами
державної виконавчої служби, а
Державною казначейською службою
України.

Посилаючись на те, що дана постанова є
незаконною, позивач просив суд про
задоволення його адміністративного
позову.

Ухвалами суду від 17.12.2013 року та 20.01.2014
року відповідно до участі у справі в
якості третіх осіб залучено управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м.Миколаєва та Державну
казначейську службу України.

Ухвалою суду від 18.02.2014 року первісного
відповідача відділ примусового
виконання рішень управління ДВС
Головного управління юстиції у
Миколаївській області замінено
належним відповідачем Управлінням
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області.

В судовому засіданні позивач підтримав
позов просив про його задоволення. В
судових засіданнях головний державний
виконавець відділу примусового
виконання рішень управління ДВС
Головного управління юстиції у
Миколаївській області заперечував
проти позову, посилаючись на те, що
винесена ним постанова про відмову у
відкритті виконавчого провадження є
законною, оскільки винесена згідно
норм чинного законодавства.

Представник третьої особи управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м.Миколаєва вказувала на те, що
оскаржувана постанова головного
державного виконавця є правомірною.

Представник третьої особи
Державної казначейської служби
України посилався на те, що згідно норм
чинного законодавства органи
Казначейства не здійснюють виконання
рішень про стягнення коштів боржником
за якими є органи Пенсійного фонду
України.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, вивчивши і оцінивши в
сукупності наявні у справі докази,
судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

20 серпня 2013 року Ленінським
районним судом м.Миколаєва було
ухвалено постанову про стягнення з
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м.Миколаєва на
користь ОСОБА_1 заборгованості по
виплаті пенсії за червень 2013 року в
розмірі 5900 грн. 40 коп. та звернуто
вказану постанову до негайного
виконання. 11 листопада 2013 року судом
видано виконавчий лист про стягнення
з Управління Пенсійного фонду України
в Ленінському районі м.Миколаєва
заборгованості по виплаті пенсії.
13.11.2013 року вказаний виконавчий лист
позивачем було подано до відділу
примусового виконання рішень
управління ДВС Головного управління
юстиції у Миколаївській області.

18 листопада 2013 року головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління ДВС
Головного управління юстиції у
Миколаївській області Куліченко Д.О.
винесено постанову про відмову у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа щодо стягнення з Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м.Миколаєва на користь ОСОБА_1
заборгованості по виплаті пенсії на
підставі п.8 ч.1 ст.26 Закону України «Про
виконавче провадження» з посиланням
на положення Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», а саме, що виконавчі
документи про стягнення коштів з
державних органів підлягають
виконанню не органами державної
виконавчої служби, а Державною
казначейською службою України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче
провадження» визначено, що виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) є сукупністю дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

За змістом ч.2 ст.1 Закону України
«Про державну виконавчу службу» і ч.1
ст.11 Закону України «Про виконавче
провадження» завданням державної
виконавчої служби є своєчасне, повне і
неупереджене примусове виконання
рішень, передбачених законом.

Згідно ст..5 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний здійснювати
необхідні заходи щодо своєчасного і
повного виконання рішення, у спосіб і
порядок, визначені виконавчим
документом.

При цьому державний виконавець,
відповідно до ст..7 вищезазначеного
Закону, зобов'язаний використовувати
надані йому права у точній
відповідності із законом і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів громадян і
юридичних осіб.

1 січня 2013 року набрав чинності Закон
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень» від 05.06.2012
року № 4901.

Статтею 3 зазначеного Закону визначено
особливості виконання рішень суду про
стягнення коштів з державного органу.
Виконання рішень суду про стягнення
коштів, боржником за якими є державний
орган, здійснюється Державною
казначейською службою України в межах
відповідних бюджетних призначень
шляхом списання коштів з рахунків
такого державного органу, а в разі
відсутності у зазначеного державного
органу відповідних призначень - за
рахунок коштів, передбачених за
бюджетною програмою для забезпечення
виконання рішень суду.

Безспірне списання коштів з рахунків
боржника органами Казначейства
здійснюються у відповідності до
Порядку виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 03.08.2011 № 845, у
редакції постанови Кабінету
Міністрів України від 30.01.2013 № 45 (далі -
Порядок).

Відповідно до пункту 24 Порядку
стягувачі, на користь яких прийняті
рішення про стягнення коштів з
рахунків боржника, надають до органу
Казначейства, в якому обслуговується
боржник, документи, зазначені в пункті 6
цього Порядку.

Згідно з пунктом 2.1 Положення про
рух коштів єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 31.08.2011 № 1077 по Постановою
правління Пенсійного фонду України
від 31.08.2011 № 23-1 (далі - Положення про
рух коштів), Пенсійний фонд України та
його територіальні органи відкривали
в органах Державного казначейства
України не бюджетні рахунки за
балансовим рахунком 3719 Плану рахунків
бухгалтерського обліку виконання
державного та місцевих бюджетів,
затвердженого наказом Державного
казначейства України від 28.11.2000 № 119,
для зарахування та розподілу коштів
єдиного внеску та фінансових санкцій.

З 10 грудня 2013 року набрав чинності
наказ Міністерства фінансів України
від 04.11.2013 № 918 «Про визнання таким, що
втратив чинність, наказ Міністерства
фінансів України від 31.08.2011 № 1077» та
постанова правління Пенсійного фонду
України від 04.11.2013 № 21-1 «Про визнання
такою, що втратила чинність, постанова
правління Пенсійного фонду України
від 31.08.2011 № 23-1».

Як слідує з наявних матеріалів
справи та пояснень представника
Державної казначейської служби
України в судовому засіданні на ім'я
органів Пенсійного фонду в органах
Казначейства є відкритими балансові
рахунки 3719 «Рахунок для зарахування
коштів, які підлягають розподілу за
видами загальнообов'язкового
державного соціального страхування»,
для зарахування заборгованості по
єдиному внеску, утвореної до 01.10.2013
(далі - рахунок 3719).

Відповідно до вимог ч.3. ст. 8 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» кошти,
що надходять від сплати єдиного
внеску та застосування фінансових
санкцій відповідно до цього Закону, не
можуть зараховуватись до Державного
бюджету України, бюджетів інших рівнів
та використовуватись на цілі, не
передбачені законодавством про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Зазначене свідчить про те, що рахунки,
відкриті в органах Казначейства
України, використовуються виключно для
зарахування коштів єдиного внеску, а
Положенням про рух коштів не
передбачено отримання, фінансування
та проведення видатків, зокрема щодо
оплати пенсій, підвищення пенсій
непрацюючим пенсіонерам, додаткової
пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю
тощо.

Пунктом 2 ст. 76 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» передбачено, що кошти
Пенсійного фонду зараховуються на
єдиний рахунок Пенсійного фонду і
зберігаються на окремих рахунках
територіальних органів Пенсійного
фонду в уповноваженому банку.

Таким чином, відповідно діючого
законодавства фінансування пенсійних
виплат та видатків на утримання
органів Пенсійного фонду України
проводиться не через рахунки, відкриті
в органах Казначейства України, а через
рахунки, відкриті в банківських
установах, що унеможливлює здійснення
виконання рішень органами
Казначейства про стягнення коштів
боржником за якими є органи Пенсійного
фонду України.

До того ж, як слідує з матеріалів
справи, постанова суду від 20 серпня 2013
року була ухвалена у зв'язку з
невиконанням рішення Ленінського
районного суду м.Миколаєва від 5 липня
2010 року про зобов'язання управління
Пенсійного фонду України у Ленінському
районі м.Миколаєва проведення
перерахунку ОСОБА_1 пенсії відповідно
до ст..ст.50, 54 Закону України «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи з 01.06.2010 року по
інвалідності виходячи з розрахунку 8
мінімальних пенсій за віком,
встановленої п.1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та додаткової
пенсії у розмірі 75% мінімальної пенсії
за віком.

В той же час, у відповідності до ч.3
прикінцевих та перехідних положень
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень»
виконавчі документи за рішеннями суду
про стягнення коштів або рішення суду,
що набрали законної сили, боржниками за
якими є визначені частиною першою
статті 2 цього Закону суб'єкти, які
видані або ухвалені до набрання
чинності цим Законом, подаються до
органу державної виконавчої служби
протягом шести місяців з дня набрання
чинності цим пунктом. Якщо рішення суду
про стягнення коштів або виконавчі
документи за цими рішеннями,
боржниками за якими є визначені
частиною першою статті 2 цього Закону
суб'єкти, не було подано в строк,
встановлений цим пунктом, це не є
підставою для відмови у виконанні
даного судового рішення.

Враховуючи вище викладене, суд
приходить до висновку, що винесена
головним державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
постанова від 18.11.2013 року про відмову у
відкритті виконавчого провадження є
неправомірною, а відтак підлягає
скасуванню.

Керуючись ст.ст. 11,14, 122, 159, 160, 161, 163, 167, 181
КАС України, суд

П
О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області про визнання
незаконною та скасування постанови
про відмову у відкритті виконавчого
провадження задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати
постанову головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління
Державної виконавчої служби
Головного управління юстиції у
Миколаївській області Куліченко Д.О.
від 11 листопада 2013 року про відмову у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа, виданого 11 листопада 2013 року
Ленінським районним судом м. Миколаєва
у адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі м.
Миколаєва про визнання бездіяльності
неправомірною та стягнення коштів.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі
протягом десяти днів з дня її
проголошення апеляційної скарги.

У разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя:
Н.А.
Спінчевська