Справа № 2а-797/11
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року

Справа № 117230/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Носа С. П.

суддів:
Клюби В. В., Рибачука А. І.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
управління праці та соціального
захисту населення Любешівської
районної державної адміністрації
Волинської області на постанову
Любешівського районного суду
Волинської області від 31 березня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
управління праці та соціального
захисту населення Любешівської
районної державної адміністрації
Волинської області про стягнення
невиплачених коштів, -

ВСТАНОВИВ:

14.03.2011 року позивач - ОСОБА_1 звернулася
в суд з адміністративним позовом до
управління праці та соціального
захисту населення Любешівської
районної державної адміністрації
Волинської області про зобов'язання
нарахувати та виплатити допомогу у
зв'язку з обмеженим споживанням
продуктів харчування місцевого
виробництва та особистого підсобного
господарства в межах строку позовної
давності, відповідно до ст.37 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
(далі - Закон №796-ХІІ) за період в межах 6
місячного строку звернення до суду.

Постановою Любешівського районного
суду Волинської області від 31 березня
2011 року адміністративний позов
задоволено. Зобов'язано управління
праці та соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації Волинської області
провести на користь позивача
нарахування та виплату щомісячної
грошової допомоги в зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства в
розмірі 40% від мінімальної заробітної
плати за період з 14.09.2010 року по 31.03.2011
року.

Постанова мотивована тим, що згідно
ст.37 Закону №796-ХІІ громадянам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення,
виплачується щомісячна грошова
допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства, яка зокрема у
зоні гарантованого добровільного
відселення становить 40 процентів від
мінімальної заробітної плати.

Не погодившись із постановою суду, її
оскаржив відповідач, який,
покликаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, просить скасувати постанову
суду першої інстанції та прийняти нову
постанову по справі, якою в задоволенні
позовних вимог відмовити в повному
обсязі.

Відповідно до ст. 197 КАС України суд
апеляційної інстанції прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга підлягає
до часткового задоволення з наступних
мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач є особою яка постійно проживає
на території зони гарантованого
добровільного відселення, потерпілою
від наслідків Чорнобильської
катастрофи третьої категорії, що
підтверджується відповідним
посвідченням, та отримує допомогу у
зв'язку із обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого
виробництва та особистого підсобного
господарства, передбачену ст.37 Закону
№796-ХІІ, але у розмірі, встановленому
Постановою №836, що є значно менше аніж
передбачено Законом.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі №796-ХІІ.

Відповідно до ст.37 Закону №796-ХІІ
громадянам, які проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, виплачується щомісячна
грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в таких
розмірах: у зоні посиленого
радіоекологічного контролю - 30
процентів від мінімальної заробітної
плати; у зоні гарантованого
добровільного відселення - 40 процентів
від мінімальної заробітної плати.

Всупереч ст.37 Закону №796-ХІІ позивачу
вказана щомісячна грошова допомога
виплачувалася частково, у фіксованому
розмірі, визначеному Постановою №836, а
не у відсотковому відношенні до
мінімальної заробітної плати, як того
вимагає вказаний Закон.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з положеннями ч.4 ст.9 КАС України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, суд першої
інстанції зробив вірний висновок, що
при визначенні розміру щомісячної
грошової допомоги позивачеві
застосуванню підлягають положення ст.37
Закону №796-ХІІ, а не вказана постанова
Кабінету Міністрів України, яка
істотно звужує обсяг встановлених
законом прав.

У рішенні від 26.12.2011р. №20-рп/2011
Конституційний Суд України встановив,
що розміри соціальних виплат залежать
від соціально-економічних можливостей
держави. Передбачені законами
соціально-економічні права не є
абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства. Крім того, такі
заходи можуть бути обумовлені
необхідністю запобігання чи усунення
реальних загроз економічній безпеці
України, що згідно з частиною першою
ст.17 Конституції України є
найважливішою функцією держави.

Європейський суд з прав людини у
рішенні від 09.10.1979р. у справі «Ейрі
проти Ірландії» також констатував, що
здійснення соціально-економічних прав
людини значною мірою залежить від
становища в державах, особливо
фінансового. Такі положення
поширюються й на питання допустимості
зменшення соціальних виплат, про що
зазначено в рішенні цього суду у справі
«Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від
12.10.2004р.

Враховуючи наведене, та те, що Закон
України «Про Державний бюджет України
на 2012 рік» є діючим і неконституційним
не визнавався, то нарахування та
виплата у 2012 році позивачу щомісячної
грошової допомоги у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства
повинні здійснюватися в порядку та
розмірах, визначених Постановою №836.

За таких обставин, апеляційний суд
приходить до переконання про
підставність позовних вимог позивача
щодо нарахування та виплати щомісячної
грошової допомоги у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства в
розмірі 40 процентів від мінімальної
заробітної плати відповідно до ст.37
Закону №796-ХІІ за період з 14.09.2010 року по
31.03.2011 року.

Оскільки згідно із «Порядком
використання коштів державного
бюджету для використання програм,
пов'язаних із соціальним захистом
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
затвердженим постановою КМУ від
20.09.2005р. №936 функції з нарахування та
виплати спірної допомоги позивачу
здійснює відповідач, то відповідний
обов'язок слід покласти на останнього.

Разом з тим, судом помилково допущено
винесену постанову до негайного
виконання в повному обсязі, оскільки у
розглядуваному випадку слід
застосовувати приписи п.1 ч.1 ст.256 КАС
України, яка є спеціальною для цієї
категорії справ.

Вказана норма передбачає негайне
виконання постанов суду про
присудження виплати пенсій, інших
періодичних платежів з Державного
бюджету України або позабюджетних
державних фондів лише у межах суми
стягнення за один місяць.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно по суті вирішив
розглядуваний спір, однак із
помилковим застосуванням норм
процесуального права в частині допуску
постанови суду до негайного виконання
в повному обсязі, через що оскаржувану
постанову в цій частині слід змінити,
вказавши про негайне виконання
постанови суду лише у межах суми
стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195-197, п.2 ч.1 ст.198,
п.1 ч.1 ст.201, ч.2 ст.205, ст.ст.207, 254 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління праці та
соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації Волинської області
задоволити частково.

Постанову Любешівського районного
суду Волинської області від 31 березня
2011 року в адміністративній справі
№2-а-797/11 за позовом ОСОБА_1 до
управління праці та соціального
захисту населення Любешівської
районної державної адміністрації
Волинської області про стягнення
невиплачених коштів змінити в частині
звернення її до негайного виконання,
вказавши про негайне виконання
постанови суду у межах суми стягнення
за один місяць.

В решті постанову суду залишити без
змін.

Постанова апеляційного суду є
остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий:
С. П. Нос

Судді:
В. В. Клюба

А. І. Рибачук