Справа № 2а/0503/1086/12
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/66030/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Калашнікової О.В. Васильченко Н.В.
Конюшка К.В. розглянувши у
попередньому судовому засіданні
адміністративну справу за касаційною
скаргою Управління праці та
соціального захисту населення
Артемівської міської ради Донецької
області на постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 28 вересня 2012 року у справі №
2а/0503/1086/12 за позовом ОСОБА_4 до
Управління праці та соціального
захисту населення Артемівської
міської ради Донецької області про
визнання дій неправомірними,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася до Артемівського
міськрайонного суду Донецької області
з позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Артемівської міської ради Донецької
області, у якому, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просила
визнати дії відповідача щодо відмови у
призначені житлової субсидії за
адресою: АДРЕСА_1, неправомірними.

Постановою Артемівського
міськрайонного суду Донецької області
від 10 серпня 2012 року у задоволенні
позовних вимог відмовлено у повному
обсязі.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 вересня
2012 року скасовано постанову суду
першої інстанції.

Адміністративний позов ОСОБА_4 до
Управління праці та соціального
захисту населення Артемівської
міської ради Донецької області про
визнання дій щодо відмови у наданні
житлової субсидії неправомірними
задоволено у повному обсязі.

Визнано дії Управління праці та
соціального захисту населення
Артемівської міської ради Донецької
області щодо відмови в призначенні
ОСОБА_4 житлової субсидії, як особі, яка
не є власником житла за адресою:
АДРЕСА_1, неправомірними.

Не погоджуючись з оскаржуваним судовим
рішенням, Управління праці та
соціального захисту населення
Артемівської міської ради Донецької
області звернулося до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, у якій просить його
скасувати та відмовити у задоволенні
позову.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 11.03.2006 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 укладено договір довічного
утримання.

Згідно п. 1 вказаного договору ОСОБА_4
передала у власність ОСОБА_5 належну їй
на праві приватної власності квартиру
АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_5
зобов'язався забезпечити відчужувачу
утримання та догляд довічно.

Згідно п. 7 договору обов'язок по
наданню довічного забезпечення
визначається у вигляді, зокрема:
забезпеченні житлом шляхом збереження
права безоплатного пожиттєвого
проживання у відчужуваній частці
квартири.

Договір довічного утримання було
засвідчено 11.03.2006 року приватним
нотаріусом Артемівського міського
нотаріального округу Донецької
області.

14.03.2012 року позивач звернулась до
відповідача з заявою надати житлову
субсидію.

16.03.2012 року листом № 06/743 Управління
праці та соціального захисту населення
Артемівської міської ради Донецької
області відмовило позивачу у
задоволені заяви, з огляду на те, що
позивачем укладено договір довічного
утримання.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач правомірно
відмовив позивачці у призначенні
субсидії.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нову постанову
про задоволення позову, апеляційний
суд вказав на протиправність дій
відповідача щодо відмови у наданні
житлової субсидії позивачу, оскільки,
договір довічного утримання, укладений
між позивачем та ОСОБА_5 до
теперішнього часу не зареєстрований у
встановленому законом порядку в БТІ,
тобто зміна власника квартири не
відбулась.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками
апеляційного суду, виходячи з
наступного.

Порядок надання населенню субсидій
регулюється Положенням про порядок
призначення та надання населенню
субсидій для відшкодування витрат на
оплату житлово-комунальних послуг,
придбання скрапленого газу, твердого
та рідкого пічного побутового палива,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 21 жовтня 1995 р. N 848
(далі - Положення).

Пунктом 6 Положення передбачено, що
субсидія призначається уповноваженому
власнику (співвласнику) житла, наймачу
державного та громадського житлового
фонду, членові житлово-будівельного
(житлового) кооперативу, власнику
(співвласнику) житлового приміщення, на
якого відкрито особовий рахунок за
місцем реєстрації. В окремих випадках
на підставі рішень районних, районних у
містах Києві і Севастополі державних
адміністрацій та виконавчих органів
міських і районних рад або утворених
ними комісій та актів обстеження
матеріально-побутових умов сім'ї
субсидія може призначатися іншій
особі, зареєстрованій у житловому
приміщенні (будинку), а також
індивідуальним забудовникам, будинки
яких не прийняті в експлуатацію, але
вони сплачують вартість одержуваних
житлово-комунальних послуг. У разі
набуття права власності на житло
(житлове приміщення) іншою особою
попередній власник (співвласник)
такого житла (житлового приміщення),
якому призначена субсидія,
зобов'язаний повідомити про це у
десятиденний строк органи праці та
соціального захисту населення.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу
(далі - ЦК) України право власності та
інші речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Згідно ст. 210 ЦК України правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації.

Перелік органів, які здійснюють
державну реєстрацію, порядок
реєстрації, а також порядок ведення
відповідних реєстрів встановлюються
законом.

Приписами ст. 334 ЦК України передбачено,
що право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Переданням майна вважається вручення
його набувачеві або перевізникові,
організації зв'язку тощо для
відправлення, пересилання набувачеві
майна, відчуженого без зобов'язання
доставки.

До передання майна прирівнюється
вручення коносамента або іншого
товарно-розпорядчого документа на
майно.

Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Згідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Згідно ст. 745 ЦК України договір
довічного утримання (догляду)
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір довічного утримання (догляду),
за яким передається набувачеві у
власність нерухоме майно, підлягає
державній реєстрації.

Статтею 748 ЦК України передбачено, що
набувач стає власником майна,
переданого йому за договором довічного
утримання (догляду), відповідно до
статті 334 цього Кодексу.

Закон України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-ІV
визначає правові, економічні,
організаційні засади проведення
державної реєстрації речових та інших
прав, які підлягають реєстрації за цим
Законом, та їх обтяжень і спрямований
на забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно (далі - державна
реєстрація прав) - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Згідно п. 12 ст. 15 цього Закону, Порядок
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, а також порядок
надання витягів з Державного реєстру
прав встановлює Кабінет Міністрів
України.

Згідно до п.п.1 ч. 1 ст. 4 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень"
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: право власності на нерухоме
майно.

Відповідно до ч. 5 Прикінцевих положень
цього Закону до створення єдиної
системи органів реєстрації прав, а
також до формування Державного реєстру
прав у складі державного земельного
кадастру реєстрація об'єктів
нерухомості проводиться комунальними
підприємствами бюро технічної
інвентаризації.

Відповідно до Інструкції від 09.06.1998
року № 121 Про порядок державної
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, що перебувають у
власності юридичних і фізичних осіб
реєстрація прав власності на нерухоме
майно - це внесення запису до Реєстру
прав власності на нерухоме майно у
зв'язку з виникненням, існуванням або
припиненням права власності на
нерухоме майно, що здійснюється БТІ за
місцезнаходженням об'єктів нерухомого
майна на підставі правовстановлюючих
документів.

Судами встановлено, що до укладання
договору довічного утримання,
позивачка користувалася житловою
субсидією. Відмова у наданні субсидії,
яка оскаржується позивачем, відбулася
через оформлення останньою договору
довічного утримання.

З огляду на встановлені обставини та
вимоги законодавства, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції про
протиправність дій відповідача щодо
відмови у наданні житлової субсидії
позивачу, оскільки, договір довічного
утримання, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 у встановленому законом порядку
в БТІ не зареєстрований, тобто зміна
власника квартири не відбулась.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення без змін,
якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Артемівської міської ради Донецької
області залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 вересня
2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
239-240 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді:

з оригіналом згідно

помічник судді
А.О. Кулеша