Справа № 344/15938/13-а
Суддя: Ковалюк І. П.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/344/59/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року
м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Ковалюк
І.П.,

секретаря Гречун Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Івано-Франківського
міського суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області про
визнання дій неправомірними,
скасування постанови про закінчення
виконавчого провадження, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась в суд з наведеним
адміністративним позовом, мотивуючи
його тим, що постановою державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень УДВС Головного
управління юстиції ОСОБА_2 18.09.2013 року
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження по виконанню
виконавчого листа № 0907/2-а-41/2011 року від
07.02.2013 року, виданого
Івано-Франківським міським судом, за
яким зобов'язано Департамент
соціальної політики виконкому
Івано-Франківської міської ради
провести ОСОБА_1 виплату недоплаченої
щорічної одноразової грошової
допомоги за 2009 рік,як інваліду війни 3-ї
групи. При проведенні виконавчих дій
державний виконавець неправомірно
прийняв постанову про закінчення
виконавчого провадження №38467631 від
18.09.2013 року. Цим було порушеного право
стягувача на забезпечення виконання
судового рішення в повному об'ємі та у
спосіб встановлений в рішенні суду.
Фактично державний виконавець
відмовився виконувати рішення суду
мотивуючи свої дії відсутністю коштів
на рахунку боржника, чим порушив вимоги
ст. 11 Закону України «Про виконавче
провадження». Тому позивач просила
визнати дії державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
УДВС Головного управління юстиції
ОСОБА_2 при винесенні постанови про
закінчення виконавчого провадження
від 18.09.2013 року неправомірними та
скасувати постанову про закінчення
виконавчого провадження.

Позивач в судове засідання не з'явивсь,
суду подав заяву в якій просив розгляд
справи проводити у його відсутності.
Позовні вимоги підтримав в повному
обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином. Причини неявки суду не
повідомив.

З урахуванням положення ч. ч. 2 та 4 ст. 128
КАС України суд ухвалив про розгляд
справи за відсутності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України у
разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі (у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті судом встановлено наступне.

07.02.2013 року по справі № 0907/2-а-41/2011
Івано-Франківським міським судом
Івано-Франківської області видано
виконавчий лист, за яким зобов'язано
Управління Пенсійного фонду в м.
Івано-Франківську провести
перерахунок та виплачувати державну та
додаткову пенсії Департамент
соціальної політики виконкому
Івано-Франківської міської ради
провести ОСОБА_1 виплату недоплаченої
щорічної одноразової грошової
допомоги за 2009 рік,як інваліду війни 3-ї
групи.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України «Про виконавче провадження»
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом
(частина 1 статті 17 Закону України «Про
виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
19 Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
відкриває виконавче провадження на
підставі виконавчого документа,
зазначеного в статті 17 цього Закону за
заявою стягувача або його представника
про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Частиною 1 статті 49 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено
підстави для закінчення виконавчого
провадження.

Так, виконавче провадження підлягає
закінченню у разі: 1) визнання судом
відмови стягувача від примусового
виконання рішення суду; 2) визнання
судом мирової угоди між стягувачем і
боржником у процесі виконання; 3) смерті
або оголошення померлим стягувача чи
боржника, визнання безвісно відсутнім
боржника або стягувача, ліквідації
юридичної особи - сторони виконавчого
провадження, якщо виконання їх
обов'язків чи вимог у виконавчому
провадженні не допускає
правонаступництва; 4) скасування
рішення суду або іншого органу
(посадової особи), на підставі якого
виданий виконавчий документ, або
визнання судом виконавчого документа
таким, що не підлягає виконанню; 5)
письмової відмови стягувача від
одержання предметів, вилучених у
боржника під час виконання рішення про
передачу їх стягувачу, або знищення
речі, що має бути передана стягувачу в
натурі; 6) закінчення строку,
передбаченого законом для
відповідного виду стягнення; 7)
передачі виконавчого документа
ліквідаційній комісії (або
ліквідатору) у разі ліквідації
боржника - юридичної особи; 8)
фактичного виконання в повному обсязі
рішення згідно з виконавчим
документом; 9) повернення виконавчого
документа без виконання на вимогу суду
або іншого органу (посадової особи),
який видав виконавчий документ; 10)
направлення виконавчого документа за
належністю до іншого відділу державної
виконавчої служби; 11) повернення
виконавчого документа до суду чи
іншого органу (посадової особи), який
його видав, у випадку, передбаченому
частиною третьою статті 75 цього Закону;
12) якщо рішення фактично виконано під
час виконання рішення Європейського
суду з прав людини; 13) непред'явлення
виконавчого документа за відновленим
виконавчим провадженням у строки,
визначені статтею 51 цього Закону; 14)
списання згідно із Законом України
«Про деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію» заборгованості, встановленої
рішенням суду, яке підлягало виконанню
на підставі виконавчого документа.

Про закінчення виконавчого
провадження державний виконавець
виносить постанову з обов'язковим
мотивуванням підстав її винесення, яка
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований. Копія постанови у
триденний строк надсилається сторонам
і може бути оскаржена в десятиденний
строк у порядку, встановленому цим
Законом (частина 3 статті 49 Закону
України «Про виконавче провадження»).

Постановою головного державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області ОСОБА_2 від
18.09.2013 року № 38467631про закінчення
виконавчого провадження (надалі - також
«оскаржувана постанова») закінчено
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа №
0907/2-а-41/2011, виданого 07.02.2013 року
Івано-Франківським міським судом
Івано-Франківської області про
зобов'язання Департамент соціальної
політики виконкому Івано-Франківської
міської ради провести ОСОБА_1 виплату
недоплаченої щорічної одноразової
грошової допомоги за 2009 рік,як інваліду
війни 3-ї групи

Відповідно до частини 6 статті 181
Кодексу адміністративного судочинства
України адміністративні справи з
приводу рішень, дій або бездіяльності
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання ними рішень
судів у справах, передбачених пунктами
1-4 частини першої статті 18 цього
Кодексу, розглядаються місцевим
загальним судом як адміністративним
судом, який видав виконавчий лист.

Відтак, предметом судового розгляду за
даним адміністративним позовом є
позовні вимоги, зокрема, про скасування
постанови про закінчення виконавчого
провадження, як рішення суб'єкта
владних повноважень у правовідносинах
з приводу виконання судового рішення.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень. Відповідність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень передбаченим
частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям перевіряється судом з
урахуванням закріпленого статтею 9
Кодексу адміністративного судочинства
України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані
суду, але одночасно вони є і вимогами
для суб'єкта владних повноважень, який
приймає відповідне рішення, вчиняє дії
чи допускається бездіяльності.

Як встановлено судом зі змісту
постанови головного державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області ОСОБА_2 від
18.09.2013 року № 38467631 про закінчення
виконавчого провадження, правовою
підставою закінчення виконавчого
провадження державним виконавцем
зазначено: пункт 11 статті 49 Закону
України «Про виконавче провадження»,
частину 3 статті 75 Закону України «Про
виконавче провадження», статтю 89
Закону України «Про виконавче
провадження».

Згідно з пунктом 11 статті 49 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі повернення
виконавчого документа до суду чи
іншого органу (посадової особи), який
його видав, у випадку, передбаченому
частиною третьою статті 75 цього Закону.

Частиною 3 статті 75 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено, що у
разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

В матеріалах справи, відсутні докази
того, що винесенню оскаржуваної
постанови про закінчення виконавчого
провадження передували дії державного
виконавця щодо накладення штрафу на
боржника відповідно до статті 89 цього
Закону та внесення подання
(повідомлення) правоохоронним органам
для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом, як
того вимагає частина 3 статті 75 Закону
України «Про виконавче провадження».

Таким чином, судом встановлено, що при
винесенні оскаржуваної постанови про
закінчення виконавчого провадження
державним виконавцем було порушено
імперативний порядок, який визначено
частиною 3 статті 75 Закону України «Про
виконавче провадження».

Крім того, суд звертає увагу на те, що
одним із принципів, яким повинно
відповідати рішення суб'єкта владних
повноважень, є принцип
обґрунтованості, закріплений в пункті 3
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Принцип обґрунтованості прийнятого
рішення, тобто прийняття рішення з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення або
вчинення дії, вимагає від суб'єкта
владних повноважень враховувати як
обставини, на обов'язковість
урахування яких прямо вказує закон, так
і інші обставини, що мають значення у
конкретній ситуації. Суб'єкт владних
повноважень повинен уникати прийняття
невмотивованих рішень, обґрунтованих
припущеннями, а не конкретними
обставинами. Несприятливе для особи
рішення суб'єкта владних повноважень
повинно бути мотивованим.

Так, суд звертає увагу на те, що,
перевіряючи факт наявності підстав для
закінчення виконавчого провадження,
суб'єкт владних повноважень -
Відповідач, - повинен системно
застосовувати положення законодавства
та конкретних обставин кожної справи.

Так, відповідно до частини 2 статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику суду як
джерело права.

Як свідчить практика Європейського
Суду з прав людини, державний орган не
може посилатися на відсутність коштів,
щоб не виплачувати борг, у тому числі
той, що підтверджений судовим рішенням.
Така відсутність коштів не може бути
визнана як виключна обставина, та є
порушенням пункту 1 статті 6, статті 13
Європейської Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, про що
також зазначено в Рішенні
Європейського суду з прав людини у
справі «Жовнер проти України» від 29
червня 2004 року.

Відповідно до частини 1 статті 255
Кодексу адміністративного судочинства
України постанова або ухвала суду, яка
набрала законної сили, є обов'язковою
для осіб, які беруть участь у справі,
для їхніх правонаступників, а також для
всіх органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

При цьому, відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова адміністративного суду
повинна бути виконана у спосіб, який
визначено в її резолютивній частині.

Докази на підтвердження того, що
постанову Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області у справі № 0907/2-а-41/2011 було
виконано боржником належним чином та у
відповідності до змісту її
резолютивної частини в матеріалах
справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене в сукупності,
суд дійшов висновку про те, що
постанова головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області ОСОБА_2 від
18.09.2013 року № 38467631 підлягає скасуванню.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

На підставі вищевикладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 99, 100, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 181
та 254 Кодексу адміністративного
судочинства України,
Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області про
визнання дій неправомірними,
скасування постанови про закінчення
виконавчого провадження - задоволити.

Визнати неправомірними дії головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області ОСОБА_2 при
винесенні постанови про закінчення
виконавчого провадження від 18 вересня
2013 року по примусовому виконанню
виконавчого листа Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області виданого 07 лютого 2013 року з
виконання постанови по справі №
0907/2-а-41/2011.

Скасувати постанову головного
державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області ОСОБА_2 від
18 вересня 2013 року про закінчення
виконавчого провадження по
примусовому виконанню виконавчого
листа Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 07
лютого 2013 року з виконання постанови по
справі № 0907/2-а-41/2011 .

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, але якщо
апеляційна скарга не була подана в
строк, постанова набирає законної сили
після закінчення цього строку.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається через
Івано-Франківський міський суд
протягом 10 днів з дня її проголошення, а
у разі прийняття постанови в
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом 10 днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Ковалюк І.П.