Справа № 810/885/14-а
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2014-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2014 року № 810/885/14-а

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючого - судді
Колеснікової І.С. розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1до третя
особаОбухівської районної державної
адміністрації Київській області
ОСОБА_2проскасування рішення,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до
Київського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Обухівської районної державної
адміністрації Київській області
(надалі - відповідач) за участю третьої
особи - ОСОБА_2 про визнання
неправомірними дій відповідача щодо
надання дозволу на зняття з реєстрації
малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
скасування розпорядження відповідача
від 22.07.2013 № 264 «Про надання дозволу на
дарування 1/3 частини квартири
малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1».

У ході судового розгляду справи
позивач уточнив позовні вимоги та
просив суд визнати неправомірним та
скасувати розпорядження відповідача
від 22.07.2013 № 264 «Про надання дозволу на
дарування 1/3 частини квартири
малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1».

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що оскаржуваним
розпорядженням відповідачем
неправомірно надано третій особі
дозвіл на дарування їх малолітньому
сину 1/3 частини квартири з подальшою
реєстрацією малолітнього ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у даній квартирі, оскільки
оскаржуване розпорядження прийнято
без наявності письмової згоди
відповідача - батька дитини. Окрім того
позивачем наголошено на відсутності у
відповідача повноважень щодо надання
третій особі такого дозволу. З огляду
на вказане, на думку позивача,
оскаржуване розпорядження прийнято
відповідачем без відповідних правових
підстав та у спосіб, що суперечить
чинному законодавству України, а тому
підлягає скасуванню.

Представник позивача та позивач у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали та просили суд позов
задовольнити з підстав, викладених у
позовній заяві.

Відповідачем позов не визнано,
заперечення надано суду у письмовій
формі. В обґрунтування заперечень
вказано, що оскаржуване розпорядження
прийнято ним з урахуванням вимог
чинного законодавства та у межах
повноважень, наданих йому законами
України і підзаконними
нормативно-правовими актами.

Представник третьої особи проти позову
заперечував, про що надано письмові
пояснення.

В обґрунтування заперечень третьою
особою зауважено, що між колишнім
подружжям склалися неприязні стосунки,
що негативно впливали на стан дитини. З
метою покращення житлових умов
малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_2 звернулася до відповідача із
заявою про надання дозволу на
дарування своєму сину 1/3 частини
квартири, що належить їй на праві
власності та розташована за адресою:
АДРЕСА_1 та на подальшу реєстрацію
дитини за вказаною адресою. При цьому
третьою особою зазначено, що нею надано
повний пакет документів, необхідний
для прийняття оспорюваного
розпорядження. З огляду на вказане
третя особа вважає, що обставини, на які
позивач посилається в обґрунтування
своїх позовних вимог, не відповідають
фактичним обставинам справи, а відтак
відсутні підстави для скасування
оскаржуваного розпорядження.

У ході судового розгляду справи
представниками сторін заявлено
клопотання про розгляд справи за їх
відсутності у порядку письмового
провадження.

Наявність клопотань сторін про розгляд
справи за їх відсутності, відповідно до
приписів статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є підставою для здійснення
розгляду справи у порядку письмового
провадження на підставі наявних у ній
доказів.

Дослідивши наявні матеріали
справи, керуючись статтею 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає за можливе
здійснити розгляд справи у письмовому
провадженні та на підставі наявних у
справі доказів.

З'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, що мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено таке.

18 травня 2002 року між позивачем та
третьою особою - ОСОБА_2 було укладено
шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився
син - ОСОБА_3. 12 грудня 2011 року шлюб було
розірвано. У період шлюбу родина
проживала на квартирі, яку було
придбано у шлюбі, що розташована за
адресою: АДРЕСА_2.

25 червня 2013 року ОСОБА_2
звернулася до органу опіки та
піклування Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області із заявою про надання дозволу
на дарування своєму малолітньому сину
1/3 частини квартири, що належить їй на
праві власності та розташована за
адресою: АДРЕСА_1 та на подальшу
реєстрацію дитини за вказаною адресою.

До заяви додано: копію паспорта
заявника; копію свідоцтва про
народження ОСОБА_3; копію рішення про
розлучення, копію свідоцтв про право
власності на квартири, що розташовані
за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2; копію
технічного паспорту на квартиру, що
розташована за адресами: АДРЕСА_1.

Як то вбачається із вищевказаної
заяви, підставою для звернення третьої
особи до відповідача слугували
непорозуміння та суперечки між
колишнім подружжям щодо майнових прав
на придбану у шлюбі квартиру, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2, що у
свою чергу створювало негативні умови
для проживання їхнього сина у даній
квартирі. Окрім того, ОСОБА_2, зазначено,
що квартира, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, знаходиться у ліпшому
житловому стані ніж та, у якій вони з
сином проживали до цього часу.

3 липня 2013 року заяву ОСОБА_2 було
розглянуто на засіданні комісії з
питань захисту прав дитини Обухівської
районної державної адміністрації та
одноголосно вирішено надати дозвіл на
дарування її малолітньому сину ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, 1/3 квартири, яка належить
їй на праві приватної власності та
розташована за адресою: АДРЕСА_1 з
відповідною реєстрацією малолітнього
ОСОБА_3 у зазначеній квартирі. Вказане
підтверджується витягом із
відповідного протоколу засідання
комісії від 03.07.2013 № 7 (а.с.87).

За результатами розгляду вказаної
заяви та з урахуванням висновків
комісії з питань захисту прав дитини
Обухівською районною державною
адміністрацією Київської області
прийнято розпорядження від 22.07.2013 № 264
«Про надання дозволу на дарування 1/3
частини квартири малолітньому ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1».

Втім, на думку позивача, вказане
розпорядження прийнято відповідачем
всупереч норм законодавства, а тому
підлягає скасуванню у судовому
порядку.

Оцінюючи надані сторонами докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи у їх
сукупності, суд звертає увагу на таке.

Як то зазначено у статті 3
Конвенції «Про права дитини»,
схваленої резолюцією 44 сесії
Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 №
44/25, ратифікованої постановою
Верховної Ради України від 27.02.1991 №
789-XII,в усіх діях щодо дітей, незалежно
від того, здійснюються вони державними
чи приватними установами, що
займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Як то встановлено судом,
предметом даного спору є розпорядження
відповідача, яким ОСОБА_2 надано дозвіл
на дарування її малолітньому сину
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, 1/3 квартири, яка
належить їй на праві приватної
власності та розташована за адресою:
АДРЕСА_1 з відповідною реєстрацією
малолітнього ОСОБА_3 у зазначеній
квартирі.

Відтак, дослідженню у даній
справі підлягають обставини, що
стосуються виключно правомірності
прийняття відповідачем спірного
розпорядження з урахуванням інтересів
та прав дитини.

Основним законом, який визначає
охорону дитинства в Україні як
стратегічний загальнонаціональний
пріоритет і з метою забезпечення
реалізації прав дитини на життя,
охорону здоров'я, освіту, соціальний
захист та всебічний розвиток
встановлює основні засади державної
політики у цій сфері є Закон України
«Про охорону дитинства» (Преамбула
Закону).

Відповідно до статті 18 вказаного
Закону Держава забезпечує право дитини
на проживання в таких
санітарно-гігієнічних та побутових
умовах, що не завдають шкоди її
фізичному та розумовому розвитку. Діти
- члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

За приписами статей 13 та 23 Закону
України «Про місцеві державні
адміністрації» місцеві державні
адміністрації в межах, визначених
Конституцією і законами України,
здійснюють на відповідних територіях
державний контроль, зокрема, щодо
науки, освіти, культури, охорони
здоров'я, фізкультури і спорту, сім'ї,
жінок, молоді та неповнолітніх. При
цьому, до відання місцевих державних
адміністрацій належить вирішення
питань щодо захисту особистих і
майнових прав та інтересів дітей, а
також вжиття інших заходів щодо
соціального захисту дітей, віднесених
до її компетенції законом.

Системний аналіз положень Закону
України «Про охорону дитинства» та
Закону України «Про місцеві державні
адміністрації» свідчить, що місцеві
державні адміністрації при вирішенні
питань у соціальній галузі, віднесених
Конституцією України та законами
України до їхньої компетенції, є
суб'єктами владних повноважень, які
виконують владні управлінські функції.

Суд не бере до уваги твердження
позивача щодо відсутності у
відповідача повноважень надання
дозволу ОСОБА_2 на дарування її
малолітньому сину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
1/3 квартири, яка належить їй на праві
приватної власності та розташована за
адресою: АДРЕСА_1 з відповідною
реєстрацією малолітнього ОСОБА_3 у
зазначеній квартирі, з огляду на таке.

Статтею 12 Закону України "Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей"
визначено, що для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування. Посадові особи органів
опіки та піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав і
захищених законом інтересів дітей при
наданні згоди на вчинення правочинів
щодо належного дітям нерухомого майна.

Такі положення щодо захисту
майнових прав дітей містяться також в
положеннях Сімейного кодексу України
та Закону України "Про охорону
дитинства".

Так, відповідно до статті 17 Закону
України "Про охорону дитинства" батьки
не мають права без дозволу органу опіки
і опікування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від тих, що належать
дитині майнових прав, здійснювати
розділ, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
поручительством, видавати письмові
зобов'язання.

Згідно статті 177 Сімейного
кодексу України батьки управляють
майном, яке належить малолітній дитині,
без спеціального на те повноваження.

Батьки зобов'язані дбати про
збереження та використання майна
дитини в її інтересах.

Батьки малолітньої дитини не
мають права без дозволу органу опіки та
піклування вчиняти правочини щодо її
майнових прав, зокрема, укладати
договори, які підлягають нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, в тому числі договори щодо
поділу або обміну житлового будинку,
квартири.

Батьки мають право дати згоду на
вчинення неповнолітньою дитиною
правочинів, передбачених частиною
другою цієї статті, лише з дозволу
органу опіки та піклування.

При вчиненні одним із батьків
правочинів щодо майна малолітньої
дитини вважається, що він діє за згодою
другого з батьків. Другий з батьків має
право звернутися до суду з вимогою про
визнання правочину недійсним як
укладеного без його згоди, якщо цей
правочин виходить за межі дрібного
побутового.

Батьки вирішують питання про
управління майном дитини спільно.
Спори, які виникають між батьками щодо
управління майном дитини, можуть
вирішуватись органом опіки та
піклування або судом.

Аналогічні приписи зазначені і у
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 03.03.2004 за № 283/8882.

Так, згідно пункту 40 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, у разі укладення
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, у тому числі
договорів щодо поділу, обміну
житлового будинку, квартири, а також
іншого цінного майна за участю осіб,
над якими встановлено опіку або
піклування, нотаріус перевіряє
наявність дозволу органу опіки та
піклування на укладення таких
договорів.

Правочини за малолітніх, які не
досягли 14 років, а також від імені
фізичних осіб, визнаних у судовому
порядку недієздатними, вчиняють
законні представники: батьки
(усиновлювачі) або опікуни.

Батьки малолітньої дитини не
мають права без дозволу органу опіки та
піклування вчиняти такі правочини щодо
її майнових прав: укладати договори,
які підлягають нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, в тому числі договори щодо
поділу або обміну житлового будинку,
квартири; видавати письмові
зобов'язання від імені дитини;
відмовлятися від її майнових прав.

У разі якщо другий з батьків
заперечує проти укладення правочину
щодо майна малолітньої дитини, спір
може бути вирішений органом опіки та
піклування або судом.

Аналіз положень Сімейного
кодексу України, Законів України "Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей", "Про
охорону дитинства" дає можливість
стверджувати, що законодавчі акти
вимагають здійснення контролю за
збереженням житлових та майнових прав
дітей саме на етапі вчинення
правочинів з нерухомим майном, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, шляхом
надання органами опіки та піклування
згоди на вчинення зазначених
правочинів. Зазначені норми направлені
на посилення захисту житлових та
майнових прав дітей і надає право
органам опіки та піклування відмовляти
у наданні батькам дитини згоди на
вчинення правочинів, у результаті яких
порушуються права на житло такої
дитини, тобто дитина буде позбавлена
права власності або права користування
житлом без надання іншого рівноцінного
житла або покращення житлових умов.

Слід також звернути увагу на те,
що дозвіл органу опіки та піклування
потрібен не лише в тому разі, якщо
дитина є співвласником нерухомості, а й
у тому випадку, якщо має місце лише
реєстрація дитини в житловому
приміщенні, оскільки одним з
правочинів, які не можуть вчиняти
батьки без дозволу органів опіки та
піклування, відповідно до статті 177
Сімейного кодексу України, є відмова
від майнових прав дитини, до яких
відноситься, зокрема, і право
користуватися жилим приміщенням. Адже
відповідно до частин другої та третьої
статті 18 Закону України "Про охорону
дитинства" діти члена сім'ї наймача або
власника житлового приміщення мають
право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником або
наймачем.

З урахуванням вищевикладеного
суд дійшов висновку, що відповідач має
правові підстави для прийняття
розпоряджень щодо надання дозволу на
укладення правочинів, що стосуються
майна неповнолітніх осіб, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, оскільки
органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

Суд зауважує, що законодавством
передбачено право батьків надавати
згоду на вчинення неповнолітньою
дитиною правочинів, передбачених
частиною другою статті177 Сімейного
кодексу України. При цьому, зі змісту
даної норми права вбачається, що при
вчиненні одним із батьків правочинів
щодо майна малолітньої дитини
вважається, що він діє за згодою
другого з батьків, тобто є презумпцією.

Водночас, законодавством
визначено право другого з батьків
звернутися до суду з вимогою про
визнання правочину недійсним як
укладеного без його згоди. Спори, які
виникають між батьками щодо управління
майном дитини, можуть вирішуватись
органом опіки та піклування або судом у
порядку, встановленому законодавством.

Відтак, законодавством
встановлений певний порядок
оскарження відповідних правочинів
шляхом звернення, зокрема, до суду із
позовом про визнання правочину
недійсним.

Як то вбачається з матеріалів
справи, у даному випадку позивачем
оскаржується розпорядження
відповідача про надання дозволу на
укладення правочину щодо дарування
малолітній особі частини нерухомого
майна та реєстрації малолітньої особи.

Суд зазначає, що розпорядження
районної державної адміністрації про
надання дозволу на укладення договору
дарування за своєю правовою природою є
індивідуальним актом застосування
норм права (правозастосовчим актом
індивідуальної дії), який за юридичними
наслідками відноситься до
правоконстатуючих актів (констатує
факт надання згоди), є виконаним в силу
самого факту його прийняття, а тому є
таким, що вичерпав свою дію одночасно з
його прийняттям.

Розпорядження про надання дозволу на
укладення правочину як
адміністративний акт, що вичерпав свою
дію, не може бути скасований чи
змінений.

Аналогічна правова позиція розкрита в
рішенні Конституційного Суду України
від 16.04.2009 у справі N 1-9/2009 у справі N 1-9/2009
за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті
144 Конституції України, статті 25,
частини чотирнадцятої статті 46, частин
першої, десятої статті 59 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
(справа про скасування актів органів
місцевого самоврядування), в якому суд
Конституційний Суд України постановив,
що ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені після їх виконання.

Між тим, суд критично ставиться до
посилань позивача на неправомірність
оскаржуваного розпорядження з підстав
відсутності його згоди, як батька
малолітньої дитини, на зняття ОСОБА_3 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстрації за адресою:
АДРЕСА_2, з огляду на таке.

По-перше, спірне розпорядження не
містить жодних дозволів щодо зняття з
реєстрації малолітньої особи.

По-друге, відповідач не наділений
повноваженнями щодо вчинення
реєстраційних дій, пов'язаних із
реєстрацією місця проживання осіб,
оскільки виключною компетенцією такої
реєстрації наділені відповідні
міграційні служби.

Окрім того, у матеріалах справи
наявне судове рішення Обухівського
районного суду Київської області від
06.11.2013 № 372/4668/13, залишене без змін
ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 13.01.2014, яким ОСОБА_1
відмовлено у задоволенні позовних
вимог, зокрема, щодо вимоги до
Обухівського районного відділу
управління Державної міграційної
служби про зобов'язання скасувати
зняття з реєстрації малолітнього
ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2, з підстав
відсутності згоди позивача.

Підсумовуючи вищевикладене суд
зазначає, що за приписами
законодавства батьки управляють
майном, майновими правами, які належать
дитині, з обов'язковим врахуванням
потреб та інтересів дитини, зокрема, з
додержанням відповідних правил про
опіку та піклування (з дозволу опіки та
піклування), а тому необхідність
отримання батьками дозволу органів
опіки та піклування на укладення щодо
майна, майнових прав, яке не належить
їхній дитині, договорів, які підлягають
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, дозволяє
посилити захист майнових прав дітей.

Відтак, надаючи дозвіл третій
особі на дарування її малолітньому
сину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, 1/3 квартири,
яка належить їй на праві приватної
власності та розташована за адресою:
АДРЕСА_1 з відповідною реєстрацією
малолітнього ОСОБА_3 у зазначеній
квартирі, Обухівська районна державна
адміністрація Київської області діяла
у межах повноважень, наданих їй
законодавством.

Також, суд наголошує, що у випадку
наявності будь-якої правової колізії,
неповноти, нечіткості або
суперечливості законодавства, що
регулює спірні правовідносини, що
стосуються інтересів дитини, з
урахуванням положень статті 3
Конвенції «Про права дитини»,
пріоритети повинні надаватися
якнайкращому забезпеченню інтересів
дитини.

Позивачем не надано суду жодних
обґрунтованих пояснень та доказів на
їх підтвердження, які б свідчили про
порушення прав та інтересів
малолітнього ОСОБА_3 оскаржуваним
розпорядженням, зокрема, щодо
погіршення його житлових умов.
Натомість, спірним розпорядженням
надано можливість отримати
неповнолітньою особою у власність
частини житлової квартири.

Суд звертає увагу на те, що у
розумінні Кодексу адміністративного
судочинства України, особа має право
звернутись до адміністративного суду з
позовом у разі, якщо вона вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
відповідача (суб'єкта владних
повноважень) порушено її права, свободи
чи інтереси у сфері публічно-правових
відносин. Захист прав, свобод та
інтересів осіб завжди є наступним,
тобто передбачає наявність
встановленого судом факту їх
порушення.

При цьому, обставину дійсного
(фактичного) порушення відповідачем
прав, свобод чи інтересів має довести
належними та допустимими доказами саме
позивач.

Відтак, право на судовий захист
має лише та особа, яка є суб'єктом
(носієм) порушених прав, свобод чи
інтересів. Тож для того, щоб особі було
надано судовий захист, суд встановлює,
чи особа дійсно має порушене право,
свободу чи інтерес, і це право, свобода
чи інтерес порушені відповідачем.

Враховуючи вимоги Кодексу
адміністративного судочинства
України, особа повинна довести факт
порушення її прав чи охоронюваних
законом інтересів оскаржуваним
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень.

Втім, у ході судового розгляду
справи позивачем не доведено належними
та допустимими доказами порушення його
прав та інтересів.

З огляду на вищевикладене суд не
вбачає підстав для скасування
оскаржуваного розпорядження з підстав
його прийняття за відсутності
письмової згоди позивача, оскільки
будь-яких доказів наявності підстав,
визначених законодавством, які б
надавали відповідачеві право
відмовити третій особі у наданні
дозволу на укладення відповідного
правочину, позивачем суду не надано.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Серед критеріїв оцінювання судом
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, які одночасно є
принципами адміністративної
процедури, є принцип законності, що
закріплений у статті 19 Конституції
України, відповідно до якого органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Системно проаналізувавши обставини
справи, вимоги чинного законодавства
України та зважаючи на відсутність
обставин, які б підтверджували
протиправність прийняття відповідачем
оскаржуваного розпорядження та
недоведеність позивачем фактичної
наявності порушення його прав у зв'язку
із прийняттям такого рішення, суд
дійшов висновку, що дії відповідача,
які пов'язані з прийняттям
розпорядження є правомірними, оскільки
відповідач діяв у спосіб, встановлений
законами і підзаконними
нормативно-правовими актами України,
що в свою чергу призвело до відсутності
порушеного права позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
скасування розпорядження відповідача
від 22.07.2013 № 264 «Про надання дозволу на
дарування 1/3 частини квартири
малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1».

За загальним правилом, що
випливає з принципу змагальності,
кожна сторона повинна подати докази на
підтвердження обставин, на які вона
посилається, або на спростування
обставин, про які стверджує інша
сторона.

Водночас, відповідно до частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, надано
суду пояснення та докази, які
спростовують твердження позивача, а
відтак, доведено правомірність своїх
дій та рішення.

Оцінюючи фактичні дані, матеріали
справи, а також встановлені судом
факти, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги позивача не підлягають
задоволенню.

Оскільки спір вирішено на користь
суб'єкта владних повноважень,
звільненого від сплати судового збору,
а також за відсутності його витрат,
пов'язаних із залученням свідків та
проведенням судових експертиз, судові
витрати (судовий збір) стягненню з
позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 122, 157-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Колеснікова І.С.