Справа № 2а-5195/11/0226
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а-5195/11/0226
Головуючий у 1-й інстанції: Робак С.О.
Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Смілянця Е. С.

суддів: Залімського І. Г. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу Головне
управління Пенсійного фонду України у
Вінницькій області на постанову
Тульчинського районного суду
Вінницької області від 30 листопада 2012
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Головного управління
Пенсійного фонду України у Вінницькій
області про перерахунок пенсії , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Тульчинського
районного суду Вінницької області з
адміністративним позовом до Головного
управління Пенсійного фонду України у
Вінницькій області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії щодо перерахунку та виплати пенсії.

Постановою Тульчинського районного
суду Вінницької області від 30.11.2012 року
позов задоволено:

Визнано неправомірними дії Головного
управління Пенсійного фонду України у
Вінницькій області щодо нарахування та
виплати позивачу підвищення до пенсії
за проживання в зоні посиленого
радіологічного контролю та додаткової
Чорнобильської пенсії в розмірах
нижчих, ніж визначено ст. ст. 39, 50
Законом України "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

Визнано неправомірними дії Головного
управління Пенсійного фонду України у
Вінницькій області щодо нарахування та
виплати позивачу підвищення до пенсії
відповідно до Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" та Закону України
"Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб".

Зобов'язано Головне управління
Пенсійного фонду у Вінницькій області
з 05 жовтня 2010 року перерахувати та
виплачувати позивачу підвищення до
пенсії, як непрацюючому пенсіонеру,
який проживає в зоні посиленого
радіологічного контролю в розмірі
однієї мінімальної заробітної плати та
додаткову пенсію із розрахунку 75%
мінімальної пенсії за віком, що
становить 75% прожиткового мінімуму для
непрацездатних осіб, згідно ст..ст. 39, 50
Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" починаючи з 05.10.2010 року та
виплатити їй різницю між перерахованою
та фактично виплаченою додатковою
пенсією та доплатою, як непрацюючому
пенсіонеру починаючи з 05.10.2010 року по
05.04.2011 року включно, а починаючи з 23.07.2011
року виплату пенсії проводити на
підставі Закону України «Про Державний
бюджет України на 2011 рік»та Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2012 рік»з враховуванням Постанови
Кабінету Міністрів України №745 «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету»прийняту 06.07.2011
року, якою встановлено розміри виплат
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи та
Постанову Кабінету Міністрів України
№1210 «Про підвищення рівня соціального
захисту громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов'язано Головне управління
Пенсійного фонду України у Вінницькій
області перерахувати та виплачувати
позивачу, як інваліду війни ІІ групи,
підвищення до пенсії на 350% мінімальної
пенсії за віком починаючи з 05.10.2010 року
відповідно до Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" (у редакції до 1
січня 2006 року) з урахуванням розміру
мінімальної пенсії за віком,
визначеної ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" із розрахунку
прожиткового мінімуму для
непрацездатних громадян на весь час
встановлення інвалідності, з
урахуванням проведених виплат.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
скасувати вказану постанову та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись при цьому на неповне
з'ясування обставин, які мають значення
для справи та порушення норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення спору.

В судове засідання учасники процесу не
з'явилися. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 197 КАС
України суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
задовольнити частково, а постанову
суду першої інстанції -скасувати в
частині, з наступних підстав.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон
радіоактивного забруднення територій,
умов проживання і трудової діяльності
на них, соціального захисту
потерпілого населення визначені та
закріплені в Законі України "Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є постраждалим від наслідків
Чорнобильської катастрофи І категорії,
непрацюючим пенсіонером, інвалідом ІІ
групи, внаслідок захворювання
пов'язаного з наслідками катастрофи на
Чорнобильській АЕС та зареєстрований
і постійно проживає в зоні посиленого
радіоекологічного контролю.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України
"Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" пенсії
непрацюючим пенсіонерам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення,
підвищуються у розмірах, встановлених
частиною першою цієї статті, а згідно
ч.1 даної статті громадянам, які
працюють на територіях радіоактивного
забруднення, провадиться доплата в
таких розмірах: - у зоні безумовного
(обов'язкового) відселення - три
мінімальні заробітні плати; - у зоні
гарантованого добровільного
відселення - дві мінімальні заробітні
плати; - у зоні посиленого
радіоекологічного контролю - одна
мінімальна заробітна плата.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" пенсії
особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3,
4, встановлюються у вигляді: а)
державної пенсії; б) додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
призначається після виникнення права
на державну пенсію.

Згідно ст. 50 Закону України "Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" особам, віднесеним до
постраждалих першої категорії, що є
інвалідами ІІ групи, призначається
щомісячна додаткова пенсія за шкоду,
заподіяну здоров'ю, в розмірі 75 %
мінімальної пенсії за віком.

Законом України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України"
від 28.12.2007 року, зокрема, були внесенні
зміни до ст. ст. 50 Закону України "Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", якими
суттєво обмежено права осіб, які є
постраждалими внаслідок катастрофи на
ЧАЕС.

Однак, рішенням Конституційного Суду
України від 22.05.2008 року зазначені зміни
були визнані неконституційними і
втратили чинність. У зв'язку з цим
продовжила діяти попередня редакція
ст. ст. 39, 50 Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

За таких обставин позивач має право на
призначення щомісячної додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком;
на підвищення (доплату) до пенсії для
непрацюючих пенсіонерів, які
проживають в зоні посиленого
радіоекологічного контролю в розмірі
однієї мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 КАС
України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт який має вищу юридичну
силу.

Отже, виходячи з принципу
пріоритетності законів над
підзаконними актами при визначенні
розміру виплат позивачеві
застосуванню підлягають ст. ст. 39, 50
Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", а не постанови Кабінету
Міністрів України № 530 від 28.05.2008 року
"Деякі питання соціального захисту
окремих категорій громадян", № 654 від
16.07.2008 року "Про підвищення рівня
пенсійного забезпечення громадян", № 836
від 26.07.1996 року "Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи",
на підставі яких були нараховані ці
виплати, оскільки останні істотно
звужують обсяг встановлених законом
прав.

Зі змісту ст. 50 Закону України "Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" випливає,
що за основу нарахування державної
пенсії, щомісячної додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, береться
мінімальна пенсія за віком, розмір якої
згідно чинного законодавства
визначається лише за правилами,
передбаченими ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування".

Частиною першою статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
визначено, що мінімальний розмір
пенсії за віком встановлюється в
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір
пенсії за віком залежить від нового
розміру прожиткового мінімуму.

Оскільки позивачеві слід визначати
доплату до пенсії, додаткову пенсію
виходячи з мінімальної пенсії за віком,
яка встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, то в разі
збільшення розміру цього прожиткового
мінімуму перерахунок пенсії
позивачеві повинен проводитись
виходячи з нового розміру мінімальної
пенсії за віком.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів погоджується з висновками суду,
щодо наявності у відповідача обов'язку
нараховувати та сплачувати позивачу
доплату до пенсії та додаткову пенсію,
передбачені ст.ст. 39, 50 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, що постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Проте, колегія суддів не може погодись
з висновками суду першої інстанції про
наявність у позивача права на
отримання підвищення до пенсії, як
інваліду війни ІІ групи в розмірі 350%
мінімальної пенсії за віком відповідно
до Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту", виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи
позивач також є інвалідом війни ІІ
групи, що підтверджується посвідченням
інваліда війни серії НОМЕР_1 від 20.02.2002
року, і має право на пільги, встановлені
законодавством України для ветеранів
війни -інвалідів війни.

Приймаючи рішення суд першої інстанції
керувався тим, що відповідно до ч.4 ст.13
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту", в редакції від 23 листопада 1995
року, інвалідам війни пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання,
що виплачується замість пенсії
підвищуються: інвалідам I групи - у
розмірі 400 процентів мінімальної
пенсії за віком, II групи - 350 процентів
мінімальної пенсії за віком, III групи -
200 процентів мінімальної пенсії за
віком.

Колегія суддів не може погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України
провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

Згідно з Законом України "Про внесення
змін до Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" було внесено
зміни в ч.4 ст.13 та викладено в редакції,
яка передбачає, що інвалідам війни
пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються: інвалідам I групи
- у розмірі 50 процентів прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, II групи - 40 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, III групи - 30
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

Зазначені зміни до Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", такими, що не
відповідають Конституції України не
визнавались, а отже, на час звернення до
суду з даним позовом нарахування та
виплата пенсії позивачу здійснювалася
відповідно до вимог чинного
законодавства України, а тому
постанова суду першої інстанції в
частині зобов'язання відповідача
здійснювати підвищення раніше
призначеної позивачу пенсії на 350%
мінімальної пенсії за віком як
інваліду війни ІІ групи є незаконною
та необґрунтованою.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В силу пункту 3 частини 1 статті 198 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції має право скасувати
її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1
статті 202 КАС України підставами для
скасування постанови або ухвали суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення є порушення норм матеріального
або процесуального права, що призвело
до неправильного вирішення справи або
питання.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п.
4 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками
розгляду апеляційної скарги на
постанову суду першої інстанції
вирішив частково скасувати її та
прийняти нову постанову про відмову в
задоволенні частини позову, з підстав
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головне управління
Пенсійного фонду України у Вінницькій
області задовольнити частково .

Постанову Тульчинського районного
суду Вінницької області від 30
листопада 2012 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Головного управління Пенсійного фонду
України у Вінницькій області про
перерахунок пенсії, - скасувати в
частині зобов'язання Головного
управління Пенсійного фонду України у
Вінницькій області перерахувати та
виплачувати ОСОБА_2, як інваліду війни
ІІ групи, підвищення до пенсії на 350%
мінімальної пенсії за віком починаючи
з 05.10.2010 року відповідно до Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" (у
редакції до 1 січня 2006 року) з
урахуванням розміру мінімальної
пенсії за віком, визначеної ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" із
розрахунку прожиткового мінімуму для
непрацездатних громадян на весь час
встановлення інвалідності, з
урахуванням проведених виплат .

В цій частині винести нову постанову,
якою в задоволенні вказаних позовних
вимог відмовити.

В решті постанову Тульчинського
районного суду Вінницької області від
30 листопада 2012 року залишити без змін .

Постанова суду набирає законної сили в
порядку та строки, передбачені ст..ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Смілянець Е. С.

Судді
Залімський І. Г.

Сушко О.О.