Справа № 803/1082/13-а
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 р.
Справа № 876/9717/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Дяковича В.П.,

суддів:
Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

з участю секретаря судового засідання:
Луки Х.М.,

представника позивача
Чорної Б.М.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Ковельської об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області на постанову Волинського
окружного адміністративного суду
України від 04 червня 2013 року у справі
№803/1082/13-а за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Негабарит» до Ковельської об'єднаної
державної податкової інспекції
Волинської області про визнання
протиправним та скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

13 травня 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Негабарит»
звернулося до суду з адміністративним
позовом, у якому просило визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення Ковельської
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області від 18.02.2013
року № про зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість за березень 2012 року в
розмірі 7283 грн.; визнати протиправним
та скасувати податкове
повідомлення-рішення Ковельської
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області від 18.02.2013
року № про донарахування податку
на прибуток підприємств в сумі 501 грн.
та штрафних санкцій у розмірі 125 грн..

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду України від 04
червня 2013 року позов задоволено:
визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Ковельської об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області від 18.02.2013 року № та
№№.

Ковельська об'єднана державна
податкова інспекція Волинської
області постанову суду першої
інстанції оскаржила, подала апеляційну
скаргу, зазначивши, що оскаржувана
постанова винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Просить постанову суду скасувати та
прийняти нову, якою в позові відмовити
повністю.

В обгрунтування апеляційної карги
вказує те, що судом першої інстанції не
враховано, що Ковельською ОДПІ під час
перевірки було враховано матеріали
перевірки ТзОВ «Форс», надіслані ДПІ в
Голосіївському районі м. Києва (акт від
16.10.2012 року №706/3/22-80). Згідно яких
встановлено, що при проведенні аналізу
наявної в органі ДПС інформації та її
документального підтвердження, а також
згідно отриманого висновку щодо
наявності «ознак фіктивності» та
відсутності факту реального
здійснення господарської діяльності
ТзОВ «Форс» за період з 01.08.2011 року по
31.08.2012 року, ТзОВ «Форс» має ознаки
фіктивності. Щодо договору, то судом не
враховану ту обставину, що договір
поставки компресорної установки
товариством в ході перевірки не
представлено, отже перевіркою зроблено
висновок, умови поставки являються
невизначеними. Суд проігнорував
твердження Ковельської ОДПІ щодо
правомірності укладення вказаного
договору. Проте, наголошувалось, що
даний договір укладений не
уповноваженою особою ТзОВ «Форс».
Враховуючи викладене, вважає, що
висновки перевірки ТзОВ «Негабарит»
про не підтвердження реальності
здійснення господарських операцій з
ТзОВ «Форс» за лютий 2012 року на
загальну суму 43 700 грн., в т.ч. ПДВ 7 283,33
грн. є правомірними і базуються на
нормах чинного законодавства.

В судовому засіданні представник
позивача надала пояснення та
заперечила проти доводів апеляційної
скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в судове засідання на виклик суду не
з'явилися, що не перешкоджає розгляду
справи в їх відсутності згідно ч.4 ст. 196
КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд приходить до
переконання, що подана апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що у період з 22 січня
2013 року по 28 січня 2013 року Ковельською
ОДПІ проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ТзОВ
«Негабарит» з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинах з ТОВ «Форс», за
результатами якої складено акт за
№91/22-35831152 від 31 січня 2013 року.

Перевіркою встановлено порушення п.
198.1, п. 198.3, п. 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України, ст. 626, ст. 629, ст.655, ст.664
Цивільного кодексу України, в
результаті чого не підтверджено
реальність здійснення господарських
операцій з ТОВ «Форс» за лютий 2012 року
на загальну суму 43700 грн. в т.ч. ПДВ 7283
грн.33 коп. та завищено суму від'ємного
значення з ПДВ за березень 2012 року на
суму 7283 грн.33 коп.; пункту 138 статті 144
Податкового кодексу України, статті 626,
ст.629, ст. 655, ст. 664 Цивільного кодексу
України, в результаті чого занижено
суму податку на прибуток за III квартал
2012 року на суму 501 грн.

Позивач, не погодившись з актом
перевірки подав заперечення № 13 від
06.02.2013р., однак, дані заперечення не були
прийняті до уваги Ковельською ОДПІ
згідно з рішенням №716/10/22-121 від 13.02.2013р.

За наслідками перевірки Ковельською
ОДПІ прийняті податкові
повідомлення-рішення від 18 лютого 2013
року: № - про донарахування ТзОВ
«Негабарит» податку на прибуток
приватних підприємств у сумі 501грн. та
штрафних санкцій 125 грн.; № - про
зменшення ТзОВ «Негабарит» розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість за березень 2012 року у
розмірі 7283 грн.

Позивач, не погодившись з винесеними
податковими повідомленнями-рішеннями,
оскаржив їх в адміністративному
порядку, проте рішеннями ДПС у
Волинській області №1187/10/10.2-06 від 19
березня 2013 року та Міністерства
доходів і зборів України від 22.04.2013р. №
1115/6/99-99-10-01-15 податкові
повідомлення-рішення від 18 лютого 2013
року № та № залишено без
змін, а скаргу - без задоволення.

Висновки податкового органу про
заниження податку на прибуток за III
квартал 2012 року на суму 501 грн. та
завищення суми від'ємного значення з
ПДВ базуються на тому, що правочини,
укладені між позивачем та
контрагентом-постачальником ТОВ
«Форс», Ковельською ОДПІ визнані
нікчемними. На підтвердження своїх
доводів податковий орган зазначає, що
перевіркою ТзОВ «Форс» (акт від 16
жовтня 2012 року №706/3/22-80) за період з 01
серпня 2011 року по 31 серпня 2012 року, не
встановлено місцезнаходження ТзОВ
«Форс» та не встановлено факту
реального здійснення постачання
товарів (робіт, послуг).

Колегія суддів не погоджується з таким
висновками відповідача з наступних
підстав.

Згідно з частиною першою статті 203
Цивільного кодексу України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Статтями 626, 629 ЦК України передбачено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямованих на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України, зокрема це: правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Як вбачається із матеріалів справи, у
січні 2012 року між ТзОВ «Форс» та ТзОВ
«Негабарит» укладено договір поставки
№ 187 від 27.01.2012 року, згідно якого
постачальник (ТОВ «Форс»)
зобов'язується поставити та передати у
власність замовнику певну продукцію,
товар, відповідно до виставлених
рахунків на оплату та оформлених
видаткових накладних, а замовник (ТзОВ
«Негабарит») зобов'язується прийняти
цей товар і оплатити його на умовах
даного договору. Відповідно до умов
договору поставки термін поставки
товару проводиться не пізніше 5 (п'яти)
діб від дня отримання постачальником
заявки на постачання товару від
замовника. Днем поставки товару
вважається дата підписання накладної
на приймання товару.

На підтвердження факту придбання
даного товару ТзОВ «Негабарит» надало
суду копії видаткової, податкової,
товарно-транспортної накладних, акту
приймання - передачі основних засобів,
виписки з банківського рахунку,
рахунку на оплату. Оплата придбаного
товару ТзОВ «Негабарит» проведена
повністю на суму 43700 грн.

Відповідно до п.14.1.181 ст. 181 ПК України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду.

Згідно з п. 198.1. ст. 198 ПК України, право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій, зокрема і з
придбання товарів. Згідно з пунктом 198.2
ст. 198 ПК України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 ст. 198 ПК
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до ст.39 цього Кодексу, та складається з
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 ст.193 цього
Кодексу , протягом такого звітного
періоду у зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 ст. 198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 ст. 201 цього
Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Відносно твердження податкового
органу про заниження позивачем податку
на прибуток, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 149 ПК України
податковою базою для цілей
оподаткування податком на прибуток
визнається грошове вираження прибутку
як об'єкта оподаткування, визначеного
згідно із ст.134 цього Кодексу, з
урахуванням положень статей 135 - 137 та 138
- 143 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 ст.134
ПК України, прибуток із джерелом
походження з України та за її межами
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі ст. 135-137 цього Кодексу, на
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі ст. 138-143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених ст.152 цього Кодексу.

Витрати у розумінні Податкового
кодексу України - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілом
власником) (підпункт 14.1.27 пункту 14.1 ст.14
ПК України).

До складу валових витрат що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування відповідно до пункту 138.1
ст.138 ПК України, входять витрати від
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, 138.11 цієї статті: інші витрати,
визначені згідно з пунктами 138.5, 138.10
-138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і
статтею 141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у ст. 139 цього Кодексу.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового
кодексу України визначено, що витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Зі змісту Акта перевірки, слідує, що
договір укладений позивачем з
контрагентом - ТзОВ «Форс», за
результатами господарських операцій
по яких позивачем було сформовано
податковий кредит та включено суми
витрат, по таких операціях до валових
витрат, - відповідач вважає нікчемними.

Однак, суд не погоджується з висновком
відповідача про невизнання за
позивачем права на податковий кредит
та права на включення сум по таких
господарських операціях до валових
витрат, у зв'язку з чим зазначає
наступне.

Чинним законодавством не передбачено
такого наслідку (санкції) встановлення
факту нікчемності (недійсності)
правочину, як донарахування податкових
платежів за такими правочинами,
зокрема і платежів з ПДВ та податку на
прибуток.

Донарахування податкових зобов'язань,
є за своїм змістом санкцією за допущене
порушення платником податку у сфері
виключно податкових правовідносин, а
встановлення ознак недійсності чи
правомірності правочину є суть
цивільних правовідносин, в сфері дії
яких податкові органи не наділені
управлінськими повноваженнями. Тому,
висновок відповідача про недійсність
(нікчемність) договору від 27.01.2012р. № 187,
викладений в Акті перевірки не може
бути належною юридичною підставою для
винесення оскаржуваних рішень та має
лише інформативний характер.

За умов відсутності вказівки та
доказів вчинення позивачем
правопорушення у сфері саме податкових
правовідносин, застосування санкцій
податкового законодавства у вигляді
донарахування податкових зобов'язань
та штрафу є безпідставним та
необґрунтованим.

Відповідно до роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, яке викладене
у постанові від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» нікчемними є
правочини, що посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(ст. 14 Конституції України); правочини
щодо відчуження викраденого майна;
правочини, що порушують правовий режим
вилучених з обігу або обмежених в обігу
об'єктів цивільного права тощо.

Суд звертає увагу, що відповідно до
Акта перевірки відповідач дійшов
висновку про нікчемність укладеного
між позивачем та його контрагентом
правочину на підставі розгляду
матеріалів перевірок, які здійснені
іншим податковим органом, в яких
досліджувались господарські
взаємовідносини цього контрагента та
господарські взаємовідносини цього
контрагента з іншими підприємствами.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Досліджені в судовому засіданні докази
підтверджують реальність здійснення
позивачем господарської операції по
придбанню у ТзОВ «Форс» компресорної
установки ВК15Е-10-500. При цьому, ТзОВ
«Негабарит» підтверджено наявність
господарської мети при придбанні
товару та належне оформлення первинних
документів.

Так, зокрема, суд вважає, що позивач
належним чином довів причину існування
двох копій однієї ТТН від 06.02.2012 року -
за підписом уповноваженої особи
представництва транспортної компанії
«САТ» у м. Луцьку, наданої на вимогу
представника позивача після отримання
вимоги Ковельської ОДПІ про
підтвердження перевезення товару, а
також копії ТТН, отриманої
безпосередньо після отримання товару
на складі транспортної компанії «САТ»
у м. Ковелі, яка містить дані про особу,
що була уповноважена отримати товар
від ТзОВ «Негабарит» - ОСОБА_2, та її
паспортні дані.

Посилання Ковельської ОДПІ на
невідповідність форми вказаної вище
ТТН типовій формі, а також на
зазначення місця вивантаження товару -
м. Хмельницький, вул. Геологів, 1, судом
до уваги не приймається, оскільки
типова форма ТТН затверджена наказом
Мінтрансу України від 29.12.1995р. №488/346,
який не зареєстрований в Мінюсті
України, а вказана, на думку
податкового органу, адреса
вивантаження є фактично
повідомленням-рекламою і не стосується
конкретного перевезення. Оцінку
вказаним фактом було також дано
поданням Ковельського міжрайонного
прокурора від 05.03.2013р. №87-1131, за
результатами розгляду якого наказом
Ковельської ОДПІ №336 від 13.03.2013р.
застосовано дисциплінарне стягнення
до головного державного податкового
ревізора-інспектора Сергієнко Л.І. за
порушення, допущені в ході здійснення
документальної позапланової перевірки
ТзОВ «Негабарит».

Крім того, суд вважає, що позивачем
доведено як факт придбання, так і
подальшої експлуатації придбаного
товару в належній товариству СТО, з
огляду на акт приймання-передачі
(внутрішнього переміщення) основних
засобів від 06.07.2012 року.

З врахуванням вищевикладеного, суд
дійшов висновку, що викладені в акті
перевірки ТзОВ «Негабарит» висновки
податкового органу про нікчемність
правочинів, укладених між ТОВ «Форс» та
позивачем, не знайшли свого
підтвердження в ході з'ясування
обставин у справі по суті, відтак
встановлення податковим органом
завищення позивачем валових витрат та
податкового кредиту, завищення витрат,
що враховуються при визначенні об'єкту
оподаткування по господарських
операціях з вказаним
контрагентом-постачальником є
необґрунтованим та безпідставним.

Суд також зазначає, що фактично, як
встановлено з матеріалів справи,
Ковельською ОДПІ повторно, за
результатами однієї і тієї ж
господарської операції - поставки
компресорної установки від ТзОВ
«Форс», винесено податкове
повідомлення-рішення про зменшення
ТзОВ «Негабарит» розміру від'ємного
значення суми податку на додану
вартість за березень 2012 року у розмірі
7283 грн., хоча 21.05.2012 року відповідачем
вже виносилось аналогічне податкове
повідомлення-рішення за результатами
камеральної перевірки (акт від 14.05.2012р.
№175/16-35831152).

Висновком акту від 14.05.2012 року
№175/16-35831152 констатовано зайве
віднесення ТзОВ «Негабарит» до складу
податкового кредиту за березень 2012
року ПДВ в сумі 7 283грн. згідно
податкової накладної №13 від 03.02.2012р.,
отриманої від ТзОВ «Форс» та
зареєстрованої останнім в ЄРПН 25.02.2012р.,
тобто з порушенням 20-денного терміну на
таку реєстрацію.

Погодившись з висновками Ковельської
ОДПІ, ТзОВ «Негабарит» 19.06.2012 року
подала декларацію з ПДВ за травень 2012
року, у якій зменшила залишок
від'ємного значення за результатами
перевірки податкового органу (рядок 21.3
декларації) на 7 283грн.

Таким чином, Ковельською ОДПІ, двічі
застосовано відповідальність у
вигляді зменшення ТзОВ «Негабарит»
розміру від'ємного значення суми
податку на додану вартість за березень
2012 року, що є порушенням принципів,
встановлених ст.2 КАС України.

Згідно з частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Всупереч наведеним вимогам відповідач
як суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення, і не
довів правомірності прийнятих
податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, адміністративний позов
підлягає до задоволення шляхом
прийняття постанови про визнання
протиправним та скасування податкових
повідомлень-рішень від 18 лютого 2013 року
за № та №.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади,
до яких належать органи державної
податкової служби та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дір
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, колегія суддів приходить до
переконання, що суд першої інстанції
дійшов до вірних висновків, приймаючи
рішення по суті спірних правовідносин.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Ковельської
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області -
залишити без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду України від 04
червня 2013 року у справі №803/1082/13-а -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

Т.В. Онишкевич