Справа № 817/4063/13-а
Суддя: Жизневська А.В.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Жизневська А.В.
УХВАЛА

іменем України

"05" березня 2014 р.
Справа № 817/4063/13-а

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Жизневської А.В.

суддів:
Котік Т.С.

Малахової Н.М.,

розглянувши в письмовому провадженні
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від "09" грудня
2013 р. у справі за позовом приватного
підприємства "Фабрика кондитерських
прикрас" до Державної податкової
інспекції у м.Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області про скасування податкового
повідомлення - рішення ,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 09 грудня 2013
року позов задоволено. Скасовано
податкове повідомлення-рішення від
18.09.2013 року №, згідно з яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 6557,70 грн., з яких: 5619,46
грн. - за основним платежем; 938,24 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Апелянт в апеляційній скарзі просить
скасувати вказану постанову та
прийняти нову про відмову у задоволені
позову.

Перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що вона не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Суд встановив, що приватне
підприємство «Фабрика кондитерських
прикрас» (далі-Підприємство) є
платником податків, перебуває на
обліку у Державній податковій
інспекції у м.Рівному з 29.10.2004 року.
Основним видом діяльності
Підприємства є виробництво какао,
шоколаду та цукрових кондитерських
виробів, а за його статутом може
виробляти та реалізувати прикраси для
кондитерських виробів та інші види
діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що за
результатами документальної
позапланової виїзної перевірки
Державної податкової інспекції у
м.Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
(далі-ДПІ) з питань дотримання
Підприємством вимог податкового
законодавства при взаєморозрахунках з
товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Аджанта-Україна» за період з 01.10.2009 року
по 30.09.2012 року (акт перевірки
№454/22-200/33214039 від 02.07.2013 року) та на
підставі акту перевірки від 02.07.2013 р.
№454/22-200/33214039 прийнято податкове
повідомлення-рішення від 18.09.2013 року
№, за яким визначено суму
податкового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість по
вітчизняних товарах у розмірі 6557,70 грн.,
з яких: 5619,46 грн. - за основним платежем;
938,24 грн. - за штрафними санкціями.

Згідно змісту вказаних документів
податковий орган зробив висновок, що
Підприємство порушило вимоги пп.7.4.1.,
пп.7.4.4, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» від
03.04.1997 року №168/97-ВР, п.198.1, п.198.3, п.198.6
ст.198 розділу V Податкового кодексу
України від 02.12.2010 року №2755-VI та
завищило податковий кредит на суму
34378,01 грн., у тому числі: в січні 2009 р. на
суму віднесеного до ПК ПДВ 3503 грн., в
лютому 2009 р. на суму ПДВ 1771,50 грн., в
березні 2009 р. на суму ПДВ 4842,35 грн., в
квітні 2009 р. на суму ПДВ 3304,50 грн., за
червень 2009 р. на суму ПДВ 904,50 грн., за
серпень 2009 р. на суму ПДВ 904,50 грн., за
вересень 2009 р. на суму ПДВ 5213,75 грн., за
жовтень 2009 р. на суму ПДВ 4251,00 грн., за
березень 2010 р. на суму ПДВ 3150,75 грн., за
квітень 2010 р. на суму ПДВ 804,50 грн., за
травень 2010 р. на суму ПДВ 108,20 грн., за
серпень 2010 р. на суму ПДВ 3203,25 грн., за
жовтень 2010 р. на суму ПДВ 549,71 грн., за
лютий 2011 р. на суму ПДВ 1866,50 грн., в
результаті чого занижено податок на
додану вартість, який підлягає сплаті
до бюджету (з врахуванням від'ємного
значення ПДВ всього на суму 34378,01 грн. в
т. ч.: в січні 2009 р. на суму ПДВ 3503,00 грн., в
лютому 2009 р. на суму ПДВ 1771,50 грн., в
березні 2009 р. на суму ПДВ 4842,35 грн., в
квітні 2009 р. на суму ПДВ 3304,50 грн., за
червень 2009 р. на суму ПДВ 904,50 грн., за
серпень 2009 р. на суму ПДВ 904,50 грн., за
вересень 2009 р. на суму ПДВ 5213,75 грн., за
жовтень 2009 р. на суму ПДВ 4251,00 грн., за
березень 2010 р. на суму ПДВ 3150,75 грн., за
квітень 2010 р. на суму ПДВ 804,50 грн., за
травень 2010 р. на суму ПДВ 108,20 грн., за
серпень 2010 р. на суму ПДВ 3203,25 грн., за
жовтень 2010 р. на суму ПДВ 549,71 грн., за
лютий 2011 р. на суму ПДВ 1866,50 грн.

Судом встановлено, що висновки
податкового органу про порушення
позивачем вимог законодавства
ґрунтуються на припущені про
нікчемність правочинів, укладених між
Підприємством та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
Аджанта-Україна», про відсутність
реального настання правових наслідків,
про проведення транзитних фінансових
потоків, спрямованих на здійснення
операцій надання податкової вигоди,
зокрема, у випадках, коли операції
здійснюються з метою штучного
формування валових витрат та
податкового кредиту, не мають
реального товарного характеру.

Підставою такого обгрунтування є акт
ДПІ у Печерському районі м.Києва про
неможливість проведення зустрічної
звірки товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Аджанта-Україна» щодо підтвердження
господарських відносин з суб'єктами
господарювання за квітень 2012 року №
751/22.9/32667423 від 27.02.2013 року та акту про
неможливість проведення зустрічної
звірки товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Аджанта-Україна» щодо підтвердження
господарських відносин з платниками
податків за період з 01.01.2012 року по
31.03.2012 року №1761/22.8/32667423 від 21.05.2013 року,
відповідно до якого встановлено, що
останнє за юридичною та фактичною
адресою у 2011-2012 рр. не знаходилося,
трудові ресурси для здійснення
фінансово-господарської діяльності
відсутні.

В ході розгляду справи з'ясовано та не
заперечувалося відповідачем під час
судового розгляду, що 18 січня 2010 року
між Підприємством та товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
Аджанта-Україна» було укладено договір
поставки товару №14. Відповідно до п. 1.1.
цього договору постачальник
зобов'язується поставити на умовах EXW м.
Київ, місце поставки склад
Постачальника, (м. Київ, пров.
Артилерійський, 1-А) згідно Міжнародних
правил «Інкотермс» у редакції 2000 р., та
передати у власність Покупця продукцію
(найменування, асортимент та кількість
якої вказується в накладних, які є
невід'ємною частиною даного договору)
надалі за текстом «Товар», а Покупець
зобов'язується прийняти Товар та
оплатити його на умовах даного
договору. Згідно із п.10.2., 10.3. договору
його укладено терміном до 31 грудня 2011
року. Відповідно до договору поставки
товару за період з 22.01.2009 року по 02.02.2011
року товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Аджанта-Україна» поставило
Підприємству товар - барвники харчові,
всього на суму 206268,06 грн.

На підтвердження факту поставки товару
позивач надав суду: видаткову накладну
від 02.02.2011 року №AJA-000061 на суму 11199 грн.. в
т.ч. ПДВ 1866,50 грн., видаткову накладну
від 18.10.2010 року №AJA-00818 на суму 834,71 грн., в
т.ч. ПДВ 139,12 грн., видаткову накладну від
08.10.2010 року №AJA-00797 на суму 2214 грн. в т.ч.
ПДВ 369 грн., видаткову накладну від
05.10.2010 року №AJA-00780 на суму 249,54 грн. в т.ч.
ПДВ 41,59 грн., видаткову накладну від
25.08.2010 року №AJA-00657 на суму 15247,50 грн. в
т.ч. ПДВ 2571,25 грн., видаткову накладну
від 10.08.2010 року №AJA-00633 на суму 3792,00 грн.
в т.ч. ПДВ 632,00 грн.

Оплату за поставлені товари позивач
здійснив шляхом безготівкового
розрахунку, що підтверджується
відповідними платіжними дорученнями
позивача (№705 від 09.09.2010 року на суму
5000,00 грн., №796 від 01.10.2010 року на суму
10000,00 грн., №805 від 08.10.2010 року на суму
4219,50 грн., №908 від 12.11.2010 року на суму 3298,26
грн., №163 від 01.03.2011 року на суму 3000,00
грн., №221 від 15.03.2011 року на суму 5000,00
грн., №249 від 23.03.2011 року на суму 3199,00
грн.). Взаєморозрахунки між сторонами
проведені в повному обсязі, що
підтверджується банківськими
виписками, що містяться у матеріалах
справи, та не заперечується сторонами.

На підтвердження розрахунків між
сторонами та сплати сум податку на
додану вартість у складі ціни товару за
вказаними господарськими операціями
Підприємство отримало від Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
Аджанта-Україна» податкову накладну №4
від 02.02.2011 року на суму 11199,00 грн. в т.ч.
ПДВ 1866,50 грн., податкову накладну №818
від 18.10.2010 року на суму 834,71 грн. в т.ч. ПДВ
139,12 грн., податкову накладну №797 від
08.10.2010 року на суму 2214,00 грн. в т.ч. ПДВ
369,00 грн., податкову накладну №780 від
05.10.2010 року на суму 249,54 грн. в т.ч. ПДВ 41,59
грн., податкову накладну №657 від 25.08.2010
року на суму 15247,50 грн. в т.ч. ПДВ 2571,25
грн., податкову накладну №633 від 10.08.2010
року на суму 3792,00 грн. в т.ч. ПДВ 632,00 грн.
Вони зареєстровані Підприємством у
реєстрі отриманих податкових
накладних за відповідні періоди, що
підтверджується доказами в матеріалах
справи.

На підтвердження якості товару -
барвників харчових та властивостей
цього товару при його поставці
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Аджанта-Україна» надала для позивача
сертифікати аналізу на кожен вид
поставлених харчових барвників та
висновок державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
Державної санітарно-епідеміологічної
служби Міністерства охорони здоров'я
України № 05.03.02-03/13410 від 07.03.2008 року на
поставлені харчові барвники.

При розгляді справи з'ясовано, що
отриманий за договором поставки у
товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Аджанта-Україна» товар був
використаний Підприємством у
господарській діяльності, а саме - для
виробництва кондитерської продукції.

Встановлюючи обставини, що мають
значення для вирішення спору, суд дав
правильну правову оцінку відносинам,
що виникли між сторонами, та вірно
зазначив, що спірні правовідносини на
момент їх виникнення регулювались
Законом України «Про податок на додану
вартість», а з 01.01.2011 року - нормами
Податкового кодексу України, а також
положеннями Цивільного кодексу
України щодо недійсності правочинів.

Відповідно до змісту статтей 204, 215, 228
Цивільного кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.
Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним. Усі
інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

З акту перевірки №454/22-200/33214039 від 02.07.2013
року вбачається, що він не містить
жодних посилань на наявність ознак, які
передбачені частиною 1 статті 228
Цивільного кодексу України.

Суд вірно зазначив, що з урахуванням
положень підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статі 4
Податкового кодексу України, яка
визначає презумпцію правомірності
рішень платника податку, самостійно
визначені платником податку валові
витрати і податковий кредит вважаються
сформованими правомірно, доки
контролюючим органом в установленому
порядку не буде доведено факту
невідповідності задекларованих
наслідків господарської операції
платника податків у податковому обліку
фактичним обставинам. Податкові органи
не позбавлені права звернутися до суду
з вимогою про визнання недійсним
правочину, укладеного між останнім у
ланцюгу постачань платником податку та
його контрагентом, з метою, завідомо
суперечною інтересам держави та
суспільства та стягнення в дохід
держави коштів, одержаних сторонами
оспорюваного правочину за такими
угодами, як це установлено частиною
третьою статті 228 Цивільного кодексу
України.

При розгляді справи відповідачем не
було надано доказів на підтвердження
недотримання сторонами в момент
укладення договорів вимог,
встановлених частин 1-3, 5, 6 статті 203
Цивільного кодексу України, що є
підставою для визнання правочинів
недійсними. Не наведено також доказів,
які б свідчили про те, що договір,
сторонами яких є позивач та товариство
з обмеженою відповідальністю
«Компанія Аджанта-Україна» було
укладено з метою, що суперечить
інтересам держави, в тому числі, в
частині ухилення від сплати податків в
передбаченому законодавством обсязі
та отримання незаконної податкової
вигоди.

Щодо посилання податкового органу в
акті перевірки на матеріали
кримінальної справи, то суд вірно
зазначив, що користуватися
відомостями, зібраними в ході
досудового розслідування, є
неприпустимим, оскільки оцінку даним
відомостям вправі надавити виключно і
тільки компетентний суд, а не
податковий орган. Про наявність
обвинувального вироку по кримінальній
справі в акті перевірки не зазначено.

Окрім того, на момент здійснення
господарських операцій товариство з
обмеженою відповідальністю «Компанія
Аджанта-Україна» було у встановленому
законом порядку зареєстровано в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців,на
момент проведення господарських
операцій з позивачем мало статус
платника податку на додану вартість,
звітувалося до податкових органів.

У відповідності до змісту пп.7.2.3 та 7.2.4
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», податкова
накладна складається у момент
виникнення податкових зобов'язань
продавця у двох примірниках. Право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку у порядку,
передбаченому статтею 9 цього Закону.

Згідно з пунктом 9.8 статті 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість» реєстрація платника податку
на додану вартість діє до дати її
анулювання.

Відповідно до пункту 2 «Порядку
заповнення податкової накладної»,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України №165
від 30.05.1997 року та пункту 2 «Порядку
заповнення податкової накладної»,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України №969
від 21.12.2010 року, яким в свою чергу
скасовано попередній наказ (чинних на
момент оформлення податкових
накладних), податкову накладну складає
особа, яка зареєстрована як платник
податку в податковому органі і якій
присвоєно індивідуальний податковий
номер платника податку на додану
вартість.

Відтак, суд вірно зазначив, що
твердження Державної податкової
інспекції у м. Рівному щодо
неможливості здійснення господарської
діяльності контрагентом ТОВ «Компанія
Аджанта-Україна» є безпідставними.

У відповідності до пункту 1.7 статті 1
Закону України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит - сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 цього
ж Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Відповідно до пп. 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», не підлягають включенню до
складу податкового кредиту будь-які
витрати зі сплати податку, які не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями, а у разі
імпорту робіт (послуг) - актом прийняття
робіт (послуг) чи банківським
документом, який засвідчує
перерахування коштів в оплату вартості
таких робіт (послуг). У пп. 7.5.1 пункту 7.5
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів із банківського
рахунку платника податку в оплату
товарів (робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків із використанням
кредитних дебетових карток чи
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

В свою чергу, дослідивши представлені
докази, суд надав їм вірну правову
оцінку, виходячи з приписів пункту 198.1.,
198.3., 198.6 статті 198 Податкового кодексу
України за період, коли вже він
регулював спірні правовідносини, та
правильно зазначив, що належним чином
оформлена податкова накладна є
достатньою підставою для включення сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту по даті здійснення
хоча б однієї із першій подій
(перерахування коштів в оплату товарів
або отримання податкової накладної).

А у відповідності до частин 2, 3 статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських,
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Таким чином, визначальним фактором, для
віднесення витрат до складу валових та
сум податку на додану вартість до
складу податкового кредиту, є зв'язок
таких витрат та податку на додану
вартість із господарською діяльністю
платника податків та наявність
підтверджуючих первинних документів.
Реальність здійснення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентом - Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Аджанта-Україна» за період з 01.01.2009 року
по 30.09.2012 року доведена долученими до
матеріалів справи первинними
документами.

Щодо посилання податкового органу на
безтоварність операції на підставі
відсутності товарно-транспортних
накладних, то суд встановив, що позивач
не є учасником транспортних
перевезень. Крім того, судом
встановлено, що товар було отримано від
контрагентів прямо на складі позивача,
що підтверджено наявними в матеріалах
справи видатковими накладними.

Податковим органом, у відповідності до
приписів ч.2 ст.71 КАС України, не
доведено правомірності прийнятого ним
рішення та не надано доказів на
спростування вищевикладеного.

Постанову судом першої інстанції
прийнято з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для її скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області залишити без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
"09" грудня 2013 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
А.В. Жизневська

судді:
Т.С. Котік

Н.М. Малахова

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Приватне
підприємство "Фабрика кондитерських
прикрас" вул. Чернишова,9,м.Рівне,33000

3- відповідачу/відповідачам: Державна
податкова інспекція у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області
вул.Відінська,8,м.Рівне,33023