Справа № 810/4136/13-а
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" березня 2014 р. м. Київ
К/800/64091/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І.,
Приходько І.В.,

секретаря судового засідання Бовкун
В.В.,

представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5

на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 16.08.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.12.2013 року

у справі № 810/4136-13-а

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_5)

до Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області (далі - відповідач, Ірпінська
ОДПІ)

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

ФОП ОСОБА_5 звернулась у серпні 2013 року
до суду з адміністративним позовом до
Ірпінської ОДПІ про скасування
податкових повідомлень-рішень від
01.07.2013 року № та № .

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 16.08.2013 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 05.12.2013 року, у задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, оскільки вважає, що
постанову та ухвалу було прийнято з
порушенням норм матеріального права та
без належного врахування всіх обставин
справи.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили, що не перешкоджає її
розгляду по суті.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому засіданні та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з огляду
на наступне.

Фактичною підставою донарахування
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 241 778,41
гривень згідно з податковим
повідомленням-рішенням від 01.07.2013 року
№ та податкового зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб на
загальну суму 225 998,24 гривень згідно
податкового повідомлення-рішення від
01.07.2013 року № , з приводу
правомірності яких виник спір, стали
висновки контролюючого органу,
викладені в акті документальної
планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_5
з питань дотримання вимог податкового
та валютного законодавства за період з
01.01.2011 року по 31.12.2012 року № 294/172/НОМЕР_3
від 18.03.2013 року, про порушення позивачем
вимог пп. «а» п. 176.1 ст. 176, п. 177.2, п. 177.9 ст.
177, п. 188.1 ст. 188, п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, ч. 1, ч. 5 ст. 203, п. 1, п. 2
ст. 215, ст. 228 Цивільного кодексу України,
що призвело до неналежного ведення
обліку доходів та витрат за
встановленою формою в перевіряємий
період; заниження оподатковуваного
доходу на суму 1 102 534,27 гривні за рахунок
безпідставного віднесення до складу
валових витрат коштів, віднесених на
оплату товарів (послуг) придбаних у ТОВ
«ТВС «Енергостандарт», «Дельта плюс
Юг», «Інівестком-капітал», «Логістична
лінія», ПП «Агропродовольчий
будівельний сервіс», що в свою чергу
стало підставою для заниження податку
з доходів фізичних осіб за 2011-2012 роках у
розмірі 238 454,73 гривні; безпідставне
формування податкового кредиту за
рахунок сум ПДВ по податкових
накладних, отриманих від вищевказаних
підприємств, що призвело до заниження
ПДВ у розмірі 230 944,50 гривні та
неправомірного включення до складу
податкового кредиту сум податку не
підтверджених податковими накладними
(касовими чеками з визначенням
податкового номера постачальника
тощо), що мало своїм наслідком
заниження ПДВ у розмірі 2230,25 гривень.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог, з яким
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що в матеріалах справи
відсутні жодні первинні документи (в
тому числі банківські виписки,
товарно-транспортні накладні,
оборотно-сальдові відомості тощо), що
свідчать про реальність господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами.

Разом з тим, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
погоджується із зазначеними
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій, з огляду на те, що оцінка
доказів, які міститься у матеріалах
справи і які надані позивачем на
підтвердження реального здійснення
господарських операцій з ТОВ «ТВС
Енергостандарт», ТОВ
«Інвестком-Капітал», ТОВ «Дельта Плюс
Юг», ТОВ «Логістична лінія», ПП
«Агропродовольчий будівельний
сервіс», здійснена судами без
дотримання положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, що встановлює обов'язок суду
оцінювати докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, при цьому, суд, згідно з
вимогами вказаної статті, зобов'язаний
дослідити належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Так, наявні у матеріалах справи
документи первинного бухгалтерського
обліку (Договір поставки продукції №
263835 від 28.04.2011 року, укладений з ТОВ
«Інвестком-Капітал»; Договір поставки
продукції № 465903 від 28.02.2011 року,
укладений з ТОВ «ТВС Енергостандарт»;
Договір про надання послуг № 3996 від
05.04.2011 року, укладений з ТОВ «Дельта
Плюс Юг»; Договір поставки продукції №
4005Т від 15.04.2011 року, укладений з ТОВ
«Дельта Плюс Юг»; Договір поставки
продукції № 6578 від 20.06.2011 року,
укладений з ТОВ «Логістична Лінія»;
Договір № 8/2012-М від 01.02.2012 року,
укладений з ПП «Агропродовольчий
будівельний сервіс» з додатками до
нього; видаткові накладні; податкові
накладні; акт здачі-прийняття робіт
(надання послуг) № 373105 від 31.05.2011 року)
свідчать про існування господарських
правовідносин між позивачем та його
контрагентами (та ТОВ «ТВС
Енергостандарт», ТОВ
«Інвестком-Капітал», ТОВ «Дельта Плюс
Юг», ТОВ «Логістична лінія», ПП
«Агропропродовольчий будівельний
сервіс»), проте судами першої та
апеляційної інстанцій вони
необґрунтовано відхилені, як докази
реального виконання зобов'язань за
договорами поставки, незважаючи на те,
що ними позивач обґрунтовував
реальність здійснення господарських
операцій.

Згідно позиції Верховного Суду
України, викладеній в постанові від 27
березня 2011 року (реєстраційний номер
рішення в Єдиному державному реєстрі
судових рішень 24068062) надання
податковому органу належним чином
оформлених документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою одержання податкової вигоди є
підставою для її одержання, якщо
податковий орган не встановив та не
довів, що відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність даних в яких
установлена судом.

Про необґрунтованість податкової
вигоди можуть також свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення
платником податків зазначених
операцій з урахуванням часу, місця
знаходження майна або обсягу
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для виробництва товарів,
виконання робіт або послуг,
нездійснення особою, яка значиться
виробником товару, підприємницької
діяльності;

- відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки
тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не
вироблявся або не міг бути вироблений в
обсязі, зазначеному платником податків
у документах обліку;

- відсутність первинних документів
обліку.

Також, судами попередніх інстанцій не
були враховані приписи частини 1 статті
11 Кодексу адміністративного
судочинства України щодо здійснення
розгляду і вирішення справ в
адміністративних судах на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості. Відповідно, частинами 4
та 5 цієї статті на суд покладається
обов'язок вживати передбачені законом
заходи, необхідні для з'ясування всіх
обставин у справі, у тому числі щодо
виявлення та витребування доказів з
власної ініціативи; зобов'язує суд
запропонувати особам, які беруть
участь у справі, подати докази або з
власної ініціативи витребувати докази,
яких, на думку суду, не вистачає.

Наявність законодавчо визначених
обставин для формування валових витрат
та податкового кредиту є обов'язковою,
але не є безумовною підставою для
визнання правомірності такого
формування за умови, якщо податковий
орган доведе, що відомості в первинних
документах не відповідають дійсності,
в тому числі, коли господарські
операції не мали реального характеру
через їх безтоварність, були
спрямовані на протиправне отримання
податкових вигод з метою ухилення від
оподаткування.

Для підтвердження правомірності
формування платником податків валових
витрат та податкового кредиту, окрім
встановлення дотримання таким
платником вимог законів, необхідно
встановити реальність здійсненої
господарської операції з придбання
товару (послуг), тобто така операція має
бути не тільки документально
оформленою, а й повинна об'єктивно
призвести до зміни складу активів
платника податків. В основі будь-якої
реальної господарської операції має
лежати економічна мета, тобто бажання
платника податків приростити активи за
допомогою досягнення господарського
ефекту.

В даному випадку, судами попередніх
інстанцій не досліджено обставини, що
підтверджують або спростовують
реальність, доцільність та економічну
вигоду здійснення самих господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами, а саме: можливостей
контрагентів позивача щодо поставки
товарів, зокрема, наявності технічних
можливостей; транспортування товару;
питання щодо фактичної оплати
поставленого товару в ціні його
придбання, з відповідним
документальним підтвердженням.

Дослідження даних обставин необхідне
для правильного застосування норм
матеріального права і, відповідно,
прийняття законного та обґрунтованого
рішення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу; в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до приписів статті 70
Кодексу адміністративного
судочинства України, належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмету доказування. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Стосовно посилання податкового органу
на нікчемність господарських операцій,
судам слід звернути увагу на те, що
необхідними умовами для визнання угоди
нікчемною в силу вимог статті 228
Цивільного кодексу України є її
укладання з метою, завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства та
наявність умислу щодо настання
відповідних протиправних наслідків.
При цьому висновки про наявність такої
протиправної мети, зокрема у покупця
товару (послуг), можуть ґрунтуватися
лише на належних, достатніх, а також тих
доказах, які одержані з дотриманням
закону.

Крім того, колегія суддів касаційної
інстанції звертає увагу на наступне.

Статтею 55 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що у
разі вибуття або заміни сторони чи
третьої особи у відносинах, щодо яких
виник спір, суд допускає на будь-якій
стадії адміністративного процесу
заміну відповідної сторони чи третьої
особи її правонаступником. Усі дії,
вчинені в адміністративному процесі до
вступу правонаступника, обов'язкові
для нього в такій самій мірі, у якій
вони були б обов'язкові для особи, яку
він замінив.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем був поданий
адміністративний позов до Ірпінської
об'єднаної державної податкової
інспекції Київської області Державної
податкової служби.

Судом апеляційної інстанції до
розгляду даної справи був допущений
представник відповідача ОСОБА_7, який
належним чином не підтвердив свої
повноваження щодо участі у справі в
частині представництва інтересів
відповідача.

Крім того, судом апеляційної інстанції
зазначено, що відповідачем по даній
справі є Ірпінська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Київській
області.

Проте в матеріалах справи відсутнє
клопотання про заміну сторони -
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області Державної податкової служби
його правонаступником - Ірпінською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Київській області.
Відповідна ухвала про заміну
відповідача його правонаступником
судом апеляційної інстанції не
приймалась.

Враховуючи, що судами попередніх
інстанцій вищеназвані обставини
враховано не було, і це призвело до не
обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до ч. 2 ст.
227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Під час нового розгляду справи
необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно з'ясувати і перевірити
всі фактичні обставини справи,
об'єктивно оцінити докази, що мають
юридичне значення для її розгляду і
вирішення спору по суті, і в залежності
від встановленого, правильно визначити
норми матеріального права, що
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, та прийняти
обґрунтоване і законне судове рішення.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 160, 167, 220-231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 - задовольнити.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 16.08.2013 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.12.2013 року
у справі № 810/4136-13-а - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя:
І.О. Бухтіярова

Судді:
М.І. Костенко

І.В. Приходько