Справа № 1423/9780/2011
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2013-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2013 р.Справа № 1423/9780/2011

Категорія: 10.3.2 Головуючий в 1 інстанції:
Алєйніков В.О. Одеський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого - судді
Бойка А.В.,

суддів:
Яковлєв О.В.,

Танасогло Т.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу Департаменту праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради на постанову Центрального
районного суду м. Миколаєва від 15
квітня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Департаменту праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради про зобов'язання
здійснити перерахунок підвищення до
пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

17.08.2011 року ОСОБА_2 до суду першої
інстанції з позовом до Департаменту
праці та соціального захисту населення
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради про зобов'язання
відповідача усунути порушення і
провести перерахунок згідно ст. 48 ЗУ №
796-ХІІ від. 28.02.1991 р. щорічної допомоги на
оздоровлення у розмірі 5 мінімальних
заробітних плат з моменту виникнення у
мене права на щорічну допомогу на
оздоровлення, а саме з 30.10.1992 року по
момент винесення рішення; зобов'язання
відповідача призначити довічно
позивачу, як постраждалому внаслідок
Чорнобильської катастрофи ІІ
категорії щорічну допомогу на
оздоровлення згідно вимог ст. 48 ЗУ «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28.01.1991
р. № 796-ХІІ і виплачувати, починаючи з
01.08.2011 року до часу дії даного Закону;
стягнення на користь позивача кошти,
затрачені на правову допомогу у
розмірі 500,00 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 27.11.2012 року позовні
вимоги ОСОБА_2 про захист соціальних
прав у період до 17.02.2011 року залишено
без розгляду.

Постановою Центрального районного
суду м. Миколаєва від 15.04.2013 року
адміністративний позов ОСОБА_2
задоволено.

Визнано неправомірними дії
Департаменту праці та соціального
захисту населення виконавчого
комітету Миколаївської міської ради
щодо нарахування та виплати ОСОБА_2 за
2011 рік щорічної допомоги на
оздоровлення.

Зобов'язано департамент праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради здійснити нарахування
ОСОБА_2 щорічної допомоги на
оздоровлення за 2011 рік, виходячи з п'яти
визначених відповідно до ЗУ «Про
державний бюджет України на 2011 рік»,
статті 2 ЗУ «Про встановлення
прожиткового мінімуму та мінімальної
заробітної плати» мінімальних
заробітних плат

Зобов'язано Департамент праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради сплатити ОСОБА_2 різницю
між нарахованими відповідно до цієї
постанови та фактично сплаченими у 2011
році сумами.

10.06.2013 року Департамент праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради подав апеляційну скаргу
на вказану постанову суду першої
інстанції.

В своїй апеляційній скарзі відповідач
посилався на те, що виплата державної
допомоги на оздоровлення позивачеві
здійснювалась у розмірах, передбачених
чинним законодавством, а тому порушень
при її виплаті допущено не було.

У зв'язку з викладеним в апеляційній
скарзі ставиться питання про
скасування постанови Центрального
районного суду м. Миколаєва від 15.04.2013
року та прийняття нового рішення, яким
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю.

Розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга Департаменту
праці та соціального захисту населення
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради не підлягає задоволенню з
наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, відноситься до 2 категорії осіб,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, що
підтверджується посвідченнями серії А
№ 113021, виданим 30.10.1998 року (а. с. 12) та не
заперечується відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що
щорічна допомога на оздоровлення за 2011
рік була сплачена ОСОБА_2 у розмірах
встановлених постановою КМУ № 562 від
12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірі 100 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернувся до суду першої
інстанції з адміністративним позовом
про зобов'язання здійснити перерахунок
підвищення до пенсії з 30.10.1992 року по
момент винесення рішення лише 17.08.2011
року та просив поновити пропущений
строк звернення до суду з позовом.

Колегія суддів вважає, що в даному
випадку відсутні підстави для
поновлення пропущеного строку
звернення до суду, оскільки, зважаючи
на щомісячний характер виплат
підвищення до пенсії, позивач повинен
був дізнатися про порушення його прав
раніше. Доказів поважності пропуску
строку для звернення до суду позивачем
не надано.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку щодо
відсутності підстав для поновлення
позивачу пропущеного строку для
звернення до суду.

Згідно ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Зважаючи на те, що позивач звернувся до
суду за захистом порушених прав 17.08.2011
року, адміністративний позов за період
до 17.02.2011 року, відповідно до ст. 100 КАС
України, вірно залишено ухвалою
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 27.11.2012 року без розгляду у
зв'язку з пропуском шестимісячного
строку звернення до суду.

Що стосується позовних вимог у межах
шестимісячного строку звернення до
суду, слід зазначити наступне:

Відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" щорічна
допомога на оздоровлення учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС 2 категорії
виплачується в розмірі - п'ять
мінімальних заробітних плат.

Щорічна допомога на оздоровлення
виплачується громадянам за місцем їх
проживання органами соціального
захисту населення.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції
позивач має право на отримання
компенсації за шкоду, заподіяну
здоров'ю, визначену статтею 48 Закону.
Компенсаціями за шкоду, заподіяну
здоров'ю, є одноразова компенсація та
щорічна допомога на оздоровлення.
Вихідним критерієм нарахування цих
компенсацій є мінімальна заробітна
плата, розмір якої визначається на
момент виплати.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року № 562 "Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" встановлено розміри
компенсацій за шкоду, заподіяну
здоров'ю, в абсолютних сумах.

Статтею 22 Конституції України,
передбачено, що при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

Також ст.71 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", передбачено, що дія
положень цього Закону не може
призупинятись іншими законами, крім
законів про внесення змін до цього
Закону.

У 2011 році зміни та доповнення до ст. 48
Закону не вносились, тому, ст. 48 цього
Закону діє в редакції, яка була чинна до
внесення змін Закону України "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України", та
передбачає виплату щорічної допомоги
на оздоровлення в розмірі кратному
мінімальній заробітній платі.

Таким чином, виходячи із засад
пріоритетності Законів України над
урядовими нормативно-правовими актами,
колегія суддів вважає, що при вирішенні
даного спору необхідно застосувати
саме положення ст.48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи " та
положення законів України про бюджет
на відповідний рік для встановлення
розміру мінімальної заробітної плати,
з урахуванням їх дії у часі, а не
зазначену постанову Кабінету
Міністрів України, яка суперечить
вказаним законам.

Отже, невиплата позивачу у повному
обсязі щорічної допомоги на
оздоровлення, порушує його права, що
встановлені ст. 48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Зважаючи на все вищезазначене колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції вірно було зобов'язано
відповідача здійснити перерахунок та
виплату ОСОБА_2 щорічної допомоги на
оздоровлення за 2011 рік, оскільки дії
відповідача щодо її виплати у розмірах,
визначених вищевказаної постановою
Кабінету Міністрів України в період
здійснення виплат, були
неправомірними.

Однак колегія суддів апеляційної
інстанції звертає увагу на
помилковість посилання суду першої
інстанції на ст. 2 Закону України «Про
встановлення прожиткового мінімуму та
мінімальної заробітної плати» з огляду
на наступне.

В ст. 2 Закону України «Про встановлення
прожиткового мінімуму та мінімальної
заробітної плати» встановлено розмір
мінімальної заробітної плати: з 1
листопада 2009 року - 744 гривні, з 1 січня
2010 року - 869 гривень, з 1 квітня - 884
гривні, з 1 липня - 888 гривень, з 1 жовтня -
907 гривень, з 1 грудня - 922 гривні, саме на
2010 рік. Проте, як вище зазначено,
задоволенню підлягають позовні вимоги
з 17.02.2011 року. Тобто дана норма
встановлює заробітну плату за період з
2009 року по 2010 рік. З огляду на це, а також
на те, що вона поза межами
шестимісячного строку звернення до
суду, колегія суддів апеляційної
інстанції підкреслює її неможливість
застосовування до даних правовідносин.
Тож судом першої інстанції було
помилково зазначено ст. 2 Закону
України «Про встановлення
прожиткового мінімуму та мінімальної
заробітної плати».

Що стосується позовних вимог позивача
відносно стягнення на його користь
коштів, затрачених на правову допомогу
у розмірі 500,00 грн., слід зазначити
наступне:

Згідно із статтею 87 КАС України витрати
на правову допомогу відносяться до
судових витрат, які за результатами
розгляду справи розподіляються між
сторонами за правилами, врегульованими
статтею 94 КАС України. Відповідно до
частини першої статті 94 КАС України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України. Частиною
третьою зазначеної статті встановлено,
якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу -відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом (частина третя статті 90 КАС
України). Зокрема, постановою Кабінету
Міністрів України від 27 квітня 2006 року
№ 590 "Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави" визначено, що якщо компенсація
відповідно до закону сплачується за
рахунок держави її граничний розмір не
перевищує суму, що обчислюється
виходячи з того, що особі, яка надає
правову допомогу, виплачується 5
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за повний робочий
день.

Закон України "Про адвокатуру" визначає
дотримання Правил адвокатської етики
як одного з основних зобов'язань
адвоката, які він бере на себе,
складаючи Присягу адвоката України.

Правила адвокатської етики, схвалені
Вищою кваліфікаційною комісією
адвокатури при Кабінеті Міністрів
України 01 жовтня 1999 року протокол від 1 -
2 жовтня 1999 року № 6/VI, визначають
уніфіковане тлумачення норм
адвокатської етики, у тому числі щодо
винагороди адвоката за виконані ним
дії по наданню правової допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 17, частин 1-6 ст. 33
Правил адвокатської етики в угоді про
надання правової допомоги мають бути
чітко і недвозначно визначені всі
головні умови, на яких адвокат приймає
доручення клієнта. Гонорар є єдиною
допустимою формою отримання адвокатом
винагороди за надання правової
допомоги клієнту. Гонорар, отримуваний
адвокатом за надання правової
допомоги, повинен бути законним за
формою і порядком внесення і розумно

обґрунтованим за розміром. Фактори, що
повинні братися до уваги при
визначенні обґрунтованого розміру
гонорару, включають в себе: 1) обсяг часу
і роботи, що вимагаються для належного
виконання доручення; ступінь
складності та новизни правових питань,
що стосуються доручення; необхідність
досвіду для його успішного завершення;
2) вірогідність того, що прийняття
доручення перешкоджатиме прийняттю
адвокатом інших доручень або суттєво
ускладнить їх виконання в звичайному
часовому режимі; 3) необхідність виїзду
у відрядження; 4) важливість доручення
для клієнта; 5) роль адвоката в
досягненні гіпотетичного результату,
якого бажає клієнт; 6) досягнення за
результатами виконання доручення
позитивного результату, якого бажає
клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги
клієнта стосовно строків виконання
доручення; 8) характер і тривалість
професійних відносин даного адвоката з
клієнтом; 9) професійний досвід,
науково-теоретична підготовка,
репутація, значні професійні здібності
адвоката.

Жодний із факторів, указаних у ч. 3 цієї
статті, не має самостійного значення;
вони підлягають врахуванню в їх
взаємозв'язку стосовно обставин
кожного конкретного випадку. Розмір
гонорару і порядок його внесення мають
бути чітко визначені в угоді про
надання правової допомоги. Засади
обчислення гонорару (фіксована сума,
погодинна оплата, доплата гонорару за
позитивний результат по справі, тощо)
визначаються за домовленістю між
адвокатом та клієнтом і також мають
бути закріплені в угоді.

Однак, в матеріалах справи відсутній
договір про надання правової допомоги.

Крім того, з наданих позивачем
документів неможливо визначити обсяг
часу і роботи, витраченого особою, що
надавала правову допомогу ОСОБА_2, а
також їх співставлення для чіткого
визначення гонорару, також не
неможливо з'ясувати питання які
повинні зазначатись в договорі.

Таким чином, все вищевказане
унеможливлює законне обґрунтування
стягнення на користь ОСОБА_2 коштів,
затрачених на правову допомогу в
розмірі 500,00 (п'ятсот) грн.

Зважаючи на зазначене, позовні вимоги в
цій частині задоволенню не підлягають.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що судом першої інстанції
правильно по суті вирішено справу, але
із помилковим застосуванням норм
процесуального права, а тому
постановлене судове рішення на
підставі ст. 201 КАС України підлягає
зміні.

Враховуючи вищенаведене і керуючись
ст. ст. 184, 185, 198, 201, 205, 207, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департамент праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради залишити без задоволення.

Постанову Центрального районного суду
м. Миколаєва від 15.04.2013 року змінити,
виключивши з її резолютивної частини
посилання на ст. 2 Закону України «Про
встановлення прожиткового мінімуму та
мінімальної заробітної плати».

В іншій частині постанову Центрального
районного суду м. Миколаєва від 15.04.2013
року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили відповідно до ст. 254 КАС
України та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з моменту
набрання законної сили рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:
А.В.Бойко

Суддя:
О.В. Яковлєв

Суддя:
Т.М.Танасогло