Справа № 2а-11075/12/0170/10
Суддя: Іщенко Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

Справа № 2а-11075/12/0170/10

12.03.14 м. Севастополь
Севастопольський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Іщенко Г.М.,

суддів Санакоєвої М.А. ,

Омельченка В. А.

розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу № 2а-11075/12/0170/10
за апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у місті
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіці
Крим на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим (суддя Кудряшова А.М. )
від 21.01.2014

за позовом Приватного підприємства
"Електрокомплект-Ю" (вул. Київська,
буд.150А, місто Сімферополь, Автономна
Республіка Крим, 95050)

до Державної податкової інспекції у
місті Сімферополі Головного
управління Міндоходів в Автономній
Республіці Крим (вул. Мати Залки, буд.1/9,
місто Сімферополь, Автономна
Республіка Крим, 95053)

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 21.01.2014
адміністративний позов задоволено:
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у місті
Сімферополі №/0 від 23.08.2006,
прийняте стосовно Приватного
підприємства «Електрокомплект-Ю», про
збільшення податкового зобов'язання з
податку на додану вартість на загальну
суму 46017 (сорок шість тисяч сімнадцять)
гривень 00 копійок; визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у місті
Сімферополі №/0 від 23.08.2006,
прийняте стосовно Приватного
підприємства «Електрокомплект-Ю», про
збільшення податкового зобов'язання з
податку на прибуток приватник
підприємств на загальну суму 47085 (сорок
сім тисяч сімнадцять) гривень 60
копійок; вирішено питання про судові
витрати.

Не погодившись з даним рішенням суду,
Державна податкова інспекція у місті
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіці
Крим звернулась з апеляційною скаргою,
в якій просить постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 21.01.2014 скасувати у
зв'язку з порушенням судом норм
матеріального та процесуального права
та прийняте нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити у повному
обсязі.

Правом на участь у судовому засіданні
сторони не скористались. Про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином та своєчасно.
Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України неприбуття у
судове засідання сторін, належним
чином повідомлених про дату, час та
місце апеляційного розгляду справи, є
підставою для розгляду справи в
порядку письмового провадження. Судова
колегія знаходить можливим
апеляційний розгляд справи у
відсутність сторін, визнаючи
достатніми для розгляду апеляційної
скарги наявні в матеріалах справи
письмові докази.

Розглянувши справу в порядку статей 195,
пункту 2 частини першої статті 197
Кодексу адміністративного судочинства
України, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, до
суду надійшли матеріали
адміністративної справи за позовом
Приватного підприємства
«Електрокомплект-Ю» (далі-позивач) до
Державної податкової інспекції в місті
Сімферополі (далі-відповідач) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
23.08.2006: №/0 про збільшення
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в загальному розмірі
46017,00 грн., у тому числі за основним
платежем в сумі 30678,00 грн. та за
штрафними санкціями в сумі 15339,00 грн.,
№/0 про збільшення податкового
зобов'язання з податку на прибуток в
загальному розмірі 47085,60 грн., у тому
числі за основним платежем в сумі 38487,00
грн. та за штрафними санкціями в сумі
8598,60 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
оскаржувані податкові повідомлення -
рішення є неправомірними, оскільки
прийняті на підставі необґрунтованих
висновків відповідача, зроблених в
акті перевірки про порушення норм
податкового законодавства, яким, в
результаті встановлення відсутності
реального здійснення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами, було зроблено висновок
про порушення позивачем норм Законів
України "Про податок на додану
вартість" та "Про оподаткування
прибутку підприємств".

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції дійшов висновку про
те, що висновки акту перевірки, на
підставі яких прийняти спірні
повідомлення-рішення є
необґрунтованими, тобто відсутні і
підставі для застосування штрафних
(фінансових) санкцій (штрафів) у спірних
податкових повідомленнях-рішеннях,
через що податкові
повідомлення-рішення від 23.08.2006:
№/0, №/0 не можуть бути
визнаними такими, що прийняті на
підставі та відповідно до діючого
законодавства.

Із такими висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки вони відповідають фактичним
обставинам справи та вимогам
матеріального права, що регулює спірні
правовідносини.

Відповідно до статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства України є захист прав,
свобод та інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних
суддів можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Кожному гарантується право на захист
його прав, свобод та інтересів
незалежним і неупередженим судом
(стаття 6 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Відповідно до частини першої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Отже, згідно з вищенаведеними нормами
права, позивач має право звернутися до
адміністративного суду з позовом, якщо
він вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю відповідача (суб'єкта
владних повноважень) порушено його
права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин. При цьому,
обставину дійсного (фактичного)
порушення прав, свобод чи інтересів
позивача має довести належними та
допустимими доказами саме відповідач.

При апеляційному перегляді справи
встановлено, що 23.08.2006 відповідачем
прийняті податкові
повідомлення-рішення: №/0 про
збільшення податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в
загальному розмірі 46017,00 грн., у тому
числі за основним платежем в сумі 30678,00
грн. та за штрафними санкціями в сумі
15339,00 грн., а також №/0 про
збільшення податкового зобов'язання з
податку на прибуток в загальному
розмірі 47085,60 грн., у тому числі за
основним платежем в сумі 38487,00 грн. та за
штрафними санкціями в сумі 8598,6 грн.

Передумовою прийняття спірного
повідомлення-рішення став акт
№4708/23-6/33848651 від 15.08.2006 позапланової
виїзної перевірки позивача з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 20.10.2005 по 31.03.2006.

Перевіркою встановлені порушення
позивачем: підпункту 5.2.1 пункту 5.2,
підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», в результаті чого
встановлено заниження податку на
прибуток у сумі всього 38487,00 грн.;
підпункту 7.2.4 пункту 7.2, підпункту 7.4.1
пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7,
підпункту 7.7.10 пункту 7.7 статті 7 Закон
України «Про податок на додану
вартість», у результаті чого
донараховано податкового зобов'язання
по податку на додану вартість у сумі
усього З0678,00 грн.

З акту перевірки вбачається, що
відповідачем зроблено висновок про
завищення позивачем скоригованої суми
валових витрат за перевіряємий період
з 20.10.2005 по 31.03.2006 на 153391,00 грн., через
встановлення актом перевірки порушень
по господарським операціям позивача з
контрагентами: ПП«ЛІКК» на суму 90 219,85
грн.; ПП «Кастинг» на суму 48361,21
грн.; Підприємство «Реміз» на суму 9903,62
грн; Підприємство «Надія» на суму 35584,70
грн.

Із такими висновками відповідача не
погоджується колегія суддів з огляду
на наступне.

Неспроможними визнаються судовою
колегією доводи апеляційної скарги про
те, що позивач не мав правових підстав
для формування податкового кредиту на
підставі отриманих від: ПП«ЛІКК»,
ПП«Кастинг», Підприємство «Реміз»,
Підприємство «Надія» податкових
накладних, у зв'язку з тим, що правочини,
які були укладені між зазначеними
підприємствами та позивачем мають
признаки "фіктивності", через наступне.

Відповідно до 138 Кодексу
адміністративного судочинства України
предметом доказування є обставини,
якими обґрунтовуються позовні вимоги
чи заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи та які
належить встановити при ухваленні
судового рішення у справі.

Судом першої інстанції безперечно
встановлено, що 01.12.2005 між позивачем
(покупець) та ПП «ЛІКК» (постачальник)
укладений договір купівлі-продажу №04,
згідно з яким постачальник передає у
власність покупця, а покупець приймає
та сплачує продукцію: електротовари та
устаткування згідно наданої заявки
покупця; 01.03.2006 між ПП «ЛІКК»
(постачальник) та позивачем (покупець)
укладено ще один договір купівлі-
продажу № 121, згідно з яким
постачальник передає у власність
покупця, а покупець приймає та сплачує
продукцію: електротовари та
устаткування згідно наданої заявки
покупця.

Заявником апеляційної скарги не
враховано, що на виконання
вищевказаних договорів згідно з
видатковими та податковими накладними
позивача за період з 20.10.2005 по 31.03.2006
отримало від ПП «ЛІКК» товарів на суму
90219,85 грн., згідно банківських виписок
за вказаний період позивачем сплачено
у безготівковій формі за товар,
отриманий від ПП «ЛІКК» всього 84209,24
грн.

Матеріали справи свідчать, що між ПП
«Кастинг» (постачальник) та позивачем
(покупець) укладений договір
купівлі-продажу від 01.03.2006 № 120/1, згідно
з яким постачальник передає у
власність покупця, а покупець приймає
та сплачує продукцію: електротовари та
устаткування згідно наданої заявки
покупця. Крім того, між постачальником
та покупцем укладений договір
купівлі-продажу від 19.01.2006 № 72, згідно з
яким постачальник передає у власність
покупця, а покупець приймає та сплачує
продукцію: кабельно-проводникову,
електроустаткування та сантехнічні
вироби, товари побутового призначення
згідно наданої заявки покупця.

Поза увагою заявника апеляційної
скарги залишився той факт, що на
виконання вищевказаних договорів
згідно з видатковими та податковими
накладними позивача за перевіряємий
період отримано від ПП «Кастинг»
товарів на суму 48361,21 грн.; згідно
банківської виписки від 21.02.2006
позивачем сплачено у безготівковій
формі за товар, отриманий від ПП
«Кастинг» всього 16624,98 грн.

Стосовно взаємовідносин між позивачем
та Підприємством «Реміз» судова
колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
05.12.2005 між Підприємством «Реміз»
(продавець) та позивачем (покупець) було
укладено договір купівлі-продажу № 05,
згідно з яким продавець передає у
власність покупця, а покупець приймає
та сплачує продукцію електротехнічну
та кабельно-проводникову. На виконання
вказаного договору згідно з видатковою
та податковою накладними позивачем
отримано від Підприємства «Реміз»
товарів на суму 9903,62 грн.; згідно
банківської виписки позивачем
сплачено у безготівковій формі за
товар, отриманий від Підприємства
«Реміз» всього 9903,62 грн.

Судом першої інстанції безспірно
встановлено, що 07.03.2006 між
Підприємством «Надія» (продавець) та
позивачем (покупець) укладений договір
купівлі-продажу № 123/1, згідно з яким
продавець передає у власність покупця,
а покупець приймає та сплачує
продукцію: кабельно-проводникову,
електроустаткування та сантехнічні
вироби, товари побутового призначення
згідно наданої заявки покупця. На
виконання зазначеного договору згідно
з видатковими та податковими
накладними позивачем 01.02.2006 та 07.03.2006
отримано від Підприємством «Надія»
товарів на суму 35584,70 грн. Згідно
банківської виписки від 10.04.2006
позивачем сплачено у безготівковій
формі за товар, отриманий від
Підприємства «Надія» 5000,00 грн.

Заявником апеляційної скарги не
враховано, що згідно документів
аналітичного бухгалтерського обліку
позивача товари, придбані у ПП «ЛІКК»,
ПП «Кастинг», підприємства «Реміз»,
підприємства «Надія» відображені у
бухгалтерському обліку, використані
позивачем у його господарській
діяльності, вартість придбання яких
була віднесена до складу витрат
позивача у сумі 153391,16 грн.

Таким чином, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції стосовно необґрунтованості
висновків акту перевірки відповідача
№ 4708/23-6/33848651 від 15.08.2006 щодо завищення
скоригованої суми валових витрат на
153391,16 грн. по взаємовідносинам ПП
«Елетрокомплект-Ю» з ПП «ЛІКК», ПП
«Кастинг», підприємством «Реміз»,
підприємством «Надія».

Окрім цього, поза увагою заявника
апеляційної скарги залишився той факт,
що відповідно до висновку №131/13 від
16.12.2013 судово-економічної експертизи,
яка була призначена судом під час
розгляду справи, виконання угод,
укладених з контрагентами
підтверджується документами
податкового та бухгалтерського обліку,
а саме: видатковими та податковими
накладними, підтверджуючими отримання
товарно-матеріальних цінностей на
загальну суму 184069,38 грн., банківськими
виписками, підтверджуючими сплату за
угодами на загальну суму 115737,84 грн.,
також встановлено, що в господарській
діяльності позивача використовувалися
такі матеріальні ресурси, як два
вантажних фургона, орендовані
транспортні засоби та складські
приміщення загальною площею 531,9 кв.м.

Судова колегія, дослідивши висновок
експерту №131/13 від 16.12.2013, оцінив
його в порядку статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, не знайшла підстав не довіряти
висновкам експерта.

З урахуванням висновків проведеної
судово-економічної експертизи колегія
суддів зазначає, що висновки
відповідача, вказані в акті №
4708/23-6/33848651 від 15.08.2006 про завищення
позивачем скоригованої суми валових
витрат не обґрунтовані та не
підтверджуються документами
податкового та бухгалтерського обліку
позивача.

Відповідно до частин першої та
четвертої статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Поза увагою заявника апеляційної
скарги залишився той факт, що документи
створені у ході виконання укладених
між позивачем та контрагентами
договорів, які вказані вище, в силу норм
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
є первинними документами, що фіксують
факти здійснення господарських
операцій, та є підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій.

Судом першої інстанції безспірно
встановлено наявність у позивача
належним чином оформлених податкових
накладних, які є єдиними документами,
на підставі яких платник податку може
включати до податкового кредиту
відповідні суми.

Заявником апеляційної скарги не
враховано, що документи, що долучені до
матеріалів справи, мають реквізити,
необхідні для підтвердження
здійснення господарської операції по
оприбуткуванню, та ведення
бухгалтерського обліку і є первинними
документами.

Поза увагою заявника апеляційної
скарги залишився той факт, що
Податковий кодекс України не ставить
право платника податку на додану
вартість на податковий кредит в
залежність від виконання його
постачальниками вимог податкового
законодавства щодо відображення своїх
податкових зобов'язань у своїй
податковій звітності, а також від
наявності в них будь-яких виробничих
або трудових ресурсів. Право на
податковий кредит обумовлено тільки
двома законодавчими вимогами: зв'язок
придбання товарів з господарською
діяльністю платника та наявність
належно оформлених податкових
накладних (ВМД або чеків).

Слід зазначити, що позивач і його
контрагенти мали цивільну
правоздатність, державну реєстрацію та
не були позбавлені права укладати
будь-які угоди відповідно до чинного
законодавства України.

Статут позивача не містить будь-яких
обмежень чи заборони керівництву
підприємства на укладання зазначених
угод. Статтею 67 Господарського кодексу
України передбачено, що підприємства
вільні у виборі предмета договору,
визначені зобов'язань, інших умов
господарських взаємовідносин, що не
суперечать законодавству України.

Отже, первинні документи, є належним
доказом реальності господарських
операції між позивачем та названими
контрагентами та є достатніми, в силу
закону, для виникнення права на
формування матеріальних витрат та
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Помилковими визнаються твердження в
апеляційній скарзі щодо порушень
позивачем податкового законодавства,
оскільки не можуть ґрунтуватися на
викладених даних досудового слідства
по кримінальній справі №1 від
26.04.2006 порушеній відносно посадових
осіб постачальників контрагентів
позивача за фактами фіктивного
підприємництва, умисного ухилення від
сплати податків, тому що ці факти не
містять конкретних даних про здійснені
операцій та не містять доказів
наявності причинного зв'язку між
взаємовідносинами контрагентів
позивача з такими юридичними особами
та відносинами позивача з
контрагентами по вказаних вище
договорах.

Судова колегія звертає увагу на те, що
на час розгляду справи суду не наданий
вирок суду по вказаній кримінальній
справі, отже, обставини встановлені у
ході досудового слідства судом не
можуть бути прийняті в якості доказів,
оскільки згідно до приписів частини
четвертої статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, вирок суду в кримінальній
справі або постанова суду у справі
про адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові
наслідки дій чи бездіяльності особи,
щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, лише в питаннях, чи мало
місце діяння та чи вчинене воно цією
особою.

Неспроможними визнаються посилання в
апеляційній скарзі на постанову
Київського районного суду міста
Сімферополя від 03.09.2007, якою
встановлено вину посадових осіб ПП
«Надія», які формували свої валові
витрати (придбання товарів,
матеріалів), податковий кредит шляхом
оформлення підроблених податкових
накладних, касових чеків від імені
суб'єктів господарської діяльності,
оскільки у вказаній постанові нічого
не зазначено щодо здійснення фіктивних
правочинів ПП «Надія» саме з
позивачем.

Слід також вказати, що відповідно до
норм діючого законодавства не є
обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом і не мають причинного
зв'язку.

Аналогічна позиція викладена у рішенні
Європейського суду по об'єднаній
справі С 354/03, С 355/03, С 484/03 від 12.01.2006, а
саме:" Право на податковий кредит особи
зі статусом платника податку, який
здійснює такі операції, не може
залежати від того факту, що в ланцюгу
постачання, куди входять ці операції,
наступна або попередня операція
визнаються недійсними в зв'язку з
шахрайством по податку на додану
вартість, про що платник не знав і не
міг знати".

Відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Пленум Верховного суду України в
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені статтею 228
Цивільного кодексу України, є:
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочини, які
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, зокрема є:
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу- землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним,
тощо.

Слід зазначити, що згідно листа
Державного комітету України з питань
регуляторної політики та
підприємництва від 16.09.2011 № 7319,
головною підставою вважати правочин
нікчемним є його недійсність
встановлена законом, а не актами
податкової перевірки. Вказані в актах
недоліки, допущені суб'єктами
господарювання при укладенні та
виконанні договорів, не є підставою для
визнання правочинів нікчемними
оскільки законодавство не встановлює
таких підстав нікчемності правочинів.

Аналогічна позиція викладена у
постановах Верховного суду України від
31.01.2011 у справі № 21-47а 10, від 09.09.2008 у
справі № 08/158, від 01.06.2010 у справі №
21-573воЮ, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
20.10.2011 у справі № К-39661/09, від 13.10.2011 у
справі № К-32409/09, від 15.12.2011 у справі №
К/9991/59716/11, від 08.12.2011 у справі №
К/9991/50633/11, у постанові Вищого
адміністративного суду України від
23.09.2008 у справі № К-19900/07.

До того ж, як зазначено в оглядовому
листі Вищого адміністративного суду
України "Про деякі питання практики
вирішення справ за участю органів
державної податкової служби" (за
матеріалами справ, розглянутих Вищим
адміністративним судом України у
касаційному порядку) від 06.07.2009 №
982/13/13-09, правильність формування
платником податків валових витрат та
податкового кредиту вимагає наявності
зв'язку витрат платника податків на
придбання послуг з його господарською
діяльністю, що полягає у намірі
платника податку отримати користь від
придбаних послуг/товарів, що повністю
узгоджується з встановленими судом
першої інстанції обставинами справи.

Судом першої інстанції безспірно
встановлено, що акт перевірки не
містить посилань на такі факти та не
доводить умислу позивача на порушення
публічного порядку, не містить
посилання і на те, в чому таке порушення
полягає. Доказів, які б доводили
нерозумність або необачність правової
поведінки позивача у спірних
правовідносинах при укладанні і
виконанні договорів із контрагентами
суду не надано. Будь-яких доказів
недобросовісності позивача як
платника податку податковим органом не
подано. У матеріалах справи відсутні
докази обізнаності позивача щодо
протиправного характеру діяльності
окремих посередників у ланцюгах
постачання, прямої чи опосередкованої
причетності до такої протиправної
діяльності з метою отримання
податкової вигоди. Відповідачем не
надано жодних доказів, які б свідчили
про визнання судом недійсним
(нікчемним) правочинів, вчинених між
позивачем та його контрагентами.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

У порушенні вимог частини першої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, відповідачем не
доведено обставини, на яких
ґрунтуються його заперечення.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
грошові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Оцінюючи дії Державної податкової
інспекції у місті Сімферополі
Головного управління Міндоходів в
Автономній Республіці Крим щодо
прийняття спірних податкових
повідомлень-рішень від 23.08.2006: №/0
та №/0, суд повинен керуватися
вимогами частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України та перевіряти, чи прийняті
(вчинені) вони: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Стаття 19 Конституції України
зобов'язує орган влади діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Отже, "на підставі"означає, що суб'єкт
владних повноважень повинний бути
утворений у порядку, визначеному
Конституцією та законами України та
зобов'язаний діяти на виконання закону,
за умов та обставин, визначених ним.

Отже, "у межах повноважень"означає, що
суб'єкт владних повноважень повинен
вчиняти дії, не виходячи за межі прав та
обов'язків, встановлених законами.

Отже, "у спосіб"означає, що суб'єкт
владних повноважень зобов'язаний
дотримуватися встановленої законом
процедури вчинення дії, і повинен
обирати лише встановлені законом
способи правомірної поведінки при
реалізації своїх владних повноважень.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про задоволення позовних вимог,
оскільки відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, при прийнятті податкових
повідомлень-рішень від 23.08.2006: №/0
про збільшення податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в загальному розмірі 46017,00
грн., у тому числі за основним платежем
в сумі 30678,00 грн. та за штрафними
санкціями в сумі 15339,00 грн., №/0 про
збільшення податкового зобов'язання з
податку на прибуток в загальному
розмірі 47085,60 грн., у тому числі за
основним платежем в сумі 38487,00 грн. та за
штрафними санкціями в сумі 8598,60 грн.,
діяв не в порядку статті 19 Конституції
України, тобто, не на підставі діючого
законодавства України.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які спростували б висновки суду першої
інстанції.

Суд першої інстанції повно та
правильно з'ясував характер спірних
правовідносин, правильно застосував
зазначені норми матеріального права,
що підлягають застосуванню, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими при розгляді
справи.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права
висновків суду першої інстанції не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
невірному трактуванні відповідачем
наведених правових норм.

Враховуючи те, що посилання
відповідача в апеляційній скарзі на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права не знайшли свого
підтвердження при розгляді даної
справи, а судом першої інстанції повно
та всебічно перевірені надані
сторонами докази, дана їм належна
оцінка у рішенні, яке належним чином
мотивовано і за своїм змістом та формою
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону, апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
судове рішення - без змін.

Суд першої інстанції вірно встановив
фактичні обставини справи, ретельно
дослідив наявні докази, дав їм належну
оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення відповідно до
вимог матеріального та процесуального
права, рішення не може бути змінено чи
скасовано з підстав, що викладені в
апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 195, 197, пунктом 1
частини першої статті 198, статтею 200,
пунктом 1 частини першої статті 205,
статтями 206, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у місті
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіці
Крим залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
21.01.2014 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
Г.М. Іщенко

Судді підпис
М.А.Санакоєва

підпис В.А.Омельченко

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
Г.М. Іщенко