Справа № 2а-3597/12/0970
Суддя: Глушко І.В.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 р.
Справа № 876/5422/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Глушка І.В.

суддів:
Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

за участю секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції в м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
06.02.2013 р. по справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пріам-Постач" до
Державної податкової інспекції в м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби
про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

встановив:

22.11.2012 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Пріам-Постач»
(надалі -позивач) звернулося до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби
(надалі - відповідач) про скасування
податкових повідомлень-рішень від
25.10.2012 року за № - в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість за
основним платежем на 354731,00 грн. і
штрафними (фінансовими) санкціями на
88682,75 грн. та за № - в повному
обсязі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
висновки ДПІ у м. Івано-Франківську про
порушення позивачем податкового
законодавства, викладені в акті
перевірки від 11.10.2012 року за
№9271/22-1/36733468, та встановлення йому в
зв'язку з цим податкових зобов'язань
відповідно до повідомлень-рішень від
25.10.2012 року за № - в частині
збільшення суми податку на додану
вартість за основним платежем на 354731,00
грн. і штрафними санкціями на 88682,75 грн.
та від 25.10.2012 року за № - з податку
на прибуток в сумі 99990,00 грн., в тому
числі за основним платежем - в сумі 79992,00
грн. і штрафними (фінансовими)
санкціями - в сумі 19998,00 грн., не
відповідають фактичним обставинам
справи і суперечать нормам
законодавства України, що регулюють
правовідносини в сфері оподаткування.
Угоди суборенди нафтобази за адресою:
Поля Фільтрації, 7-а в м. Харкові з ТОВ
«Пром-Топконсалтинг» та ТОВ
«Опттехноконсалтинг» були укладені
відповідно до вимог закону. Виконання
угод підтверджені первинними
бухгалтерськими документами.
Позивачем реально використовувалися
об'єкти оренди у власній господарській
діяльності для зберігання
нафтопродуктів. Податковим органом не
встановлено порушення щодо оформлення
первинних бухгалтерських документів -
актів виконаних робіт та податкових
накладних. На момент вказаних вище
господарських операцій контрагенти
позивача у встановленому законом
порядку були зареєстровані як платники
ПДВ. Податковим органом у акті
перевірки не наведено жодного доказу
щодо спростування фактичного
користування позивачем орендованим
майном, договори оренди не визнані
недійсними. У зв'язку з цим, вказані
вище рішення податкового органу щодо
встановлення позивачу зобов'язань зі
сплати податку на прибуток та податку
на додану вартість неправомірні і
підлягають скасуванню.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
06.02.2013 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби
від 25.10.2012 року за № в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в сумі 443413
(чотириста сорок три тисячі чотириста
тринадцять) грн. 75 коп. в тому числі: за
основним платежем на 354731 (триста
п'ятдесят чотири тисячі сімсот
тридцять одна) грн. 00 коп. та штрафними
санкціями на 88682 (вісімдесят вісім
тисяч шістсот вісімдесят дві) грн. 75
коп.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби
від 25.10.2012 року за №.

Стягнуто з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Пріам-Постач»
(ідентифікаційний код в )
судовий збір в сумі 2146 (дві тисячі сто
сорок шість) грн. 00 коп.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції зазначив, що висновки
ДПІ у м. Івано-Франківську, викладені в
акті планової виїзної перевірки ТОВ
«Пріам-Постач» від 11.10.2012 року за
№9271/22-1/36733468 в частині заниження ПДВ на
суму 354731,00 грн. (за основним платежем) та
податку на прибуток на суму 79992,00 грн.
(за основним платежем) не відповідають
встановленим судом на підставі
досліджених доказів фактичним
обставинам справи та суперечать
зазначеним вище нормам Податкового
кодексу України. Тому, слід визнати
протиправними та скасувати: податкове
повідомлення-рішення від 25.10.2012 року за
№ в частині збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 443413,75 грн., в тому
числі, за основним платежем на 354731,00
грн. та штрафними санкціями на 88682,75
грн.; податкове повідомлення-рішення
від 25.10.2012 року за № - повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, порушенням норм процесуального
права та підлягає скасуванню з підстав
викладених у апеляційній скарзі.
Просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою у
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Зокрема апелянт посилається на те, що в
ході планової виїзної перевірки були
встановлені порушення позивачем вимог
Податкового кодексу України, внаслідок
чого ним занижено податок на прибуток
за шість місяців 2012 року на суму 79992,00
грн. (за основним платежем) та занижено
ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету на
загальну суму 420419,00 грн. (за основним
платежем). Тому, оскаржувані податкові
повідомлення-рішення вважає
правомірними.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу апелянта слід
залишити без задоволення з наступних
підстав.

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам колегія суддів
виходить з наступного.

Судом установлено, що ТОВ
«Пріам-Постач» (ідентифікаційний код в
) 13.01.2010 року зареєстроване
виконавчим комітетом
Івано-Франківської міської ради як
юридична особа та 14.01.2010 року взяте на
податковий облік як платник податків
державною податковою інспекцією в м.
Івано-Франківську за №73707. Відповідно
до свідоцтва №100269151 від 11.02.2010 року з
цього числа позивач є платником
податку на додану вартість (а.с. 3, 132, 133
т.1).

Згідно статуту предметами діяльності
товариства, серед іншого, є: оптова,
роздрібна та комісійна торгівля
нафтопродуктами; будівництво та
експлуатація нафтобаз, наливних
пунктів нафти та нафтопродуктів тощо
(а.с. 134-145 т.1).

У серпні-жовтні 2012 року державною
податковою інспекцією у м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби
(надалі - ДПІ у м. Івано- Франківську)
проведена планова виїзна перевірка
товариства з обмеженою
відповідальністю «Пріам-Постач»
(надалі - ТОВ «Пріам-Постач») з питань
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків та
зборів, а також дотримання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2011 року по 30.06.2012 року. За
результатами перевірки складений акт
від 11.10.2012 року за №9271/22-1/36733468 (а.с. 12-76
т.1).

Перевіркою, серед інших, встановлені
порушення товариством пункту 138.2
статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139, пункту 150.1 статті 150 пункту 3
підрозділу 4 розділу XX Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на прибуток всього на
суму 79992,00 грн.; пункту 192.1 статті 192,
пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6, статті 198,
пункту 201.1, 201.4 статті 201 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено ПДВ, що підлягає сплаті до
бюджету на загальну суму 420419,00 грн. (а.с.
75 т.1).

На підставі вказаного акта перевірки
ДПІ у м. Івано-Франківську 25.10.2012 року
винесені: податкове
повідомлення-рішення за №,
відповідно до якого товариству
збільшено суму грошового зобов'язання
зі сплати податку на додану вартість на
загальну суму 551057,00 грн., в тому числі,
за основним платежем в сумі 420419,00 грн.
та штрафними (фінансовими) санкціями в
сумі 130638,00 грн. та податкове
повідомлення-рішення за №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
зі сплати податку на прибуток на
загальну суму 99990,00 грн., в тому числі, за
основним платежем в сумі 79992,00 грн. та
штрафними (фінансовими) санкціями в
сумі 19998,00 грн. (а.с. 77, 78 т.1).

Разом з тим, у судовому засіданні
встановлено, що вказані вище висновки
ДПІ у м. Івано-Франківську, викладені в
акті планової виїзної перевірки ТОВ
«Пріам-Постач» від 11.10.2012 року за
№9271/22-1/36733468 в частині заниження
позивачем ПДВ на суму 354731,00 грн. (за
основним платежем) та податку на
прибуток на суму 79992,00 грн. (за основним
платежем) не відповідають фактичним
обставинам справи, нормам податкового
та іншого законодавства України,
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини 1 стаття 67
Конституції України кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України, прийнятий
Законом від 02.12.2010 року за №2755-VІ, із
змінами та доповненнями (надалі -
Кодекс) регулює відносини, що виникають
у сфері справляння податків і зборів,
зокрема, визначає вичерпний перелік
податків та зборів, що справляються в
Україні, та порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

На момент спірних правовідносин
Кодексом були врегульовані порядок
нарахування та сплати позивачем
податку на додану вартість та податку
на прибуток.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий борг - це сума грошового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
санкцій за їх наявності), самостійно
узгодженого платником податків або
узгодженого в порядку оскарження, але
не сплаченого у встановлений цим
Кодексом строк, а також пеня,
нарахована на суму такого грошового
зобов'язання.

Згідно підпункту 54.3 статті 54 Кодексу
контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму грошових
зобов'язань, зменшення (збільшення)
суми бюджетного відшкодування та/або
зменшення від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків,
передбачених цим Кодексом або іншим
законодавством, якщо дані перевірок
результатів діяльності платника
податків свідчать про заниження або
завищення суми його податкових
зобов'язань, заявлених у податкових
(митних) деклараціях, уточнюючих
розрахунках.

Відповідно до пункту 134.1 Кодексу
об'єктом оподаткування податком на
прибуток є: прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135 - 137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно пункту 135.1 Кодексу доходи, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, включаються до доходів
звітного періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2
цієї статті, та складаються з: доходу
від операційної діяльності, який
визначається відповідно до пункту 135.4
цієї статті; інших доходів, які
визначаються відповідно до пункту 135.5
цієї статті, за винятком доходів,
визначених у пункті 135.3 цієї статті та у
статті 136 цього Кодексу.

Пунктом 135.2 встановлено, що доходи
визначаються на підставі первинних
документів, що підтверджують отримання
платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 Кодексу,
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, 138.11 цієї статті:
інших витрат, визначених згідно з
пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу (пункт 138.2 статті 138
Кодексу).

Відповідно до пункту 139.1 статті 139
Кодексу, не включаються до складу
витрат, витрати, не пов'язані з
провадженням господарської
діяльності. Зокрема, серед іншого
(підпункт 139.1.9), витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно пункту 150.1 статті 150 Кодексу,
якщо результатом розрахунку об'єкта
оподаткування платника податку з числа
резидентів за підсумками податкового
року є від'ємне значення, то сума такого
від'ємного значення підлягає включенню
до витрат першого календарного
кварталу наступного податкового року.
Розрахунок об'єкта оподаткування за
наслідками півріччя, трьох кварталів
та року здійснюється з урахуванням
зазначеного від'ємного значення
попереднього року у складі витрат
таких податкових періодів наростаючим
підсумком до повного погашення такого
від'ємного значення. Від'ємне значення
як результат розрахунку об'єкта
оподаткування, отриманий від ведення
діяльності, яка підлягає патентуванню,
не враховується для цілей частини
першої цього пункту та відшкодовується
за рахунок доходів, отриманих у
майбутніх податкових періодах від
такої діяльності.

Відповідно до пункту 1 підрозділу 4
розділу XX Податкового кодексу України
розділ III цього Кодексу застосовується
під час розрахунків з бюджетом
починаючи з доходів і витрат, що
отримані і проведені з 1 квітня 2011 року,
якщо інше не встановлено цим
підрозділом.

Згідно пункту 2 цього підрозділу з дати
набрання чинності розділом III цього
Кодексу платники податку на прибуток
підприємств складають наростаючим
підсумком та подають декларацію з
податку на прибуток за такі звітні
податкові періоди: другий квартал,
другий і третій квартали та
другий-четвертий квартали 2011 року.

Пунктом 3 встановлено, що пункт 150.1
статті 150 Кодексу застосовується у 2011
році з урахуванням такого: якщо
результатом розрахунку об'єкта
оподаткування платника податку з числа
резидентів за підсумками першого
кварталу 2011 року є від'ємне значення, то
сума такого від'ємного значення
підлягає включенню до витрат другого
календарного кварталу 2011 року.

Відповідно до абзацу 2 вказаного вище
пункту, розрахунок об'єкта
оподаткування за наслідками другого,
другого і третього кварталів,
другого-четвертого кварталів 2011 року
здійснюється з урахуванням від'ємного
значення, отриманого платником податку
за перший квартал 2011 року, у складі
витрат таких податкових періодів
наростаючим підсумком до повного
погашення такого від'ємного значення.

Правовідносини позивача щодо сплати
ним податку на додану вартість,
формування податкового кредиту тощо
також регламентовані нормами Кодексу.

Особливості визначення бази
оподаткування в окремих випадках
(порядок коригування податкових
зобов'язань та податкового кредиту)
встановлені статтею 192 Кодексу.

Так, згідно пункту 192.1 цієї статті, якщо
після постачання товарів/послуг
здійснюється будь-яка зміна суми
компенсації їх вартості, включаючи
наступний за постачанням перегляд цін,
перерахунок у випадках повернення
товарів особі, яка їх надала, або при
поверненні постачальником суми
попередньої оплати товарів/послуг,
суми податкових зобов'язань та
податкового кредиту постачальника та
отримувача підлягають відповідному
коригуванню.

Порядок формування податкового
кредиту позивача встановлено статтею
198 Кодексу.

Згідно пункту 198.1 право на віднесення
сум податку до податкового кредиту,
серед іншого, виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.2 Кодексу, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною. Датою виникнення
права орендаря (лізингоотримувача) на
збільшення податкового кредиту для
операцій фінансової оренди (лізингу) є
дата фактичного отримання об'єкта
фінансового лізингу таким орендарем.

Пунктом 198.3 Кодексу встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно пункту 198.6 не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
Кодексу платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих рядках: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної
особи-продавця або податкова адреса
фізичної особи продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість,
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору.

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг (пункт 201.4
Кодексу). Закон України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року
№996-ХІV (надалі - Закон №996-ХІV) визначає
правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні.

Відповідно до вимог частини 1 статті 9
вказаного Закону підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Судом установлено, що 15.07.2010 року між
ТОВ «Промтопконсалтинг» та ТОВ
«Пріам-Постач» був укладений договір
суборенди за №2, відповідно до якого
позивачу передано в оренду строком на 1
рік нафтобазу (приколійний склад
паливно-мастильних матеріалів) з
відповідним обладнанням для
зберігання нафтопродуктів за адресою:
м. Харків, Поля Фільтрації, 7-а (а.с. 79-83,
т.1).

15.07.2011 року між ТОВ
«Опттехноконсалтинг» та ТОВ
«Пріам-Постач» був укладений
аналогічний договір суборенди за №2
цієї ж нафтобази (а.с. 87-91, т.1).

Строк дії договору суборенди №2 від
15.07.2011 року продовжувався до 30.09.2011 року
та до 14.07.2012 року згідно додаткових угод
від 15.08.2011 року та від 31.10.2011 року,
відповідно (а.с. 3, 4 т.З).

Договори суборенди, укладені позивачем
з його контрагентами, відповідають
нормам закону за формою та змістом,
направлені на настання реальних
наслідків - отримання прибутку від
господарської діяльності, не
суперечать інтересам держави і
суспільства, його моральним засадам.
Вони не порушують публічний порядок,
оскільки не спрямовані на порушення
конституційних прав людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави чи незаконне заволодіння ним.

Нежитлові приміщення та обладнання для
зберігання нафтопродуктів на
виконання вказаних вище угод
передавалися орендодавцем позивачу
згідно специфікацій та актів
прийому-передачі (а.с. 92-98, 99-105, 219-225, 226-232,
233-239 т.1).

Об'єкт оренди перебував у користуванні
орендодавців - ТОВ
«Опттехноконсалтинг» та ТОВ
«Промтопконсалтинг». Власник майна -
ТОВ «Легіон» надавав згоду на передачу
нафтобази в суборенду (а.с. 1,2 т.З).

Реальність виконання вказаних угод
суборенди підтверджується актами
приймання- передачі послуг, які
складалися орендодавцем та орендарем
щомісячно. Орендодавцями видавалися
позивачу податкові накладні щодо
оплати оренди майна за відповідні
(місячні) періоди (а.с. 84-85, 106-111, 112-117 т.1).

Акти прийому-передачі послуг та
податкові накладні складені
відповідно до норм частини 2 статті 9
Закону №996-ХІV та статті 201 Кодексу.

Розрахунок за орендоване майно
проводився позивачем шляхом
безготівкового перерахування коштів
на рахунки орендодавців у банках, що їх
обслуговують (а.с. 86, 118- 124 т.1).

Використання позивачем орендованого
нерухомого майна у власній
господарській діяльності та
реальність господарських операцій з
його контрагентами підтверджується
дослідженими письмовими доказами.

Так, 01.11.2010 року між позивачем в якості
Зберігача та ПП «ОККО-БІЗНЕС» в якості
Поклажодавця був укладений договір
зберігання нафтопродуктів за №3/2-2-10/44,
предметом якого є зберігання за плату
нафтопродуктів, що належать вказаному
приватному підприємству (а.с. 146-153, т.1).

Відповідно до актів приймання-передачі
нафтопродуктів, складених
Поклажодавцем та Зберігачем, зазначено
місце їх зберігання - нафтобаза за
адресою: м. Харків, Поля Фільтрації, 7-а
(а.с. 154-165 т.1).

Фактичне використання позивачем
орендованого майна у власній
господарській діяльності
підтверджується також реєстром
накладних про передачу на комісію
нафтопродуктів, накладними про
передачу нафтопродуктів,
товарно-транспортними накладними на
перевезення нафтопродуктів, актами
звірки розрахунків між ним та ПП
«Окко-Бізнес» (а.с. 44-202, 203-246, 20-21, т.2).

У позивача наявний технічний персонал,
задіяний на роботі на орендовані
нафтобазі в м. Харкові, що
підтверджується наказами про
прийняття працівників на роботу (27-43
т.2).

Згідно досліджених судом платіжних
доручень позивач сплачував податок з
доходів фізичних осіб, що працюють на
нафтобазі (а.с. 22-26).

Позивач сплачував витрати за
користування електроенергією та за
послуги телефонного зв'язку власнику
нерухомого майна - ТОВ «Легіон» (а.с.
166-205 т.1).

Посилання представника відповідача в
судовому засіданні на те, що
контрагенти позивача ТОВ
«Опттехноконсалтинг» та ТОВ
«Промтопконсалтинг», які передали в
суборенду приміщення нафтобази, не
могли здійснювати господарської
діяльності через відсутність в них
виробничих активів, технічного
персоналу тощо є безпідставними та
необгрунтованими. Відповідачем не
подано жодного доказу на підтвердження
вказаних обставин.

Колегія суддів не бере до уваги
інформацію, зазначену в письмових
запереченнях і доданих актах ДПА в
Харківській області від 07.11.2011 року за
№213/23-03-05/37094094 та від 16.02.2012 року за
№88/23-03-05/36815629 про неможливість
здійснення зустрічних звірок вказаних
вище контрагентів позивача з ТОВ
«Техноспецмаркетинг» та ТОВ
«Агро-Синергетика», як на доказ
неможливості здійснення господарської
діяльності позивача, оскільки, вказані
вище товариства не мають відношення до
взаємовідносин ТОВ «Пріам-Постач» з
його контрагентами (а.с. 2-4, 5-7, 8-13, 14-19 т.2).

Таким чином, позивачем правомірно
включено до складу валових витрат,
витрати на оренду нерухомого майна -
нафтобази в м. Харкові, оскільки вони
підтверджені належними
бухгалтерськими документами.

Окрім вказаного, колегія суддів
зазначає, що право платника податку на
податковий кредит та отримання
бюджетного відшкодування сум надмірно
сплаченого податку не залежить від
виконання податкового обов'язку іншими
платниками - постачальниками товарів
(послуг), відповідає правовому
регулюванню, встановленому статтею 198
Кодексу.

Доказів про обізнаність платника
податку щодо будь-якої можливої
протиправної діяльності його
контрагентів - ТОВ
«Опттехноконсалтинг» та ТОВ
«Промтопконсалтинг» або про те, що він
діяв без належної обачності,
відповідачем суду не подано.

Вказані товариства - контрагенти
позивача на момент господарських
операцій з оренди нафтобази були
зареєстровані в Єдиному державному
реєстрі та перебували на обліку як
платники податків, в тому числі ПДВ.

Слід зазначити, що презумпція
добросовісності платника податків
означає, що подані платником
контролюючому органу документи
податкової звітності є дійсними, повно
та об'єктивно відтворюють господарські
операції, які є об'єктом оподаткування
та/або фінансові показники яких
впливають на податковий обов'язок
платника податків, якщо інше не
доведено контролюючим органом.

Відповідно до вимог частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Податковим органом в судовому
засіданні не доведено правомірності
встановлення позивачу грошових
зобов'язань з податку на додану
вартість на загальну суму 443413,75 грн. (за
основним платежем - на 354731,00 грн. і
штрафними санкціями - на 88682,75 грн.) та з
податку на прибуток на загальну суму
99990,00 грн., (за основним платежем - на
79992,00 грн. та штрафними (фінансовими)
санкціями - на 19998,00 грн.).

Нормами частини 2 статті 19 Конституції
України встановлено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд розглядає адміністративні справи
не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб про
захист яких вони просять.

Таким чином, проаналізувавши
досліджені в судовому засіданні
докази, на підставі норм, встановлених
податковим законодавством, що діяли на
момент спірних правовідносин, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вірно дійшов висновку про те, що
висновки ДПІ у м. Івано-Франківську,
викладені в акті планової виїзної
перевірки ТОВ «Пріам-Постач» від 11.10.2012
року за №9271/22-1/36733468 в частині заниження
ПДВ на суму 354731,00 грн. (за основним
платежем) та податку на прибуток на
суму 79992,00 грн. (за основним платежем) не
відповідають встановленим судом на
підставі досліджених доказів
фактичним обставинам справи та
суперечать зазначеним вище нормам
Податкового кодексу України. Тому, слід
визнати протиправними та скасувати:
податкове повідомлення-рішення від
25.10.2012 року за № в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в сумі
443413,75 грн., в тому числі, за основним
платежем на 354731,00 грн. та штрафними
санкціями на 88682,75 грн.; податкове
повідомлення-рішення від 25.10.2012 року за
№ - повністю.

Відповідно до частини першої статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав
вказані вимоги процесуального закону,
оскільки до спірних правовідносин
вірно застосував норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
ухвалення законного рішення, яке
скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160 ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби
залишити без задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 06.02.2013 р. по
справі № 2а-3597/12/0970 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі відповідно до
ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
І.В. Глушко

Судді
Л.Я. Гудим

О.М.
Довгополов

Ухвала складена в повному обсязі 11.03.2014
року.