Справа № 2-5132/10
Суддя: Гулид Р.М.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року
Справа
№ 33925/10

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Гулида Р.М.,

суддів -
Кузьмича С.М., Улицького В.З.

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу Головного управління
Пенсійного фонду України у Волинській
області на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 07 вересня 2010 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до Головного
управління Пенсійного фонду України у
Волинській області про спонукання
провести перерахунок додаткової
пенсії, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 05.05.2010 року звернувся з позовом
до Головного управління Пенсійного
фонду України у Волинській області про
спонукання провести перерахунок
додаткової пенсії.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 07 вересня 2010
року позов задоволено. Визнано
незаконними дії Головного управління
Пенсійного фонду України у Волинській
області щодо перерахунку та виплати
ОСОБА_1 додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю як потерпілому від
Чорнобильської катастрофи (2 категорія)
у розмірах, встановлених ст.51 ЗУ «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».
Зобов'язати Головне управління
Пенсійного фонду України у Волинській
області перерахувати та виплатити
ОСОБА_1 недоплачену додаткову пенсію за
шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з
розрахунку 30% мінімальної пенсії за
віком, за періоди з 09.07.2007 року по
31.12.2007року, з 22.05.2008року по 31.12.2008 року, з
01.01.2009 року відповідно до ст.51 ЗУ «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»

Рішення в апеляційному порядку
оскаржив відповідач - Головне
управління Пенсійного фонду України у
Волинській області, вважає його таким,
що прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що приймаючи
оскаржувану постанову суд першої
інстанції порушив норми матеріального
права, а допущена упереджена оцінка
зібраних доказів та довільне
трактування законодавства за текстом
постанови, не відповідає фактичним
обставинам справи, що призвело до
неправильного вирішення справи по суті
позовних вимог.

Сторони в судове засідання не прибули,
про дату, час і місце апеляційного
розгляду були повідомлені належним
чином, а тому, колегія суддів, у
відповідності до ч.1 п.2 ст.197 КАС
України, вважає за можливе розглядати
справу у порядку письмового
провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції без змін з
наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що ОСОБА_1 є особою, що
постраждала внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Її віднесено до категорії 2,
що підтверджується копією посвідчення
серії НОМЕР_1 від 21.08.2004 року. Отримує
пенсію по інвалідності відповідно до
ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби та
деяких інших осіб», в тому числі
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, як особа яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
(2 категорія) у відповідності до ст. 51 ЗУ
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», однак у
значно меншому розмірі, ніж
передбачено даним Законом.

Право позивача на одержання пенсії для
інвалідів, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою,
апелянтом не оспорюється та
доказуванню не підлягає у
відповідності до ст.72 ч.3 КАС України.

Статтею 51 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, як
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачено, що особам,
віднесеним до категорії 2
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком.
Виплата додаткової пенсії відповідно
до статті 53 зазначеного Закону
здійснюється повністю незалежно від
заробітку, пенсії чи іншого доходу.

Згідно заперечення та довідок наданих
апелянтом вбачається, що ОСОБА_1
виплати додаткової пенсії за шкоду
заподіяну здоров'ю у розмірі 30
процентів мінімальної пенсії за віком
з 09.07.2007 року,- не проводились.

Головне управління Пенсійного фонду
України у Волинській області в своїх
діях керувалось положеннями Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
року, яким було внесено зміни до Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильські катастрофи»,
зокрема ст.51 передбачено, що порядок
нарахування та розміри додаткової
пенсії визначаються постановою
Кабінету Міністрів України. Саме
виходячи з цього положення, додаткова
пенсія з 22.05.2008 року нараховується
позивачу на підставі постанови
Кабінету Міністрів України від 28.05.2008
року №530 «Деякі питання соціального
захисту окремих категорій громадян».
Однак, такі дії апелянта є
необгрунтованими. Так, відповідно до
рішення Конституційного Суду України
від 22.05.2008 року №10-рп, було визнано
неконституційним положення Закону
України «Про державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
року, в частині внесення змін у інші
закони.

Згідно з нормами ст.152 Конституції
України і ст.73 Закону України «Про
Конституційний Суд України», закони,
інші правові акти або окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність і зворотної
дії у часі не мають. Отже, додаткова
пенсія позивачу, повинна
обраховуватись, виходячи з положень
ст.51 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильські
катастрофи», без урахувань змін,
внесених Законом України «Про
державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України».

Частиною І ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» передбачено, що розмір
мінімальної пенсії дорівнює розміру
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Стаття 67 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» встановлює порядок
підвищення розміру доплат, пенсій і
компенсацій, передбачених цим законом.
Згідно із Законом №231-У від 05.10.2006 року,
який набрав чинності з 01.01.2007 року,
зазначена стаття доповнена частиною 3,
яка передбачає, що у разі збільшення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, підвищується
розмір пенсії, визначений відповідно
до статті 54 цього закону, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю особам, віднесеним, зокрема до
категорії 2. Перерахунок пенсії
здійснюється з дня встановлення нового
розміру прожиткового мінімуму. Однак
зважаючи на цю норму Закону, апелянт не
проводив перерахунку отримуваної ним
пенсії при збільшенні прожиткового
мінімуму, що вбачається з довідок
наданих апелянтом (а.с. 9-15).

Цим порядком нарахування також
порушено права позивача, передбачені
ст.ст. 50, 53 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому, з урахуванням
зазначеного, позовні вимоги в цій
частині підлягають задоволенню як щодо
визнання незаконними дій Головного
управління Пенсійного фонду України у
Волинській області щодо нарахування
призначеної позивачу додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, як
учаснику ліквідації наслідків аварії
на ЧАЕС 2 категорії та виплати її у
розмірі, меншому, ніж передбачено ст. 51
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи ", так і зобов'язання
апелянта перерахувати та виплатити
позивачу додаткову пенсію за шкоду,
заподіяну здоров'ю, передбачену ст.51
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», як учаснику ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії,
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, встановленої ч.І ст.28 Закону
України „Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" та
відповідно до вимог ч.3 ст.67 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
з 09 липня 2007 року.

Положення ч.3 ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», на думку колегії суддів,
не є перешкодою для застосування даної
величини (мінімального розміру пенсії
за віком) для обрахування інших пенсій
чи доплат, пов'язаних з мінімальною
пенсією за віком, оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого,
крім передбаченого ч. 1 цієї статті,
мінімального розміру пенсії за віком.

Обчислення пенсії по інвалідності, що
настала внаслідок каліцтва чи
захворювання і пенсії у зв'язку з
втратою годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи
визначається Кабінетом Міністрів
України, однак надання законодавцем
такого права Кабінету Міністрів
України не означає, що останній,
встановлюючи такий порядок, може
допустити звуження змісту та обсягу
прав позивача, встановлених цим же
Законом. Тобто, Кабінет Міністрів
України повинен був встановити
зазначений порядок, не порушуючи
положень цього Закону, в тому числі й
інших законів, якими встановлено
розміри мінімальної пенсії за віком.

Згідно ч.І ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосуванню
практики Європейського , які надбавки
виплачувати своїм робітникам з
державного бюджету, Держава може
вводити, призупиняти чи закінчити
виплату надбавок, вносячи відповідні
зміни в законодавство. Однак, якщо
чинне правове положення передбачає
виплату певних надбавок і дотримано
всі вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти у цих випадках, доки
відповідні положення є чинними.

При цьому органи державної влади не
можуть посилатись на відсутність
коштів, як на причину невиконання своїх
зобов'язань.

На момент подання вказаної позовної
заяви та розгляду її судом першої
інстанції дані правовідносини у
відповідності до п.2 ч.1 ст.15 ЦПК України
(в редакції, чинній до моменту
ухвалення рішення Конституційного
суду України № 19-рп/2010 від 09 вересня 2010
року) повинні були розглядатися у
порядку цивільного судочинства. А тому
в даному випадку мав би
застосовуватися строк позовної
давності, що встановлюється ст. 257 ЦК
України, тривалістю у три роки, який
вірно був застосований судом першої
інстанції.

Однак, відповідно до рішення
Конституційного суду України №19-рп/2010
від 09 вересня 2010 року положення п.2 ч.1
ст.15 ЦПК України було визнано
неконституційним та втратило чинність.
Таким чином, подальший розгляд даної
справи в порядку цивільного
судочинства неможливий.

У відповідності до ч. 2 ст. 5 КАС України,
провадження в адміністративних
справах, здійснюється відповідно до
закону чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

Однак, враховуючи те, що на даний час
вказані правовідносини підлягають
розгляду в порядку адміністративного
судочинства, то застосування строків
позовної давності згідно Кодексу
адміністративного судочинства України
фактично означатиме застосування
правила зворотної дії у часі норм
процесуального закону, що є порушенням
права позивача на доступ до правосуддя,
передбаченого статтею Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, ратифікованої Верховною Радою
України 17 липня 1997 року. Аналогічну
позицію висловлено Європейським судом
з прав людини у рішенні в справі
«Мельник проти України» від 28 березня
2006 року. А тому колегія суддів
приходить до висновку про доцільність
застосування норм цивільного
судочинства, а саме трьохрічного
строку позовної давності.

Відтак, доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують, рішення суду першої
інстанції ґрунтується на правильно
встановлених обставинах справи та з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, суд першої
інстанції в повному обсязі захистив
права та законні інтереси позивача,
інваліда ІІ групи, а тому апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.160, ст.ст. 195, 197, п.1 ч. 1 ст. 198,
200, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду України у
Волинській області - залишити без
задоволення, а постанову Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 07 вересня 2010 року у справі
№2-5132/2010 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
Р.М. Гулид

Судді:
С.М. Кузьмич

В.З. Улицький