Справа № 805/321/14
Суддя: Геращенко І.В.
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Мальцева Н.Г.
Суддя-доповідач - Геращенко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року
справа №805/321/14
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Геращенка І.В.

суддів апеляційного суду Арабей
Т.Г., Губської Л.В.

секретар судового засідання
Мосіна К.С.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_3 - за довір. від
06.09.2013 року

від відповідача - не з'явився

від третьої особи 1 - не з'явився

від третьої особи 2 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_5 на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 07 лютого 2014
року у справі № 805/321/14 за позовом
ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 до Відділу
Державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції у м. Донецьку, треті особи:
ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання
протиправними дій, скасування актів
описів та арештів майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 (з
урахуванням уточнених позовних вимог)
звернувся до Донецького окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Відділу Державної виконавчої
служби Київського районного
управління юстиції у м. Донецьку, треті
особи: ОСОБА_6, ОСОБА_4 про:

- визнання протиправними дії
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції м. Донецька Кормильцева Андрія
Володимировича по складанню акту опису
й арешту майна - 1/3 частини будинку
АДРЕСА_1 від 29.05.2012 року;

- визнання протиправними дії
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції м. Донецька Шпекторовської
Лідії Яківни по скла данню акту опису й
арешту майна - земельної ділянки площею
0,02 га, розташованою АДРЕСА_1 для ведення
особистого підсобного господарства
від 04.12.2012 року;

- визнання протиправними дії
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції м. Донецька Кормильцева Андрія
Володимировича по складанню акту опису
й арешту майна - земельної ділянки
площею 0,1 га, розташованою АДРЕСА_1 для
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель від 15.05.2012 року;

- скасування акту опису й арешту майна -
1/3 частини будинку АДРЕСА_1 складеного
державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Київського район ного управління
юстиції м. Донецька Кормильцевим
Андрієм Володимировичем 29.05.2012 року;

- скасування акту опису й арешту майна -
земельної ділянки площею 0,02 га,
розташованою АДРЕСА_1 для ведення
особистого підсобного господарства,
складеного дер жавним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Київського районного управління юс
тиції м. Донецька Шпекторовською
Лідією Яківною 04.12.2012 року;

- скасування акту опису й арешту майна -
земельної ділянки площею 0,1 га,
розташованою АДРЕСА_1 для
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель, складеного
державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції м. Донецька Кормильцевим
Андрієм Володимировичем 15.05.2012 року;

- стягнення з відділу державної
виконавчої служби Київського
районного управління юстиції м.
Донецька, на користь ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_1,
суму сплаченого судового збору.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 07 лютого 2014
року у справі № 805/321/14 (суддя Мальцева
Н.Г.) у задоволенні позовних вимог
відмовлено в повному обсязі.

Позивачем подана апеляційна скарга, в
якій просить скасувати постанову та
прийняти нове рішення, яким позовну
заяву задовольнити у повному обсязі

Доводи апеляційної скарги заявник
обґрунтовує невірним застосуванням
судом першої інстанції норм
процесуального та матеріального права.

Вважає, що постанова суду прийнята при
неповному та не всебічному досліджені
усіх матеріалів справи, висновки суду
не відповідають фактичним обставинам
справи.

Наголошує на тому, що суд першої
інстанції не з'ясував що: платіжні
вимоги № 12с від 20.02.2013 року (вхід. № 1535),
№ 12с від 20.02.2012 року (вхід. 1536), № 12с від
26.12.2012 року (вхід. 89), № 12с від 26.12.2012 року
(вхідн. 86), які були прийняті банком,
складені з порушеннями інструкції НБУ
«Про безготівкові розрахунки в
Україні», оскільки від дня отри мання
банком постанови про арешт коштів -
06.11.2012 року (а. с. 92) до дати прийняття
перших пла тіжних вимог - 26.12.2012 року (а.
с. 136, 137) були змінені номери рахунків
боржника (а.с. 93), та відповідач
намагався стягнути суму боргу в гривні
з валютного рахунку (долл. США), про що
банком було зазначено на зворотному
боці вимог; в матеріалах справи
відсутні платіжні вимоги, які б були
прийняті банком, які відповідач склав у
відповідності з інструкцією НБУ «Про
безготівкові розрахунки в Україні»; до
теперішнього часу відповідач не
звернув стягнення на грошові кошти
третьої особи - 1.

Зазначає, що розділ III Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпри тульних
дітей» містить статті, спрямовані на
запобігання бездомності і
безпритульності, а ч. 4 ст. 12 зазначеного
Закону однозначно вказує, що для
вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухо мого майна, право користування
яким мають діти, необхідний попередній
дозвіл органів опіки та піклування, що
надається відповідно до закону.

Крім того, суд першої інстанції не
врахував, що матеріали виконавчого
провадження містять як рішення
Київського районного суду у м. Донецьку
від 27 квітня 2011 року про визнання
правочину недійсним, так й рішення
Київського районного суду у м. Донецьку
від 17 квітня 2012 року про визнання права
власності на 1/3 будинку за ОСОБА_6, але
право власності за ОСОБА_6 у
передбаченому законом порядку не
зареєстровано.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав доводи апеляційної
скарги, проти чого заперечувала третя
особа - 2.

Представник відповідача та
представники третьої особи - 1, у судове
засідання не з'явились, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином, клопотання про участь у
розгляді справи не заявлялось.

Заслухавши представника позивача та
третю особу - 2, дослідивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги та
наданих заперечень, колегія суддів
встановила.

Рішенням Київським районним судом
міста Донецька від 27 квітня 2011 року у
справі № 2-21-2011 за позовом ОСОБА_9 до
ОСОБА_6, ОСОБА_10, третя особа Відділ
опіки та піклування Київської районної
в місті Донецьку Ради, приватний
нотаріус Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_11 про
визнання недійсним договору купівлі -
продажу житлового будинку позовні
вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1
від 27 жовтня 1998 року, укладеного між
ОСОБА_6 і ОСОБА_10 і посвідчений
приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_11
за № 3082 (а.с.123-126).

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 27 грудня 2011 року позовні
вимоги ОСОБА_12 до ОСОБА_6 задоволені у
повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_12 грошові кошти в сумі
1504000 грн. (а.с.152).

За вказаним судовим рішенням, яке
набрало законної сили, було видано
виконавчий лист (а.с.153).

Відділом Державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції у м. Донецьку з метою з'ясування
майнового стану боржника, було
зроблено відповідні запити до
Управління Держкомзему у місті
Донецьку Донецької області, КП «Бюро
технічної інвентаризації м. Донецька»,
Державної податкової інспекції у
Київському районі, Державної
податкової служби України про номери
рахунків, відкритих у банках та інших
фінансових установах
боржниками-юридичними особами та/або
фізичними особами-підприємцями,

Відповідно до листа №19294/10/29-013 від
19.08.2011 року «Про надання інформації про
відкриті рахунки» Державною
податковою інспекцією у Київському
районі м. Донецька на запит Відділу
державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції надано відповідь щодо ОСОБА_6,
згідно з якою зазначено, що вказана
особа на обліку у ДПІ у Київському
районі м. Донецька як фізична
особа-підприємець не перебуває,
інформація про відкриті рахунки в
установах банків відсутня. (а.с.120).

Відповідно до листів Управління
Держкомзему у місті Донецьку Донецької
області № 01-32-603 від 22.02.2012 року та №
01-32-2057/1921 від 21.05.2012 року ОСОБА_6
рішенням Донецької міської ради від
21.01.1998 № 16/8 надані у власність земельні
ділянки за адресою: АДРЕСА_1: площею 0,1000
га для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд (державний акт зареєстрований
18.02.1998 за №4-654); площею 0,0200 га, для
ведення особистого підсобного
господарства (державний акт
зареєстрований 18.02.1998 за №4-655) (а.с.131-132).

Згідно з листом № 17861 від 27.02.2012 року КП
«Бюро технічної інвентаризації м.
Донецька» по комп'ютерним даним БТІ на
ім'я ОСОБА_6 станом на 27.02.2012 року право
власності на нерухоме майно не
зареєстровано (а.с.21).

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 17 квітня 2012 року у справі
№2/0523/1493/12 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6
про поділ сумісного майна подружжя, за
ОСОБА_6 визнано право власності на 1/3
частини житлового будинку АДРЕСА_1.
30.04.2012 року вказане судове рішення
набрало законної сили (а.с.129-130).

Відповідно до листа № 20044 від 04.05.2012
року КП «Бюро технічної інвентаризації
м. Донецька» власником нерухомого
майна за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_10 на
підставі договору купівлі-продажу від
27 жовтня 1998 року, посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_11 № 3082
(а.с.21).

Згідно з витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно № 8581739
власником житлового будинку за адресою
АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_10 на
підставі вказаного вище договору
(а.с.60).

З платіжних вимог № 12с від 20.02.2013 року
(вхід. № 1535), № 12с від 20.02.2013 року (вхід. №
1536), № 12с від 26.12.2012 року (вхід. № 89), № 12с
від 26.12.2012 року (вхід. № 86) вбачається, що
державними виконавцями після
отримання інформації про наявність
рахунків, відкритих у ПАТ КБ
«Приватбанк», були здійснені дії щодо
стягнення грошових коштів з рахунків
ОСОБА_6 як у гривні України, так й в
іноземній валюті, однак банком Відділу
державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції у м. Донецьку було відмовлено у
виконанні вказаних вимог (а.с.134-137).

15.05.2012 року державним виконавцем
Відділу Державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції Кормильцевим Андрієєм
Володимировичем при примусовому
виконанні виконавчого листа № 2-3226,
виданого 13.01.2012 року про стягнення з
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 1504000,00 грн.
описано та накладено арешт на земельну
ділянку площею 0,1000 га, що розташована
по АДРЕСА_1, про що складений акт опису й
арешту майна від 15.05.2012 року (а.с. 61,149).

29.05.2012 року державним виконавцем
Відділу Державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції Кормильцевим Андрієм
Володимировичем при примусовому
виконанні виконавчого листа № 2-3226,
виданого 13.01.2012 року про стягнення з
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 1504000,00 грн.
описано та накладено арешт на 1/3
частини будинку АДРЕСА_1, про що
складено акт опису й арешту майна від
29.05.2012 року (а.с.20,150)

Згідно з відповідями № 207604, № НОМЕР_2
від 14.09.2012 року податковою службою
зазначено, що платник податків ОСОБА_6
на обліку в органах ДПС не перебуває,
інформація стосовно боржників -
фізичних осіб щодо сум доходу,
нарахованого (сплаченого) податковим
агентом на користь платників податку,
та сум утриманого з них податку в ДРФО -
відсутня (а.с.121,122).

04.12.2012 року державним виконавцем
Відділу Державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції Шпекторовською Лідією
Яковлівною при примусовому виконанні
зведеного виконавчого провадження про
стягнення з ОСОБА_6 на користь
стягувачів 1744746, 00 грн. описано і
накладено арешт на земельну ділянку
площею 0,0200 га, розташовану по АДРЕСА_1,
для ведення особистого підсобного
господарства, про що складено акт опису
та арешту майна від 04.12.2012 року (а.с.151).

Між сторонами немає розбіжностей щодо
обставин справи, встановлених судом
першої та апеляційної інстанції, в
апеляційній скарзі вказується на
порушення норм процесуального та
матеріального права.

Колегія суддів вважає такий
висновок помилковим, а апеляційну
скаргу такою, що задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно ст. 9 Кодексу адміністративного
судочинства України суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого:

1) суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України;

2) суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені конституцією та
законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження».

Згідно ст. 1 зазначеного Закону
виконавче провадження, як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про виконавче провадження» примусове
виконання рішень в Україні
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
державну виконавчу службу» завданням
державної виконавчої служби є
своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

Частиною 2 статті 4 Закону України «Про
державну виконавчу службу»
передбачено, що державний виконавець є
представником влади і здійснює
примусове виконання судових рішень,
постановлених іменем України, та
рішень інших органів (посадових осіб),
виконання яких покладено на державну
виконавчу службу, у порядку
передбаченому законом.

Таким чином, відповідач у справі -
суб'єкт владних повноважень, на якого
чинним законодавством України
покладений обов'язок по примусовому
виконанню рішень.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець: здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом;
надає сторонам виконавчого
провадження та їх представникам
можливість ознайомитися з матеріалами
виконавчого провадження; розглядає
заяви сторін та інших учасників
виконавчого провадження і їхні
клопотання; заявляє в установленому
порядку про самовідвід за наявності
обставин, передбачених цим Законом;
роз'яснює сторонам їхні права і
обов'язки.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» Державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право,
зокрема, накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконавче провадження» примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою такі виконавчі документи:

1) виконавчі листи, що видаються судами,
і накази господарських судів, у тому
числі на підставі рішень третейського
суду та рішень Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті;

2) ухвали, постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних,
кримінальних справах та справах про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом;

3) судові накази;

4) виконавчі написи нотаріусів;

5) посвідчення комісій по трудових
спорах, що видаються на підставі
відповідних рішень таких комісій;

6) постанови органів (посадових осіб),
уповноважених розглядати справи про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом;

7) постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій і
накладенням штрафу;

8) рішення інших органів державної
влади, якщо їх виконання за законом
покладено на державну виконавчу
службу;

9) рішення Європейського суду з прав
людини з урахуванням особливостей,
передбачених Законом України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини».

Частина 1 ст. 20 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачає
місце виконання рішення, а саме:
виконавчі дії провадяться державним
виконавцем за місцем проживання,
перебування, роботи боржника або за
місцезнаходженням його майна. У разі
якщо боржник є юридичною особою, то
виконання провадиться за
місцезнаходженням його постійно
діючого органу або майна. Право вибору
місця виконання між кількома органами
державної виконавчої служби, що можуть
вчиняти виконавчі дії з виконання
рішення на території, на яку
поширюються їх функції, належить
стягувачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України
«Про виконавче провадження» у разі
ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про
виконавче провадження» заходами
примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб;

2) звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача
стягувачу певних предметів, зазначених
у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про
виконавче провадження» звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Стягнення за виконавчими документами
звертається в першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах, на рахунки
в цінних паперах у депозитаріях цінних
паперів.

Готівкові кошти, виявлені у боржника,
вилучаються.

На кошти та інші цінності боржника, що
знаходяться на рахунках, вкладах та на
зберіганні у банках чи інших
фінансових установах, накладається
арешт. Арешт поширюється також на кошти
на рахунках, які будуть відкриті після
винесення постанови про накладення
арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне боржнику
інше майно, за винятком майна, на яке
згідно із законом не може бути
накладено стягнення. Звернення
стягнення на майно боржника не зупиняє
звернення стягнення на кошти боржника.
Боржник має право запропонувати ті
види майна чи предмети, на які
необхідно в першу чергу звернути
стягнення. Черговість стягнення на
кошти та інше майно боржника остаточно
визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника
звертається в розмірі і обсязі,
необхідних для виконання за виконавчим
документом, з урахуванням стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження. У разі якщо боржник
володіє майном спільно з іншими
особами, стягнення звертається на його
частку, що визначається судом за
поданням державного виконавця.

У разі якщо сума, що підлягає стягненню
за виконавчим провадженням, не
перевищує десяти розмірів мінімальної
заробітної плати, звернення стягнення
на єдине житло боржника та земельну
ділянку, на якій розташоване це житло,
не здійснюється. У такому разі
державний виконавець зобов'язаний
вжити всіх заходів для виконання
рішення за рахунок іншого майна
боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, на
час складання спірних актів опису й
арешту майна від 15.05.2012 року та 29.05.2012
року, у відповідача була відсутня
інформація стосовно наявності чи
відсутності грошових коштів у ОСОБА_6,
внаслідок чого державні виконавці були
позбавлені можливості звернути
стягнення на такі кошти. На час
складання акту опису й арешту майна від
04.12.2012 року така інформація була відома
відповідачу, однак коштів на рахунках
було не достатньо, разом з тим
відповідачем було виявлено інше майно,
а саме: земельні ділянки, що належать
ОСОБА_6.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з
платіжних вимог № 12с від 20.02.2013 року
(вхід.№1535), № 12с від 20.02.2012 року (вхід.1536),
№ 12с від 26.12.2012 року (вхід.89), № 12с від
26.12.2012року (вхідн. 86) вбачається, що
державними виконавцями після
отримання інформації про наявність
рахунків, відкритих у ПАТ КБ
«Приватбанк», були здійснені дії щодо
стягнення грошових коштів з рахунків
ОСОБА_6 як у гривні України, так й в
іноземній валюті, однак банком Відділу
державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції у м. Донецьку було відмовлено у
виконанні вказаних вимог (а.с.134-137).

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що дії відповідача щодо
складання актів про опис та арешт
майна, а саме: земельної ділянки площею
0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_1,
земельної ділянки площею 0,0200 га,
розташованої по АДРЕСА_1, для ведення
особистого підсобного господарства -
не суперечать вимогам Закону України
«Про виконавче провадження».

Щодо доводів позивача про відсутності
у відповідача підстав для складання
акту опису й арешту 1/3 частини будинку
АДРЕСА_1, оскільки вказане нерухоме
майно не є власністю боржника, а саме
ОСОБА_6, а належить ОСОБА_10, колегія
суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст.234 Цивільного кодексу
України фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

За приписом ч.1 ст.216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу
України нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що оскільки договір
купівлі-продажу 27 жовтня 1998 року
визнаний судом недійсним, він є
недійсним саме з 27 жовтня 1998 року, тобто
з моменту вчинення, внаслідок чого,
право власності, яке було
зареєстровано за ОСОБА_6 згідно з
договором купівлі-продажу від 25
вересня 1997 року, на момент складання
акту опису й арешту 1/3 житлового
будинку АДРЕСА_1 було збережено за ним.

Щодо доводів апелянта, що діями
відповідача порушені законні права
неповнолітньої дитини - ОСОБА_15,
ІНФОРМАЦІЯ_1, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до Преамбули Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей» цей Закон визначає загальні
засади соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей, забезпечує
правове регулювання відносин у
суспільстві, які спрямовані на
реалізацію бездомними особами і
безпритульними дітьми прав і свобод,
передбачених Конституцією та
законодавством України, створює умови
для діяльності громадських та
благодійних організацій, що працюють у
сфері соціального захисту населення.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»
держава охороняє і захищає права та
інтереси дітей під час вчинення
правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження
прав та інтересів дітей під час
вчинення будь-яких правочинів щодо
жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, необхідний попередній дозвіл
органів опіки та піклування, що
надається відповідно до закону.
Посадові особи органів опіки та
піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав та
інтересів дітей при наданні дозволу на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна, яке належить дітям.

Оскільки неповнолітня дитина ОСОБА_15,
мешкає разом з матір'ю, не є покинутою
батьками, або такою, що сама залишила
сім'ю, норми вказаного Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей» не можуть бути застосовані до
правовідносин щодо вказаної
неповнолітньої дитини.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
Закон України «Про виконавче
провадження» не покладає на державного
виконавця обов'язок при складанні акту
опису й арешту майна отримувати
відповідний дозвіл органів опіки і
піклування.

Аналізуючи приведене законодавство і
нормативні акти, які врегульовують
спірні правовідносини, та встановлені
обставини справи, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відмови у задоволені
позовних вимог, оскільки відповідач
діяв у межах наданих повноважень.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що постанова суду першої
інстанції прийнята при вірному
застосуванні норм матеріального та
процесуального права, повному та
всебічному досліджені усіх матеріалів
справи, тому підстав для її скасування
не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись
Конституцією України, Законом України
«Про виконавче провадження», Законом
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», Цивільним
кодексом України, ст. 2, ст. 160, ст. 167, ст.
195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205,
ст. 206, ст. 211, ст. 212, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_5 на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 07 лютого 2014
року у справі № 805/321/14 - залишити без
задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 07 лютого 2014
року у справі № 805/321/14 за позовом
ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 до Відділу
Державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції у м. Донецьку, треті особи:
ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання
протиправними дій, скасування актів
описів та арештів майна - залишити без
змін.

Ухвала Донецького апеляційного
адміністративного суду за наслідками
апеляційного перегляду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції, крім випадків,
визначених Кодексом адміністративного
судочинства України, а в разі
складення в повному обсязі відповідно
до статті 160 цього Кодексу - з дня
складення в повному обсязі.

У судовому засіданні 12.03.2014 року
проголошена вступна та резолютивна
частина ухвали, повний текст ухвали
виготовлений 17.03.2014 року.

Головуючий
І.В.Геращенко

Судді
Т.Г.Арабей

Л.В.Губська