Справа № 810/5485/13-а
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
810/5485/13-а Головуючий у
1-й інстанції: Виноградова О.І.
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

05 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Аліменка В.О., Безименної
Н.В.,

при секретарі:
Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 20
листопада 2013 року по справі за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі-Фуд» до
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

ТОВ «Фоззі-Фуд» звернулися до
Київського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до ДПІ у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень від 24 вересня 2013
року № та №.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 20 листопада
2013 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, ДПІ у Києво-Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області подали
апеляційну скаргу, в якій просять
скасувати незаконну, на їх думку,
постанову суду першої інстанції та
постановити нову про відмову в
задоволенні позову в повному обсязі.
При цьому апелянт посилається на
незаконність, необґрунтованість та
необ'єктивність оскаржуваного рішення,
неповне з'ясування всіх обставин, що
мають значення для вирішення справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів знаходить, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову.
Апеляційна інстанція повністю
підтримує таку правову позицію з
огляду на слідуюче.

З матеріалів справи вбачається, що у
період з 9 по 15 серпня 2013 року
відповідачем було проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства по
фінансово - господарським
взаємовідносинам з ТОВ «САНОІЛ ТОРГ»
за період діяльності з 1 по 31 березня 2013
року, за результатами якої 22 серпня 2013
року складено акт перевірки № 82/22 -
01/32294926.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем вимог п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188,
п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст.
200 ПК України, в результаті чого
встановлено заниження суми податку на
додану вартість, що підлягає сплаті до
бюджету на загальну суму 14 479 322 грн. 69
коп., в т.ч. за березень 2013 року - 14 479 322
грн. 69 коп.

Наведені вище обставини слугували
підставою для прийняття спірних
податкових повідомлень-рішень від
24.09.2013 року № , яким нараховано
суму грошового зобов'язання - 616 грн. 95
коп. та № , яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість по вітчизняних товарах
на загальну суму 21 780 985 грн. 00 коп., з
якої за основним платежем - 14 479 323 грн. 00
коп., за штрафними санкціями - 7 239 662 грн.
00 коп.

Так, 12 лютого 2013 р. між позивачем
(продавцем) та компанією «OREXIM LIMITED»
(покупцем) було укладено контракт №
0538/13-К, за п.п. 1.1 п. 1 якого продавець
зобов'язався продати, а покупець -
купити українську нерафіновану
соняшникову олію (врожаю - 2012 р.).

Відповідно до п.п. 3.1 п. 3 названого
контракту кількість олії складала - 2522,
723 +- 10% медичних тон за вибором покупця.

Згідно з п.п. 4.1 п. 4 та п.п. 6.1 п. 6
названого контракту вартість олії
складала - 1116, 50 доларів за 1-ну тону
постачання на Миколаївський морський
торгівельний порт, якої здійснювалося
у період з 12 лютого 2013 року по 15 квітня
2013 року.

З метою забезпечення виконання
контракту № 0538/13-К позивачем було
закуплено нерафіновану соняшникову
олію у ТОВ «САНОІЛ ТОРГ», зокрема, 22
лютого 2013 р. було укладено договір
купівлі - продажу № 22-02-13.

Згідно з п.п. 1.1 п. 1 названого договору
продавець взяв на себе зобов'язання
передати у власність покупця продукцію
та матеріали (надалі - товар), а покупець
- прийняти та оплатити його на умовах
цього договору. Найменування,
асортимент, кількість та вартість
товару визначена сторонами у
специфікаціях, які є невід'ємною
частиною цього договору (п.п. 1.2 п. 1
договору).

На виконання договорів ТОВ «САНОІЛ
ТОРГ» було продано позивачу товар -
олію соняшникову нерафіновану, що
підтверджується: специфікацією № 3,
актом приймання - передачі №,
видатковою накладною № РН - 0000143 та
податковою накладною № 190, датованих 31
березня 2013 року, оформлених і виданих
на загальну суму 86 875 936 грн. 13 коп..

Факт оплати позивачем товару
підтверджується виписками по
особовому рахунку від 3 вересня, 24
квітня, 15, 20, 23, 24, 27 травня 2013 р. на суму 50
217 178 грн. 36 коп., 4 366 124 грн. 02 коп., 13 012 452
грн. 00 коп., 44 827 433 грн. 00 коп. на 1 908 308
грн. 24 коп. відповідно.

Факт продажу товару позивачем компанії
«OREXIM LIMITED» підтверджується: вантажними
митними деклараціями (форма МД-2) та
специфікаціями, а факт оплати
компанією даного товару контрагентом:
виписками по особовому рахунку від 22
квітня, 15, 17, 23, 24 травня на суму 5 255 041
грн. 65 коп., 13 588 100 грн. 00 коп., 12 788 800 грн. 00
коп., 9 591 600 грн. 00 коп., 45 904 289 грн. 54 коп.
відповідно.

Крім того, з метою забезпечення
перевезення товару на адресу компанії
«OREXIM LIMITED» 12 жовтня 2012 року між
позивачем (замовником) та товариством з
обмеженою відповідальністю «Югекотоп»
(виконавцем) було укладено договір на
транспортно-експедиторське та
митно-брокерське обслуговування
вантажу № 1210К.

Згідно з п.п. 1.1 п. 1, п.п. 1.3 п. 1 названого
договору виконавець взяв на себе
зобов'язання виконати для замовника
комплекс послуг по
транспортно-експедиторському та
митно-брокерському обслуговуванню
вантажу замовника, при відправці на
експорт через ДП «Миколаївський
морський торгівельний порт», а
замовник - сплатити виконавцю
винагороду у сумі та у строк,
визначений цим договором.

На підтвердження виконання ТОВ
«Югекотоп» робіт, передбачених
договором № 1210К, позивачем було надано
наступні документи: звіти від 31 травня
2013 р. № № 12, 13, акти здачі - приймання
робіт (надання послуг) від 31 травня 2013
р., податкові накладні від 31 травня 2013
р., підписані посадовою особою ТОВ
«Югекотоп», завірені печаткою цього
товариства, що повністю
підтверджується матеріалами справи та
не було спростовано апелянтом.

Реальність господарських операцій та
їх товарність також підтверджується
укладанням між ТОВ «САНОІЛ ТОРГ»
(замовником) та ТОВ «Евері» (виконавцем)
- терміналом, де зберігалася
нерафінована соняшникова олія, двох
договорів:

- 1 вересня 2012 року про надання
послуг на приймання та перевантаження
олії рослинної № FT-01-о/0109, згідно з п.п. 1
п. 1 якого клієнт - позивач доручив, а
виконавець - ТОВ «Евері» прийняли на
себе виконання робіт по прийманню та
транспортно-експедиційному
обслуговуванню (ТЕО) олії рослинної
нерафінованої 1-го сорту ДСТУ 4492:2005,
врожаю 2012 - 2013 р.р., у кількості 150 000 тон.
Договором передбачалася поставка
товару на адресу виконавця у період з 1
вересня 2012 р. по 31 серпня 2013 р., з
подальшим вантаженням на судна,
номіновані клієнтом у період
дійсності договору;

- 1 лютого 2013 року про
транспортно-експедиційне
обслуговування та надання послуг з
накопичення і перевальці зернових,
зернобобових, маслинних культур, жмиха
соняшникового і шрота соняшникового №
0102/13С, за п.п. 1 п. 1 якого замовник -
позивач доручив, а виконавець - ТОВ
«Евері» взяв на себе зобов'язання
виконати послуги щодо
транспортно-експедиційного
обслуговування (ТЕО) і перевальці
зернових, зернобобових, маслинних
культур, жмиха соняшникового і шрота
соняшникового, експортованих з
території України через елеваторний
комплекс ТОВ «Евері».

Окрім того, купівля нерафінованої
соняшникової олії у лютому 2013 року ТОВ
«САНОІЛ ТОРГ» (вантажоодержувача)
підтверджується товарно -
транспортними накладними, виданими
перевізниками цього вантажу від 19 - 24
лютого 2013 року.

Таким чином, колегія суддів приходить
до однозначного висновку, що зазначені
вище первинні документи свідчать про
фактичне отримання позивачем товару
від ТОВ «САНОІЛ ТОРГ», господарську
мету придання такого товару, та
здійснення подальшого постачання
отриманої продукції по ланцюгу іншим
контрагентам позивача.

Згідно п. 85.2 ст. 85 ПК України платник
податків зобов'язаний надати посадовим
(службовим) особам органів державної
податкової служби у повному обсязі всі
документи, що належать або пов'язані з
предметом перевірки. Такий обов'язок
виникає у платника податків після
початку перевірки.

Відповідно до вимог п. 85.8 ст. 85 ПК
України посадова (службова) особа
органу державної податкової служби,
яка проводить перевірку, у випадках,
передбачених цим Кодексом, має право
отримувати від платника податків або
його законних представників копії
документів, що належать до предмета
перевірки. Такі копії повинні бути
засвідчені підписом платника податків
або його посадової особи та скріплені
печаткою (за наявності).

У разі якщо до закінчення перевірки
або у терміни, визначені в абзаці
другому п. 44.7 цієї статті платник
податків не надає посадовим особам
органу державної податкової служби,
які проводять перевірку, документи
(незалежно від причин такого ненадання,
крім випадків виїмки документів або
іншого вилучення правоохоронними
органами), що підтверджують показники,
відображені таким платником податків у
податковій звітності, вважається, що
такі документи були відсутні у такого
платника податків на час складення
такої звітності (п. 44.6 ст. 44 ПК України).

За п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Платник податку для визначення
об'єкта оподаткування має право на
врахування витрат, підтверджених
документами, що складені нерезидентами
відповідно до правил інших країн.

Відповідно до вимог п.п. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 ПК України не включаються до
складу витрат: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Як убачається з п. 185.1 ст. 185 ПК
України, об'єктом оподаткування є
операції платників податку з: а)
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до ст. 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до ст. 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх
послуг) на митну територію України в
митному режимі імпорту або реімпорту
(далі - імпорт); г) вивезення товарів
(супутніх послуг) у митному режимі
експорту або реекспорту (далі -
експорт); ґ) з метою оподаткування цим
податком до експорту також
прирівнюється постачання товарів
(супутніх послуг), які перебувають у
вільному обігу на території України, до
митного режиму магазину безмитної
торгівлі, митного складу або
спеціальної митної зони, створених
згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного
кодексу України; д) з метою
оподаткування цим податком до імпорту
також прирівнюється постачання
товарів (супутніх послуг) з-під митного
режиму магазину безмитної торгівлі,
митного складу або спеціальної митної
зони, створених згідно з положеннями
глав 35 - 37 Митного кодексу України, для
їх подальшого вільного обігу на
території України; е) постачання послуг
з міжнародних перевезень пасажирів і
багажу та вантажів залізничним,
автомобільним, морським і річковим та
авіаційним транспортом.

Згідно з вимогами п. 188.1 ст. 188 ПК
України база оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до ст. 39 цього Кодексу, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів
(крім податку на додану вартість та
акцизного податку на спирт етиловий, що
використовується виробниками -
суб'єктами господарювання для
виробництва лікарських засобів, у тому
числі компонентів крові і вироблених з
них препаратів (крім лікарських
засобів у вигляді бальзамів та
еліксирів), а також збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування на
вартість послуг стільникового
рухомого зв'язку).

За п. 188.1 ст. 188 ПК України база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг визначається виходячи з
їх договірної (контрактної) вартості,
але не нижче звичайних цін, визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).

Згідно з вимогами п. 198.1 ст. 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій, зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 ПК України).

Згідно з вимогами п. 198.3 ст. 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до ст. 39 цього Кодексу, та складається з
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з вимогами п. 198.6 ст. 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог ст. 201
цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

З приписів п. 200.1 ст. 200 ПК України
слідує, що сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до Державного
бюджету України або бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.2 ст. 200 ПК України
при позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

За п. 201.4 ст. 201 ПК України податкова
накладна складається у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця. Один
примірник видається покупцю, а другий
залишається у продавця. У разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді покупцю видається
оригінал, а копія залишається у
продавця.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (п. 201.6 ст. 201 ПК
України).

У разі ввезення товарів на митну
територію України документом, що
посвідчує право на віднесення сум
податку до податкового кредиту,
вважається митна декларація, оформлена
відповідно до вимог законодавства, яка
підтверджує сплату податку. Для
операцій з постачання послуг
нерезидентом на митній території
України документом, що посвідчує право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту, вважається
податкова накладна, податкові
зобов'язання за якою включені до
податкової декларації попереднього
періоду (п. 201.12 ст. 201 ПК України).

Для підтвердження включення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених позивачем у
складі ціни за придбану продукцію та
виконані роботи, необхідні первинні
документи, оформлені відповідно до
вимог Закону України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

За ст. 9 розділу 3 Закону про
бухгалтерський облік, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Господарські
операції, як зазначено в п. 5 ст.9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до ст. 11 Закону, на основі
даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Виходячи з правових приписів п. 44.1 ст. 44
ПК України, для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч. 2 ст. 8 даного
Закону питання організації
бухгалтерського обліку на
підприємстві належать до компетенції
його власника (власників) або
уповноваженого органу (посадової
особи) відповідно до законодавства та
установчих документів.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій (ч. 1,
2 ст. 9. Закону).

Первинні облікові документи можуть
бути складені на паперових носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Вище перелічені договір, акти
здачі-прийняття робіт, специфікації,
звіти, податкові і видаткові накладні
мають наведені реквізити первинного
документа, зміст та обсяг
господарської операції відображено
через визначення конкретних заходів в
конкретних вимірних одиницях,
вартості, найменування, дат.

Окрім того, за п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9
«Про судову практику розгляду справ
про визнання правочинів недійсними»:…
при кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України має
враховуватись вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі.

Однак, відповідачем не було надано
доказів наявності вироку суду відносно
контрагента за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України
(фіктивне підприємництво), а договір,
укладений позивачем з даним
товариством до теперішнього часу у
судовому порядку не визнано
недійсними.

Колегія суддів не може не зауважити, що
позивач як покупець, не може нести
відповідальність ні за несплату
податків продавцями, ні за можливу
недостовірність відомостей про них,
наведених у Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, за умови
необізнаності щодо неї. Крім того,
порушення контрагентом податкової
дисципліни, зафіксовані в акті про
неможливість проведення зустрічної
звірки, не можуть бути підставою для
обмеження права покупця на податковий
кредит за умови реальності
господарської операції.

Виходячи із правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавленню платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалах Вищого адміністративного суду
України від 02.03.2009 року по справі №
К-21781/07 та від 06.11.2007 року.

Укладаючи угоду зі своїм контрагентом,
позивач мав всі документальні
підтвердження його господарської
правосуб'єктності: здійснювати
господарську діяльність,
реалізовувати господарську
компетенцію, мати зобов'язання, нести
за ними відповідальність тощо.

Колегія суддів повністю підтримує
позицію суду першої інстанції, що
позивачем були вчинені всі необхідні
дії та досягнуто конкретних
результатів, які визначають саме
поняття господарської операції - факти
підприємницької та іншої діяльності.

Слід відмітити, що податковим органом
не було надано рішення суду у цивільній
чи господарській справі, вироку суду у
кримінальній справі або іншого
належного доказу на підтвердження
«фіктивності» здійснених позивачем
господарських операцій.

Не надано також добутих у визначений
процесуальним законодавством спосіб
доказів підробки документів або
складання фіктивних документів на
підтвердження здійснених позивачем
господарських операцій. Зазначене
вказує на необґрунтованість тверджень
відповідача про фіктивність
проведених позивачем господарських
операцій.

Аналогічна правова позиція викладена
в ухвалі Вищого адміністративного
суду України від 25.03.2008 року по справі №
К-23642/07.

Окрім вищевикладеного судова колегія
вважає за необхідне відзначити
слідуюче:

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5. 6 ст. 203 цього
Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 228 ЦК
України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України діє презумпція правомірності
правочину, тобто правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового інспектора, оскільки були
зроблені за відсутності інформації,
яка надається в передбаченому
законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину, податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в дохід
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Дана правова позиція викладена в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 14.11.2012 року № К/9991/50772/12.

Судова колегія не може не погодитися з
доводами суду першої інстанції, що
викладені в актах обставини, не є
підставою вважати правочини
недійсними, або такими, що не відбулись,
та не спростовують реальності
виконання господарських операцій,
оскільки угода не визнана недійсна
судом.

Зазначена позиція відповідає рішенню
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03), згідно якого
Європейський суд з прав людини визнав,
що «справедливий баланс» не
додержується, коли платника ПДВ
позбавляють права на податковий кредит
(бюджетне відшкодування) за
відсутності доказів його залучення до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо про таку діяльність його
постачальників.

Крім цього, необхідно зазначити, що і
практика Європейського суду з прав
людини, яка відповідно до ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» є джерелом права,
свідчить про те, якщо державні органи
мають інформацію про зловживання в
системі оподаткування конкретною
компанією, вони повинні застосовувати
відповідні заходи саме до цього
суб'єкта, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(Рішення Європейського суду з прав
людини від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав
проти України»).

Відносини між учасниками попередніх
ланцюгів постачань послуг не мають
безпосереднього впливу на дослідження
факту реальності господарської
операції, вчиненої між останнім у
ланцюгу постачань платником податків
та його безпосереднім контрагентом.

Враховуючи те, що постачання позивачу
товарів підтверджено дослідженими в
судовому засіданні розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, які були надані
відповідачу до перевірки, доведеність
подальшого використання придбаних
послуг у власній господарській
діяльності позивача, суд приходить до
висновку про безпідставність
тверджень відповідача про
неправомірне формування податкового
кредиту та валових витрат за
наслідками таких операцій.

За ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладає на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам апелянт, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду апеляційної інстанції достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
винесення ним спірних податкових
повідомлень-рішень.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність залишення постанови суду
першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 41, 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 20 листопада
2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 10.03.2014
року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Саприкіна І.В.

Судді:
Аліменко В.О.

Безименна Н.В.