Справа № 806/451/14
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року
Житомир справа № 806/451/14

категорія 2

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Токаревої М.С.,

за участі секретаря Смолінської І.П.,

за участі представників позивача та
відповідача

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Бердичівський міжрайонний
прокурор до Бердичівської міської ради
Житомирської області про визнання
протиправним та скасування рішення від
27 січня 2014 року №796,

встановив:

Бердичівський міжрайонний прокурор
звернувся до Житомирського окружного
адміністративного суду із позовом до
Бердичівської міської ради
Житомирської області про визнання
протиправним та скасування рішення від
27 січня 2014 року №796. В обгрунтування
позову позивач вказує, що оскаржуваним
рішенням Бердичівської міської ради
Житомирської області ухвалено
підтримати направити звернення
мітингу бердичівлян, громадських
організацій і політичних партій до
міського голови міста Бердичева щодо
захисту прав і свобод громадян України,
пов'язаних із політичною ситуацією в
країні від 25 січня 2014 року до Верховної
ради України. Крім того, вирішено
доповнити п.2 звернення мітингу
бердичівлян, громадських організацій і
політичних партій до міського голови
міста Бердичева щодо захисту прав і
свобод громадян України, пов'язаних із
політичною ситуацією в країні від 25
січня 2014 року, словами, озвученими
Народним депутатом України від
виборчого округу №65 Лабунською
Анжелікою Вікторівною "звільнити всіх
незаконно затриманих осіб". Прокурор
вважає, що приймаючи оскаржуване
рішення міська рада вийшла за межі
повноважень, наданих органам місцевого
самоврядування, а тому вказане рішення
є незаконним та таким, що суперечить
вимогам чинного законодавства, порушує
конституційні засади місцевого
самоврядування, через що підлягає
скасуванню.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав та просив
його задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві.

Представник відповідача, у судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечував та просив відмовити
у їх задоволенні.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові докази
наявні у матеріалах справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що на засіданні
тридцять дев'ятої сесії шостого
скликання Бердичівської міської ради
прийнято рішення від 27 січня 2014 року
№796 "Про сусупільно-політичну ситуацію
в Україні".

Встановлено, що Бердичівським
міжрайонним прокурором під час
здійснення нагляду за додержанням і
застосуванням законів Бердичівською
міською радою Житомирської області
виявлено незаконність прийняття
оскаржуваного рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про
прокуратуру" предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів є,
зокрема, відповідність актів, що
видаються всіма органами,
підприємствами, установами,
організаціями та посадовими особами
вимогам Конституції України та
чинним законам.

Пунктом 2 частини 5 статті 23 Закону
України "Про прокуратуру" передбачено,
що прокурор, без внесення подання, може
звернутися до суду щодо визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень.

Так, статтею 8 Конституції України
передбачено, що в Україні визнається і
діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу
юридичну силу. Норми Конституції
України є нормами прямої дії.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Аналогічні за змістом
положення містить частина 3 статті 24
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування відповідно до
Конституції України визначає Закон
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР.

Відповідно до статті 5 Конституції
України народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування.

З цього конституційного положення у
системному взаємозв'язку з положеннями
статті 6 Конституції України про те, що
державна влада в Україні здійснюється
на засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, випливає, що
органи місцевого самоврядування не є
органами державної влади, а місцеве
самоврядування слід розглядати як
форму здійснення народом влади, яка
визнається і гарантується в Україні
(стаття 7 Конституції України).

Конституція України (стаття 140)
визначає місцеве самоврядування як
право територіальної громади - жителів
села чи добровільного об'єднання у
сільську громаду жителів кількох сіл,
селища та міста - самостійно вирішувати
питання місцевого значення в межах
Конституції і законів України. Місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи.

Конституційний суд України у Рішенні
від 26 березня 2002 р. № 6-рп/2002 (справа про
охорону трудових прав депутатів
місцевих рад) дійшов висновку, що
такому конституційному змісту
інституту місцевого самоврядування
властиві принаймні дві найважливіші
ознаки. Це - самостійність
територіальної громади, органів
місцевого самоврядування у вирішенні
певного кола питань і те, що предметами
відання місцевого самоврядування є не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних
громад. Перелік таких питань визначено
у Конституції України та Законі
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" від 21 травня 1997 р. №280/97-ВР.

Таким чином, гарантоване державою
місцеве самоврядування, як форма
здійснення народом влади, реалізується
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність.

Однак, суд зазначає, що така
самостійність має певні
конституційно-правові межі,
встановлені, зокрема, приписами статей
19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України.

З аналізу вказаних конституційних
положень слідує, що ці органи місцевого
самоврядування, здійснюючи владу і
самостійно вирішуючи питання
місцевого значення, віднесені законом
до їх компетенції, та приймаючи
рішення, зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Такі ж положення закріплені у статті 4
Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу.

Окрім того, дана позиція
кореспондується з рішенням
Конституційного Суду України №7 від 16
квітня 2009 р. у справі №1-9/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Відповідно до статті 25 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

До виключної компетенції районних і
обласних рад належить ряд питань, що
перелічені в статті 43 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні".

Районні і обласні ради можуть
розглядати і вирішувати на пленарних
засіданнях й інші питання, віднесені до
їх відання цим та іншими законами.

Отже, компетенція місцевих рад є
правовою формою виразу їх функцій, вона
водночас служить і правовим засобом їх
реалізації. Закон України "Про місцеве
самоврядування в Україні" розрізняє
загальну і виключну компетенцію
місцевих рад. Здійснюючи загальну
компетенцію, місцеві ради правомочні
розглядати і вирішувати питання,
віднесені Конституцією та законами
України до їх відання. До виключної
компетенції належать питання, які
перебувають у віданні рад і підлягають
розгляду тільки на їх пленарних
засіданнях. Це, як правило,
найважливіші питання місцевого
значення, розгляд і вирішення яких не
може бути делеговано іншим органам.

Серед таких немає повноважень органів
місцевого самоврядування щодо оцінки
дій органів центральної влади України,
вимагання відставки Уряду, скасування
законів, призначення позачергових
виборів Президента України та
Верховної Ради України.

Виходячи із положень вищезазначених
норм, суд приходить до висновку, що до
відання Бердичівської міської ради
належить вирішення питань виключно
місцевого значення.

Крім того, питання викладені у
зверненні мітингу бердичівлян,
громадських організацій і політичних
партій до міського голови міста
Бердичева щодо захисту прав і свобод
громадян України, пов'язаних із
політичною ситуацією в країні від 25
січня 2014 року, зокрема щодо відставки
Уряду та Президента України,
відповідно до Конституції України,
Закону України "Про вибори Президента
України" належать виключно Верховій
Раді України, яка є єдиним органом
законодавчої влади в Україні і до
повноважень якої належить внесення
змін до Конституції України в межах і
порядку, передбачених розділом XIII цієї
Конституції, законів України та
прийняття резолюції недовіри Кабінету
Міністрів України.

Аналізуючи зміст оспорюваного рішення
Бердичівської ради від 27 січня 2014 року
суд зазначає, що при його прийнятті
відповідач вийшов за межі повноважень,
визначених Конституцією України та
Законом України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

При цьому, такий висновок, не
суперечить положенням ст. 40
Конституції України щодо
гарантованого права кожного
направляти індивідуальні чи
колективні звернення або особисто
звертатись до органів державної влади,
оскільки рішення органу місцевого
самоврядування, в силу правового
статусу такого, не є колективним
зверненням громадян.

Окрім того суд підкреслює, що кожен
громадянин України, не позбавлений
права надсилати відповідні заяви чи
звернення до органів державної влади у
порядку, визначеному законодавством.

При цьому, такі звернення не потребують
затверджень в органах місцевого
самоврядування, в тому числі на
пленарних засіданнях міської ради у
формі рішення, оскільки чинним
законодавством таке не передбачено.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що рішення Бердичівської
міської ради від 27 січня 2014 року
прийняте відповідачем з перевищенням
повноважень, визначених Конституцією
та Законами України, порушує
встановлений чинним законодавством
порядок управління державою, оскільки
вирішує питання які не відносяться до
питань місцевого значення, в
результаті чого порушуються інтереси
держави.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та необхідність їх задоволення.

Керуючись статтями 122, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

постановив:

Позовні вимоги Бердичівського
міжрайонного прокурора задовольнити.

Визнати рішення сесії Бердичівської
міської ради Житомирської області від
27 січня 2014 року №796 " Про суспільну -
політичну ситуацію в Україні"
протиправним та скасувати його.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
М.С. Токарева

Повний текст постанови виготовлено: 11
лютого 2014 р.