Справа № 816/5090/13-а
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/5090/13-а

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі судді - Бойка С.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Підрозділу примусового
виконання рішень відділу Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області, Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області, третя особа яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів Шевченківській
відділ соціального захисту населення
департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Підрозділу примусового виконання
рішень відділу Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області про визнання дій
щодо винесення постанови про
закінчення виконавчого провадження
від 06 серпня 2013 року ВП №38605530
неправомірними, скасування постанови
від 06 серпня 2013 року ВП №38605530, визнання
бездіяльності щодо виконання
виконавчого листа Полтавського
окружного адміністративного суду від 22
жовтня 2010 року № 2а-11516/09 протиправною,
стягнення матеріальної та моральної
шкоди в розмірі 2 605,00 грн. та 3 000,00 грн.,
відповідно та зобов'язання подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення по даній
справі.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на те, що під час виконання
виконавчого провадження №38605530 та при
винесенні постанови про закінчення
виконавчого провадження від 06 серпня
2013 року ВП №38605530 відповідач не виконав
усіх обов'язків, покладених на нього
чинним законодавством, не вжив усіх
дій, необхідних для виконання рішення
суду.

Ухвалою суду від 29 серпня 2013 року
залучено до участі у справі в якості
другого відповідача по справі
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області.

Ухвалою суду від 29 серпня 2013 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів, Шевченківський
відділ соціального захисту населення
департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради.

Позивач в судове засідання не з'явився,
надіслав до суду клопотання про
розгляд справи за його відсутності.

Представники відповідачів та третьої
особи в судове засідання не з'явилися
хоча про час та місце розгляду справи
повідомлялися належним чином.

Враховуючи достатність наданих
сторонами доказів та відсутність
потреби допитати свідка чи експерта,
суд, зважаючи на положення частини
шостої статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в судовому засіданні 13 березня
2014 року перейшов до розгляду справи у
порядку письмового провадження.

Суд, вивчивши та дослідивши наявні в
матеріалах справи документи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 16 липня 2013 року
державним виконавцем на підставі заяви
стягувача від 17 червня 2013 року,
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження з виконання
виконавчого листа № 2а-11516/09, виданого
Полтавським окружним адміністративним
судом 21 жовтня 2010 року, про зобов'язання
Шевченківського відділу соціального
захисту населення департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради провести перерахунок
щорічної допомоги на оздоровлення,
передбаченої ст. 48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", в розмірі
п'яти мінімальних заробітних плат
виходячи із розрахунку мінімальної
заробітної плати, визначеної Законом
України "Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" за 2008 рік з
урахуванням проведених виплат та
провести виплату недоплаченої
щорічної допомоги на оздоровлення за
2008 рік.

Вищевказаною постановою про відкриття
виконавчого провадження боржнику
надано семи денний строк для
добровільного виконання рішення
Полтавського окружного
адміністративного суду.

Управління соціального захисту
Департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради своїм листом №
2695-1096 від 02 серпня 2013 року повідомило
Підрозділ примусового виконання
рішень ВДВС Головного управління
юстиції у Львівській області про
неможливість виконати судове рішення в
частині нарахування допомоги у зв`язку
з відсутністю коштів державного
бюджету, необхідних для виконання
судового рішення, тобто через
наявність поважних та незалежних від
боржника причин.

Разом з тим, з цього ж листа та листа від
01 серпня 2013 року № 2605-вих-2032 вбачається
що рішення Полтавського окружного
адміністративного суду у справі №
2а-11516/09 виконано лише в частині
нарахування щорічної допомоги на
оздоровлення, на підтвердження чого
надані копію розрахунку щорічної
допомоги на оздоровлення.

06 серпня 2013 року державним виконавцем
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження (ВП № 36042490) з
виконання виконавчого листа №2а-11516/09,
виданого 25 жовтня 2010 року Полтавським
окружним адміністративним судом.

З даною постановою позивач не
погодився та оскаржив її до суду.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Надаючи оцінку оскаржуваній постанові,
суд виходить із наступного.

Згідно положень статті 1 Закону України
"Про виконавче провадження" виконавче
провадження, як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, зазначених у
цьому Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 1 статті 75 Закону
України "Про виконавче провадження"
після відкриття виконавчого
провадження за виконавчим документом,
що зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець перевіряє
виконання рішення не пізніше ніж на
наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення.

Згідно з частиною 2 статті 75 Закону
України "Про виконавче провадження" у
разі невиконання зазначених вимог без
поважних причин державний виконавець
накладає на боржника штраф відповідно
до статті 89 цього Закону і не пізніше
п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Відповідно до статті 89 Закону України
"Про виконавче провадження" у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання. У
разі повторного невиконання рішення
боржником без поважних причин
державний виконавець у тому ж порядку
накладає на нього штраф у подвійному
розмірі та звертається до
правоохоронних органів з поданням
(повідомленням) про притягнення
боржника до кримінальної
відповідальності відповідно до закону.

Частиною 3 статті 75 Закону України "Про
виконавче провадження" встановлено, що
у разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 49
Закону України "Про виконавче
провадження" виконавче провадження
підлягає закінченню у разі повернення
виконавчого документа до суду чи
іншого органу (посадової особи), який
його видав, у випадку, передбаченому
частиною третьою статті 75 цього Закону.

Як встановлено судом, відповідачем у
зв'язку з невиконанням у встановлені
строки судового рішення до боржника
штраф не застосовувався, подання до
правоохоронних оргінав про
притягнення посадових осіб боржника до
кримінальної відповідальності за
невиконання рішення суду не вносилось,
а одразу винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження та
повернуто виконавчий документ до суду,
який його видав.

Разом з тим, відповідно до частини 1
статті 11 Закону України "Про виконавче
провадження" державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема листа Управління соціального
захисту Департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради своїм
листом № 2695-1096 від 02 серпня 2013 року,
неможливість виконання судового
рішення пояснювалося необхідністю
виділення бюджетних коштів
Департаментом соціального захисту
населення Львівської
облдержадміністрації.

Частиною 5 статті 124 Конституції
України передбачено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Згідно з частини 1 статті 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Суд зазначає, що відповідно п. 38
рішення Європейського суду з прав
людини від 29 червня 2004 року по справі
"Жовнер проти України" державний орган
не може посилатися на відсутність
коштів, щоб не виплачувати борг,
підтверджений судовим рішенням.

З матеріалів справи не вбачається, що
неможливість виконання судового
рішення підтверджується будь-якими
доказами, лист боржника про
відсутність бюджетних коштів сам по
собі не підтверджує цього факту, таким
чином висновки державного виконавця
про наявність підстав для закінчення
виконавчого провадження є
необґрунтованими.

Крім того, суд зазначає, що
відповідно п.п. 29, 30, 31 рішення
Європейського суду з прав людини від 13
липня 2006 року по справі "Васильєв проти
України", виконання рішень суду, в яких
відповідачем є державні органи,
можливо виконати, якщо державою
передбачені та визначені асигнування
на відповідні видатки Державного
бюджету України шляхом здійснення
відповідних законодавчих заходів.
Українська правова система не наділяє
ані суди, ані Державну виконавчу службу
повноваженням скасовувати закон або
примушувати державу вносити зміни до
Закону "Про Державний бюджет".
Відповідно навіть за умови, що
національні суди змогли б прийняти
відповідне рішення на користь заявника
за його скаргою на дії виконавчої
служби, виконання рішення щодо
боржника все ще залишалося обов'язком
держави. Отримавши рішення та
виконавчий лист проти конкретного
державного органу, заявники не
зобов'язані порушувати, за своєю
власною ініціативою, інші провадження
проти різноманітних державних органів
щодо своїх вимог. Заявник не був
зобов'язаний звертатися до суду зі
скаргою на дії державного виконавця.

Статтею 38 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачені
наслідки закінчення виконавчого
провадження. У разі закінчення
виконавчого провадження скасовуються
інші здійснені державним виконавцем
заходи примусового виконання рішення,
а також провадяться інші дії, необхідні
у зв'язку із закінченням виконавчого
провадження. Закінчене виконавче
провадження не може бути розпочате
знову, крім випадків, передбачене цим
Законом. Відтак, позивач позбавлений
права повторно пред'явити виконавчий
лист до виконання.

На підставі наведеного, суд дійшов
висновку, що закриття виконавчого
провадження є фактично відмовою у
виконанні судового рішення.

Також, відповідно до статті 263 КАС
України за наявності обставин, що
ускладнюють виконання судового
рішення (відсутність коштів на рахунку,
відсутність присудженого майна в
натурі, стихійне лихо тощо), державний
виконавець може звернутися до
адміністративного суду першої
інстанції, незалежно від того, суд якої
інстанції видав виконавчий лист, що
видав виконавчий лист, із поданням, а
особа, яка бере участь у справі, та
сторона виконавчого провадження - із
заявою про відстрочення або
розстрочення виконання, зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення.

Відповідачем не надано доказів
звернення державного виконавця до суду
із заявою про відстрочення або
розстрочення виконання, зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що державним виконавцем не
вжито усі дії, передбачені чинним
законодавством для забезпечення
виконання судового рішення, натомість
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження, яка позбавляє
позивача права повторно пред'явити
виконавчий лист до виконання.

Отже, постанова від 06 серпня 2013 року про
закінчення виконавчого провадження №
38605530 не ґрунтується на вимогах Закону
України "Про виконавче провадження", є
передчасною, тому позовні вимоги про її
скасування підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та зважаючи на те,
що постанова про закінчення
виконавчого провадження є правовим
актом індивідуальної дії, який
відповідно до повноважень суду,
встановлених частиною 2 статті 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, визнається судом протиправним
і скасовується, суд вважає за необхідне
згідно з частиною 2 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
вийти за межі позовних вимог: визнати
протиправною та скасувати постанову
державного виконавця про закінчення
виконавчого провадження від 06 серпня
2013 року.

Що стосується позовних вимог про
визнання дій державного виконавця щодо
винесення постанови про закінчення
виконавчого провадження
неправомірними, визнання
бездіяльності, некомпетентності
Підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області та його посадових
осіб, то суд виходить з того, що правові
наслідки для позивача створює саме
постанова про закінчення виконавчого
провадження як рішення суб'єкта
владних повноважень. Окремих дій
(бездіяльності), крім винесення
постанови, які б порушували права
позивача, судом не встановлено.

Вимоги позивача про стягнення збитків
(матеріальної шкоди) в розмірі 2605,00 грн.
та моральної шкоди в розмірі 3000 грн., що
на думку позивача, завдані
відповідачем внаслідок бездіяльності,
некомпетентності та винесення
протиправної постанови про закінчення
виконавчого провадження, також,
задоволенню не підлягають з
урахуванням наступного.

Частиною другою статті 21 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що вимоги про
відшкодування шкоди, заподіяної
протиправними рішеннями, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод та інтересів суб'єктів
публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства

При вирішенні питання про з'ясування
фактів, з якими закон пов'язує
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, слід виходити з вимог
статей 1166 та 1167 Цивільного кодексу
України, в яких визначені підстави
відповідальності за завдану
матеріальну та моральну шкоду.

Так, положеннями частин перших
вказаних статей встановлено, що
майнова та моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Слід зазначити, що відповідно до пункту
2 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 березня 1992 року № 6 "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" суди, розглядаючи позови про
відшкодування шкоди повинні мати на
увазі, що шкода, заподіяна особі і майну
громадянина або майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

А згідно із пунктом 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах, про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" від 31
березня 1995 року № 4 визначається, що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Пунктом 5 вищезазначеної Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" роз'яснено, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди; протиправність діяння її
заподіювана; наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправними
діяннями заподіювана та вини
останнього в її заподіянні.

Оскільки позивачем не надано
жодних змістовних обґрунтувань та
належних доказів заподіяння йому
матеріальної та моральної шкоди, як і
не обґрунтовано розмір заявлених
вимог, а судом причинного зв'язку між
такою шкодою та винесенням постанови
про закінчення виконавчого
провадження не встановлено, то в цій
частині позовних вимог суд вважає
необхідним відмовити.

За таких обставин зазначені позовні
вимоги не підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про
зобов'язання відповідача подати до
суду звіт про виконання судового
рішення, суд вважає за необхідне
вказати наступне.

Частиною першою статті 267 КАС України
встановлено, що суд, який ухвалив
судове рішення в адміністративній
справі, має право зобов'язати суб'єкта
владних повноважень, не на користь
якого ухвалене судове рішення, подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення.

Аналізуючи наведену норму суд
приходить до висновку, що встановлення
судового контролю це право суду, а не
його обов'язок, у зв'язку з чим в
задоволенні позовних вимог в цій
частині слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку про те що, викладені в
позовній заяві вимоги підлягають
частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправною та скасувати
постанову Підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області від 06 серпня 2013 року ВП № 38605530.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя
С.С. Бойко