Справа № 805/2278/14
Суддя: Скріпнік А.І.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 р.
Справа №805/2278/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови:

Донецький окружний адміністративний
суд у складі:

судді Скріпніка А.І.,

при секретарі: Гусєвій Л.С.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 - особисто;

представника позивача ОСОБА_2 - згідно
договору;

представника відповідача: Ільченко С.С.
- згідно довіреності;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Ворошиловського районного управління
юстиції у м. Донецьку, третіх осіб:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації м. Донецька» про
визнання протиправною бездіяльність
та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А
Н О В И В:

18 лютого 2014 року ОСОБА_1 (надалі -
позивач) звернувся до Донецького
окружного адміністративного суду із
позовом, в якому просив суд визнати
протиправною бездіяльність державного
реєстратора відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Ворошиловського районного управління
юстиції у м. Донецьку щодо відмови
внести зміни до частки померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 у праві власності
на квартиру АДРЕСА_1 до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
зобов'язати відділ державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Ворошиловського районного управління
юстиції у м. Донецьку змінити запис №
1178 в книзі 4/42дк-172 від 11.12.2012 року у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно, яким змінити частку
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 у праві
власності на квартиру АДРЕСА_1 з 1/2 на 1/6
та зобов'язати відділ державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Ворошиловського районного управління
юстиції у м. Донецьку виготовити та
видати ОСОБА_1 витяг з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності на
квартиру АДРЕСА_1 з виправленою часткою
ОСОБА_6.

Судом встановлено наступне.

16.12.2013 року позивач звернувся із заявою
(письмовим зверненням) до канцелярії
Ворошиловського районного управління
юстиції у м. Донецьку (а.с. 31).

До вказаної заяви позивачем було
надано копії наступних документів:
свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 27.04.2013
року, заповіт № 1-1586 від 07.12.2010 року,
свідоцтво про право на спадщину, витяги
про реєстрацію в Спадковому реєстрі
(а.с. 8-16 ).

11.01.2014 року згідно резолюції начальника
відділу державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно Реєстраційної
служби Ворошиловського районного
управління юстиції в м. Донецьку
Турнуєвої Н.С. було визначено виконавця
відповіді на вищевказану заяву
позивача - державного реєстратора
Ільченко С.С. (а.с.31).

21.01.2014 року державним реєстратором
відділу державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно реєстраційної
служби Ворошиловського районного
управління юстиції у м. Донецьку
Ільченко С.С. було підготовлено
позивачеві відповідь №25/С193з-1/02.2-10, в
якої зазначається, що внесення змін до
реєстру прав власності згідно
вищевказаної заяви позивача, є
неможливим, оскільки державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно у м. Донецьку здійснюється
відділом реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Ворошиловського районного управління
юстиції у м. Донецьку на підставі та
згідно з вимогами Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» та
Порядку державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого Постановою КМУ № 703 від 22
червня 2011 року (а.с. 17).

Позивач вважає вказану відповідь
відповідача такою, що не відповідає
вимогам чинного законодавства, у
зв'язку з чим звернувся до суду із
вищевказаним позовом.

Позивач та його представник у судовому
засіданні наполягали на задоволенні
позовних вимог в повному обсязі, проти
чого заперечував представник
відповідача.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, вирішивши питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються, чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин, суд приходить до
висновку про те, що позов не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Стаття 159 КАС України передбачає, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно до приписів ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: суд вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України; суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України. У разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу. У разі
виникнення в суду сумніву під час
розгляду справи щодо відповідності
закону чи іншого правового акта
Конституції України, вирішення питання
про конституційність якого належить до
юрисдикції Конституційного Суду
України, суд звертається до Верховного
Суду України для вирішення питання
стосовно внесення до Конституційного
Суду України подання щодо
конституційності закону чи іншого
правового акта. Якщо міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
встановлені інші правила, ніж ті, що
встановлені законом, то застосовуються
правила міжнародного договору. У разі
відсутності закону, що регулює
відповідні правовідносини, суд
застосовує закон, що регулює подібні
правовідносини (аналогія закону), а за
відсутності такого закону суд виходить
із конституційних принципів і
загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до п. 7 Постанови Кабінету
Міністрів України від 22.06.2011 року № 703
«Про затвердження Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно» ( у редакції чинній на
час виникнення спірних правовідносин,
надалі - Порядок), для проведення
державної реєстрації прав заявник
подає органові державної реєстрації
прав, нотаріусові заяву про державну
реєстрацію, форму та вимоги до
заповнення якої встановлює Мін'юст.

Згідно п.п. 8-10 Порядку, заява про
державну реєстрацію подається щодо
кожного об'єкта нерухомого майна
окремо. У разі коли виникнення, перехід
або припинення права власності на
житловий будинок, будівлю або споруду
відбувається одночасно з виникненням,
переходом або припиненням у
відповідної заінтересованої особи
речових прав на земельну ділянку, на
якій вони розташовані, подається одна
заява про державну реєстрацію щодо
таких об'єктів. Орган державної
реєстрації прав, нотаріус приймає
заяви про державну реєстрацію в
порядку черговості їх надходження
шляхом реєстрації у базі даних про
реєстрацію заяв і запитів з
автоматичним присвоєнням їм
реєстраційного номера, фіксацією дати
та часу їх реєстрації. Моментом
прийняття заяви про державну
реєстрацію вважається дата та час її
реєстрації у базі даних про реєстрацію
заяв і запитів. Орган державної
реєстрації прав, нотаріус видає
заявникові картку прийому заяви про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, форму та вимоги до оформлення
якої встановлює Мін'юст.

Відповідно до п.п.10-15-1 Порядку, заявник
разом із заявою про державну
реєстрацію подає органові державної
реєстрації прав, нотаріусові необхідні
для такої реєстрації документи,
визначені цим Порядком, їх копії,
документ, що підтверджує внесення
плати за надання витягу з Державного
реєстру прав, та документ про сплату
державного мита.

Державний реєстратор у день прийняття
заяви про державну реєстрацію на те
саме майно приймає рішення про її
розгляд після прийняття державним
реєстратором рішення щодо заяви про
державну реєстрацію, що прийнята
раніше, яке орган державної реєстрації
прав, нотаріус видає або надсилає
рекомендованим листом заявникові.

У разі коли заявник отримує таке
рішення особисто, він пред'являє
органові державної реєстрації прав,
нотаріусові документи, що зазначені в
пункті 9 цього Порядку, та подає картку
прийому заяви про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень, яку орган
державної реєстрації прав, нотаріус
повертає заявникові з відміткою про
отримання рішення про розгляд заяви
про державну реєстрацію після
прийняття державним реєстратором
рішення щодо заяви про державну
реєстрацію, що прийнята раніше, яка
підписується заявником із зазначенням
дати та часу отримання такого рішення.

Під час розгляду заяви про державну
реєстрацію і документів, що додаються
до неї, державний реєстратор
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та
зареєстрованими речовими правами на
нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема
щодо:

1) обов'язкового дотримання письмової
форми правочину та його нотаріального
посвідчення (у встановлених законом
випадках);

2) повноважень заявника;

3) відомостей про нерухоме майно,
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах;

4) наявності обтяжень прав на нерухоме
майно, зареєстрованих відповідно до
закону;

5) наявності факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав.

У разі подання не в повному обсязі
документів, необхідних для проведення
державної реєстрації прав, державний
реєстратор приймає рішення про
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію, яке містить рекомендації
щодо усунення обставин, що були
підставою для його прийняття.

Державний реєстратор приймає рішення
про відмову в задоволенні заяви про
відкликання заяви про державну
реєстрацію виключно за наявності таких
підстав:

1) із заявою про відкликання заяви про
державну реєстрацію звернулася
неналежна особа;

2) за результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію державним
реєстратором вже прийнято рішення про
державну реєстрацію або рішення про
відмову в державній реєстрації;

3) заяву про державну реєстрацію з
відповідним реєстраційним номером
заявник не подавав до відповідного
органу державної реєстрації прав,
нотаріуса.

Згідно п. 16 Порядку, за результатами
розгляду заяви про державну реєстрацію
та документів, необхідних для її
проведення, державний реєстратор
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
рішення про відмову в такій реєстрації.

Відповідно до п. 23 Порядку, державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень виключно за наявності підстав
для відмови в державній реєстрації
прав, що визначені у Законі України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, суд погоджується із
правовою позицією відповідача
стосовно того, що відповідно до
приписів статті 16 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»,
державна реєстрація прав проводиться
на підставі заяви власника, іншого
правонабувача (іпотекодавця або
іпотекодержавтеля, орендаря або
орендодавця, тощо), сторони правочину,
за яким виникло право, уповноваженої
ними особи або державного кадастрового
реєстратора у випадках, передбачених
Законом. Форма заяви та вимоги до
заповнення заяв, що подаються органу
державної реєстрації прав затверджені
Наказом Мін'юсту №1841/5 від 14.12.2012 року
(а.с. 38, 39).

Щодо позовних вимог в частині
визнання протиправною бездіяльності
державного реєстратора відділу
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Ворошиловського районного управління
юстиції у м. Донецьку щодо відмови
внести зміни до частки померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 у праві власності
на квартиру АДРЕСА_1 до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
суд зазначає наступне.

Стаття 55 Конституції гарантує кожному
право на захист своїх прав і свобод у
суді, а також на оскарження в суді
рішень, дій чи бездіяльності органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб.

У своїх рішеннях Конституційний Суд
України практично не звужує досить
широке формулювання вимог статті 55
Конституції України. Згідно з його
тлумаченням, кожен має гарантоване
державою право оскаржити в суді
загальної юрисдикції рішення, дії чи
бездіяльність будь-якого органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, поса дових і службових
осіб, якщо вважає, що їх рішення, дія чи
бездіяльність порушують або ущемляють
його права і свободи чи перешкоджають
їх здійсненню, а тому потребують
правового захисту в суді.

Стаття 55 Конституції України не
визначає, які саме рішення, дії чи
бездіяльність органів державної влади
і місцевого самоврядування чи
посадових і слу жбових осіб можуть бути
оскаржені, а тому встановлює принцип,
відповідно до якого в суді можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії та
бездіяльність. Суд не може відмовити у
правосудді, якщо особа вважає, що її
права і свободи порушені або
порушуються, ство рено або створюються
перешкоди для їх реалізації або мають
місце інші ущемлення прав та свобод.

Крім статті 55 Конституції України, що
безпосередньо гарантує право на
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, це право випливає також з
інших її статей. Зокрема, частина друга
статті 3 Конституції передбачає
відповідальність держави перед
людиною за свою діяльність. Відповідно
до частини першої статті 8 Кон ституції
в Україні визнається і діє принцип
верховенства права, який у контексті
адмініст ративної юстиції щонайменше
вимагає визнання і втілення у життя
таких вимог:

1) усі особи, фізичні чи юридичні, рівні
у своїх правах;

2) кожен повинен мати змогу
ознайомитися зі своїми правами та
обов'язками, встано вленими законом;

3) дотримання законів повинні
контролювати суди, які є незалежними у
своїй діяль ності;

4) рішення судів належить виконувати.

Суд зазначає, що кожна з цих складових
знайшла відображення в тексті
Конституції України. Крім то го,
частина третя статті 8, особливо у
поєднанні зі статтями розділу II «Права,
свободи та обов'язки людини і
громадянина» Конституції України,
забезпечує особі право оскаржити
рішення, дії, бездіяльність суб'єктів
владних повноважень безпосередньо на
підставі Кон ституції України. Стаття 56
Конституції України гарантує кожному
право на відшкоду вання за рахунок
держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної вла ди, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до приписів частин 1, 2
статті 17 КАС України, юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
правовідносини, що виникають у зв'язку
з здійсненням суб'єктом владних
повноважень владних управлінських
функцій, а також у зв'язку з публічним
формуванням суб'єкта владних
повноважень шляхом виборів або
референдуму. Юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема: спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності; спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби; спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації
їхньої компетенції у сфері управління,
у тому числі делегованих повноважень;
спори, що виникають з приводу
укладання, виконання, припинення,
скасування чи визнання нечинними
адміністративних договорів; спори за
зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
Конституцією та законами України;
спори щодо правовідносин, пов'язаних з
виборчим процесом чи процесом
референдуму.

Суд вважає доречним звернути увагу, що
при визначенні ко ла правових актів, що
можуть бути оскаржені до
адміністративних судів, необхідно вихо
дити з принципу, що жоден правовий акт
(нормативний чи індивідуальний) не
повинен бути виведеним з-під контролю
судів на предмет конституційності,
законності цього акта чи його
відповідності правовому акту вищої
юридичної сили.

Проте, суд зауважує, що для
визначення предмету оскарження у цій
категорії адміністративних справ необ
хідно з'ясувати зміст поняття «рішення,
дії чи бездіяльність суб'єкта владних
повнова жень».

Рішення суб'єкта владних повноважень у
контексті положень КАС України
необхідно розу міти як
нормативно-правові акти, так і правові
акти індивідуальної дії.

Нормативно-правові акти - рішення, дію
яких поширено на невизначене або
визначе не загальними ознаками коло
осіб і які призначені для
неодноразового застосування щодо
цього кола осіб.

Правові акти індивідуальної дії-
рішення, які є актом одноразового
застосування норм права і дію яких
поширено на конкретних осіб або які
стосуються конкретної ситуа ції Як
зазначив Конституційний Суд України,
за своєю природою ненормативні правові
акти, на відміну від нормативних,
встановлюють не загальні правила
поведінки, а конкре тні приписи,
звернені до окремого індивіда чи
юридичної особи, застосовуються
одноразо во й після реалізації
вичерпують свою дію.

Враховуючи вищевикладене, на
переконання суду, лист відповідача
№25/С193з-1/02.2-10 від 21.01.2014 року, по суті є
лише відповіддю на звернення позивача
від 16.12.2013 року, а отже, даний лист не має
будь-яких юридичних наслідків для
позивача, а відтак, він не є актом
індивідуальної дії у розумінні частини
1 статті 17 КАС України.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 8, 9, 10, 11, 23, 94, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 167,
186, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Донецький
окружний адміністративний суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Ворошиловського районного управління
юстиції у м. Донецьку, третіх осіб:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації м. Донецька» про
визнання протиправною бездіяльність
та зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Вступну та резолютивну частини
постанови виготовлено у нарадчій
кімнаті і проголошено 11 березня 2014 року
у присутності представників сторін.

Повний текст постанови буде
виготовлений протягом п'яти днів
згідно ч. 3 ст. 160 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Донецькій окружний адміністративний
суд у порядку, визначеному статтею 186
КАС України. Апеляційна скарга на
постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
Скріпнік А.І.