Справа № К/9991/79803/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/79803/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою управління праці та
соціального захисту населення
Ківерцівської районної державної
адміністрації Волинської області на
постанову Ківерцівського районного
суду Волинської області від 07 серпня 2009
року та ухвалу колегії суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Волинської області
від 15 червня 2010 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до управління праці та
соціального захисту населення
Ківерцівської районної державної
адміністрації Волинської області про
стягнення допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2009 року ОСОБА_4 звернулася в
суд з адміністративним позовом, в якому
зазначала, що відповідно до статей 13, 15
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» має право на допомогу
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.
Проте відповідач з вересня 2007 року по
грудень 2008 року сплачував зазначену
допомогу в іншому розмірі, внаслідок
чого виникла заборгованість, яку
просила стягнути.

Постановою Ківерцівського районного
суду Волинської області від 07 серпня 2009
року, залишеною без змін ухвалою
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Волинської області від 15 червня 2010
року, позов задоволено частково:
зобов'язано провести перерахунок та
виплатити недоплачену грошову
допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку з 09
липня по 31 грудня 2007 року з врахуванням
виплачених протягом 2007 року сум
допомоги.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та закрити
провадження у справі.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач має дитину
ІНФОРМАЦІЯ_1, з серпня 2007 року перебуває
на обліку в управлінні праці та
соціального захисту населення
Червоноградської міської ради
Львівської області та з вересня 2007 року
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» призначено щомісячну
державну допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку.

Частково задовольняючи позов суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що виплата спірної допомоги позивачу у
2007 році здійснювалась не у розмірі,
визначеному статтею 15 Закону України
«Про державну допомогу сім'ям з
дітьми», у зв'язку з чим підлягала
перерахунку. У 2008 році виплата допомоги
здійснювалась у встановленому законом
розмірі, положення якого не були
визнані неконституційними, а тому не
підлягала перерахунку.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до довідок управління праці
та соціального захисту населення
Ківерцівської районної державної
адміністрації Волинської області від 11
березня 2009 року ОСОБА_4 призначено
допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку з
вересня 2007 року як застрахованій в
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування
особі, тому зазначені правовідносини
регулюються Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням», а не Законом України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми».

Статтею 99 Кодексу адміністративного
судочинства Укра їни, в редакції чинній
на час розгляду справи, було
встановлено, що адміністратив ний
позов може бути подано в межах строку
звер нення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
зако нами. Для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, сво бод та інте ресів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встанов лено інше, обчи слюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була діз натися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення
до адмініст ративного суду, визна ченні
статтею 100 Кодексу адміністративного
судочинства Укра їни. Пропущення
строку звернення до адміністративного
суду було підставою для відмови у
задово ленні адміністративного позову
за умови, якщо на цьому наполягає одна
із сторін (частина перша). Якщо суд
визнає причину пропущення строку
звернення до суду поваж ною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, вста новленому
цим Кодексом (частина друга).

Відповідно до вимог статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства Укра
їни, суд вживає передбачені законом
заходи, необхідні для з'ясування всіх
обставин у справі, у тому числі щодо
виявлення та витребування доказів з
власної ініціативи (частина чет верта).
Суд повинен запропонувати особам, які
беруть участь у справі, подати докази
або з власної ініціативи витребувати
докази, яких, на думку суду, не вистачає
(частина п'ята).

Стягуючи допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку суди в порушення вимог
процесуального законодав ства не
з'ясували дотримання позивачем строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого статтями 99, 100 Кодексу
адміністративного судочинства Укра
їни.

Не з'ясувавши питання дотримання
строків звернення, виходячи з положень
частини другої статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства Укра
їни, адміністративний суд не може
адміністративну справу розглядати і
вирішувати в порядку, вста новленому
цим Кодексом.

Статтею 46 Конституції України
громадянам гарантовано право на
соціальний захист, що включає, зокрема,
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ
і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення;
створення мережі державних,
комунальних, приватних закладів для
догляду за непрацездатними. Пенсії,
інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

До 01 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» -
правовідносини щодо виплати допомоги
регулювалися Законом України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми», дія
якого поширювалася на осіб, не
застрахованих у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13), та
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням», який поширював свою дію на
застрахованих у зазначеній системі
осіб. Розмір допомоги також визначався
цими законами. Зокрема, статтею 43
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» було передбачено, що
допомога надається застрахованій
особі у розмірі, що встановлюється
правлінням Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» були
внесені відповідні зміни до Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми» та Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням». Зокрема, згідно зі
змінами, внесеними до статті 13 Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми», його дію поширено на
застрахованих осіб. Водночас із Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» було виключено статті 40- 44.

Пункт 2 розділу ІІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України»
передбачав, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Конституційний Суд України у своєму
Рішенні від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008
визнав неконституційним зокрема пункт
25 розділу II Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» щодо
виключення статей 40- 44 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням».

Отже, з часу проголошення
Конституційним Судом України Рішення
№ 10-рп/2008 відновили свою дію
вищезазначені положення Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням», а з 1 січня 2009 року - статті
13, 15 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми».

Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми був
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України 27 грудня 2001 року № 1751
саме на виконання Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми»
(пункт 1).

Оскільки у справі, що розглядається,
суди встановили, що спір виник щодо
виплати допомоги з вересня 2007 року по
грудень 2008 року особі, яка застрахована
у системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування, то
за таких обставин на відносини щодо
виплати допомоги такій особі у
зазначеному періоді поширюються норми
спеціального закону, відповідно до
статті 43 якого допомога надається у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, але
не менше розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог за 2008 рік суди попередніх
інстанцій помилково виходили з того, що
у даний період розмір допомоги по
догляду за дитиною був виплачений у
встановленому діючим законодавством
розмірі, а тому не підлягав
перерахунку.

Аналогічна правова позиція була
висловлена колегією суддів Судової
палати в адміністративних справах
Верховного Суду України в постанові
від 09 липня 2013 року по справі № 21-188а13.

Допущені судами порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи відповідно до частини
другої статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для скасування судових
рішень судів першої та апеляційної
інстанцій і направлення справи на
новий судовий розгляд.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління праці та
соціального захисту населення
Ківерцівської районної державної
адміністрації Волинської області
задовольнити частково.

Постанову Ківерцівського районного
суду Волинської області від 07 серпня 2009
року та ухвалу колегії суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Волинської області
від 15 червня 2010 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/