Справа № 814/4070/13-а
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(вступна та резолютивна частини)

21 січня 2014 року
Справа № 814/4070/13-а

м. Миколаїв

10:17

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі судді
Птичкіної В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Єрзікова
О. М.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Гаргауна
Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом:Фізичної особи-суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_3,
АДРЕСА_1, 54000 до відповідача:Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області, вул. Гмирьова, 1/1, м. Миколаїв,
54028 про:скасування податкових
повідомлень-рішень від 29.07.2013 № і
№ , Керуючись статтями 11, 71,
94, 158 - 163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення №
, що було прийнято Державною
податковою інспекцією у Ленінському
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби
29.07.2013.

3. Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення №
, що було прийнято Державною
податковою інспекцією у Ленінському
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби
29.07.2013.

4. Присудити фізичній особі-суб'єкту
підприємницької діяльності ОСОБА_3
понесені ним судові витрати (судовий
збір) в сумі 664 грн. з Державного бюджету
України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
В.В. Птичкіна

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року
Справа № 814/4070/13-а

м. Миколаїв

10:17

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі судді
Птичкіної В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Єрзікова
О. М.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Гаргауна
Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом:Фізичної особи-суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_3,
АДРЕСА_1 до відповідача:Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області, вул. Гмирьова, 1/1, м. Миколаїв,
54028 про:скасування податкових
повідомлень-рішень від 29.07.2013 № і
№ , Фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 (надалі -
позивач) звернувся до суду з
адміністративним позовом про
скасування податкових
повідомлень-рішень № і № ,
що були прийняті 29.07.2013 Державною
податковою інспекцією у Ленінському
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби
(надалі - ДПІ або відповідач).

Ухвалою від 12.12.2013 (т. с. 2, ар. 113) суд
замінив відповідача його
правонаступником - Державною
податковою інспекцією у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказав на безпідставність доводів ДПІ
про завищення сум витрат і податкового
кредиту і, відповідно, про
неправомірність збільшення сум
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб та з податку на
додану вартість.

Відповідач надав письмові заперечення
проти адміністративного позову (т. с. 1,
ар. 71-74), в яких, з посиланням на висновки
акта перевірки, просив у задоволенні
позову відмовити.

В судовому засіданні в якості свідка
була допитана головний державний
податковий ревізор-інспектор відділу
податкового контролю фізичних осіб
управління оподаткування фізичних
осіб ДПІ ОСОБА_4.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
представник відповідача просив у
задоволенні позову відмовити.

21.01.2014 судом було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

Заслухавши пояснення представників
сторін, показання свідка, дослідивши
письмові докази, суд

В С Т А Н О В И В:

З 17.06.2013 по 09.07.2013 ДПІ провела
документальну планову виїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 по
31.12.2012, результати якої оформила актом
від 16.07.2013 № 1536/17-200- (надалі - Акт, т.
с. 1, ар. 11-48).

Як встановила ДПІ, у 2011-2012 роках позивач
перебував на загальній системі
оподаткування, займався діяльністю
автомобільного вантажного транспорту;
мав у власності вантажні транспортні
засоби, орендував територію для
стоянки автотранспорту (стор. 3-4 Акта).

Відповідно до викладеного на стор. 11-18
Акта, у 2011-2012 роках позивач придбав
пнемобалони, моторні мастила, запасні
частини (загальна сума без ПДВ - 164 351,42
грн., ПДВ - 26 918,28 грн.) На думку ДПІ,
позивач не мав права віднести суму 164
351,42 грн. до витрат, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування,
оскільки не довів факт використання
товарів у господарській діяльності. На
підставі цього висновку відповідач
встановив, що позивач занизив суму
оподатковуваного доходу на 164 351,42 грн.
(у 2011 році - на 107 641 грн., у 2012 році - на 56
710,42 грн.), що призвело до заниження суми
податку на прибуток на 23 916,79 грн. (у 2012
році - на 15 797,18 грн., у 2012 році - на 8 119,61
грн.).

Податковим повідомленням-рішенням від
29.07.2702 (надалі - Рішення № 1, т. с. 1,
ар. 7-8) ДПІ, з посиланням на підпункт 49.18.5
пункту 49.18 статті 49, підпункт «в»
підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138,
пункти 177.2, 177.4 статті 177 Податкового
кодексу України, на підставі підпункту
54.3.2 пункту 54.3 статті 54 і абзац 2 пункту
123.1 статті 123 Податкового кодексу
України, збільшила суму грошового
зобов'язання позивача з податку на
доходи фізичних осіб на 29 895,98 грн. ( з
яких 23 916,79 грн. - за основним платежем, 5
979,19 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями).

Також ДПІ на стор. 23-34 Акта вказала, що
позивач безпідставно включив до
податкового кредиту відповідних
податкових періодів у 2011-2012 роках суми
ПДВ, що були сплачені позивачем у
складі товарів (26 918,28 грн.).

Податковим повідомленням-рішенням від
29.07.2013 № (надалі - Рішення № 2, т. с.
1, ар. 9-10) ДПІ, з посиланням на підпункт
«а» пункту 198.1, пункт 198.3 статті 198
Податкового України, на підставі
підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 і
абзацу 4 пункту 123.1 статті 123
Податкового кодексу України, збільшила
суму грошового зобов'язання позивача з
ПДВ на 36 567,23 грн. (з яких 26 912,28 грн. - за
основним платежем, 9 648,95 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями).

Суд зазначає, що ДПІ при обчисленні сум
допустилася помилки (двічі врахувала
накладні), що призвело до
необґрунтованого донарахування
податку з доходів на 2 436,24 грн. (+ 609,06 грн.
- штраф), і до необґрунтованого
нарахування ПДВ на 3 091,53 грн. (+ 1 454,71 грн.
- штраф) - т. с. 2, ар. 124-126.

При прийнятті рішення суд виходив з
такого.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177
Податкового кодексу України, об'єктом
оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою-підприємцем від
здійснення господарської діяльності, є
чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та не
грошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи-підприємця.

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового
кодексу України встановлено, що до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом ІІІ цього Кодексу.

В Акті відсутня інформація про те, що
сума витрат позивача не була
підтверджена документально.

На вимогу суду позивач надав всі
документи, що були враховані ним при
визначення об'єкту оподаткування
податком на доходи і податком на додану
вартість (т. с. 1, ар. 86-250, т. с. 2, ар. 1- 90).

Відповідно до підпункту «в» підпункту
138.10.2 пункту 138.10 статті 138 Податкового
кодексу України, до складу
загальновиробничих витрат (які,
відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України, є
витратами операційної діяльності)
включаються витрат на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів
загальногосподарського використання
(оперативна оренда (у тому числі оренда
легкових автомобілів), придбання
пально-мастильних матеріалів, стоянка,
паркування легкових автомобілів,
страхування майна, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

На думку ДПІ, порушення позивачем цієї
норми полягає в тому, що витрати на
технічне обслуговування автомобіля
відносяться до інших витрат (пункт 138.1
статті 138 Податкового кодексу України),
проте не є витратами операційної
діяльності.

Жодного доводу на обґрунтування цього
твердження Акт не містить.

Крім того, в Акті відповідач вказав на
підпункт 139.1.5 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України,
відповідного до якого не включаються
до складу витрат витрати на придбання,
виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі статтями 114-148 цього Кодексу, з
урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146
та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

З цього приводу суд зазначає таке.

По-перше, у Рішенні № 1 відсутнє
посилання на підпункт 139.1.5 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України.

По-друге, як вказано у пункті 138.3 статті
138 Податкового кодексу України, у цілях
розділу ІІІ цього Кодексу суми,
відображені у складі витрат платника
податку, у тому числі в частині
амортизації необоротних активів, не
підлягають повторному включенню до
складу його витрат. Проте ДПІ не
встановила, що позивач включив до
витрат амортизацію автомобілів, тому
посилання на підпункт 139.1.5 пункту 139.1
статті 139 є безпідставним.

На стор. 15-16 Акта відповідач, з
посиланням на наказ Міністерства
статистики України від 29.12.1995 № 352 «Про
затвердження типових форм первинного
обліку» (надалі - наказ № 352), вказав:
«Згідно наданих до перевірки
документів неможливо дослідити хто
саме виконував ремонтні роботи. Якщо
ремонт, реконструкцію або модернізацію
виконано стороннім підприємством, то
повинні бути складені акти
приймання-здачі відремонтованих,
реконструйованих та модернізованих
об'єктів (форма № ОЗ-2) … У разі
виконання ремонту сторонньою
організацією, повинно бути
обґрунтування вартості робіт по
ремонту об'єкта основних засобів актом
виконаних робіт та іншими документами
(розрахунком, калькуляцією,
кошторисом). ФОП ОСОБА_3 не надано до
перевірки первинні документи, які
підтверджують використання в
господарській діяльності саме тих
запчастин, накладні та податкові
накладні по придбанню яких надано в
ході перевірки, тому дослідити в ході
проведення перевірки правомірність
включення до складу витрат зазначених
запчастин неможливо, так як згідно
наданих до перевірки документів
неможливо дослідити чи вказані
запчастини були фактично використані в
господарській діяльності, а також чи
перебували транспортні засоби, які
використовувались ФОП ОСОБА_3 в
господарській діяльності технічного
обслуговування і в якому саме періоді.
Враховуючи викладене, фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 включено до
складу витрат на придбання запасних
частин, придбання шин, моторних мастил
на суму 164351,42 грн., чим порушено вимоги
пп. 139.1.5 п.139.1 ст.139 …».

В судовому засіданні представник
позивача пояснив, що позивач не
займався господарською діяльністю
«технічне обслуговування», і «сторонні
організації» до виконання ремонтних
робіт позивач не залучалися.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності на
підставі даних, не підтверджених
вказаними вище документами.

Допитана в якості свідка ОСОБА_4
(посадова особа ДПІ, яка проводила
перевірку) не пояснила суду, які саме
документи мав надати позивач.

Суд вважає, що висновки ДПІ не
ґрунтуються на законі, оскільки не
спростовують факт використання
позивачем придбаних товарів за
призначенням у власній господарській
діяльності.

На думку суду, вимоги ДПІ щодо надання
документів на підтвердження виконання
певних робіт іншою особою були б
обґрунтованими у тому випадку, якби
позивач включив до складу витрат
вартість таких робіт.

За таких обставин суд визнає
безпідставним збільшення суми
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів та послуг.

Як вказано у пункті 198.3 статті 198
Податкового кодексу України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи) з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Оскільки при проведенні перевірки був
встановлений факт придбання позивачем
товарів, факт сплати позивачем ПДВ у
складі вартості товарів, суд, з
урахуванням мотивів, що наведені вище,
вважає, що позивач правомірно включив
до податкового кредиту відповідних
податкових періодів суму 23 826,75 грн.

На підставі викладеного суд
дійшов висновку про протиправність
податкових повідомлень-рішень і про їх
скасування.

Керуючись статтями 11, 71, 94, 158 - 163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення №
, що було прийнято Державною
податковою інспекцією у Ленінському
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби
29.07.2013.

3. Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення №
, що було прийнято Державною
податковою інспекцією у Ленінському
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби
29.07.2013.

4. Присудити фізичній особі-суб'єкту
підприємницької діяльності ОСОБА_3
понесені ним судові витрати (судовий
збір) в сумі 664 грн. з Державного бюджету
України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
В.В. Птичкіна

Постанова оформлена у відповідності до
статті160 КАС України

та підписана суддею 27 січня 2014 року