Справа № 818/9050/13-а
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 р.Справа № 818/9050/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Ральченка І.М. , Рєзнікової С.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у м. Сумах Головного
управління Міндоходів у Сумській
області на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
30.01.2014р. по справі № 818/9050/13-а

за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
м. Сумах Головного управління
Міндоходів у Сумській області

про скасування рішення, податкового
повідомлення - рішення, вимоги,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач-фізична особа-підприємець
ОСОБА_1, звернувся до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області про визнання
незаконним та скасування податкових
повідомлень-рішень від 12.12.2013 року №
/22432, № /22431, № /22433,
вимоги про сплату боргу від 12.12.2013 року
№ Ф-12434 та рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
своєчасно не нарахованого платником
єдиного внеску.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 30.01.2014 року
адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу, в якій він просить
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин справи та на
порушення норм матеріального та
процесуального права, а саме: ч.1 ст. 4, п.1
ч.2 ст. 6, ч.11 ст. 9, ч.4 ст. 25 Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", п.44.3 ст. 44, п.73.3
ст. 73, ст. 85 п.п.121.1. ст. 121 Податкового
кодексу України, ст. ст. 626, 629, 655, 658, 662, 664
Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 159
КАС України, що призвело до
неправильного вирішення справи, з
обставин і обґрунтувань, викладених в
апеляційній скарзі.

У відповідності до положень ст. 197 КАС
України, зазначена адміністративна
справа розглянута в порядку письмового
провадження.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ДПІ у м. Сумах була проведена
документальна планова виїзна
перевірка фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів, дотримання
законодавства щодо укладання
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
виконання вимог валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2010 р по
31.12.2012 р., правильності нарахування,
обчислення та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за період з
01.01.2011 р. по 31.12.2012 р., про що складено акт
№1909/18-19-17-01//59 від 29.11.2013 р. (а.с. 16-39).

На підставі акту перевірки від 29.11.2013 р.
податковим органом встановлено
порушення ФОП ОСОБА_1 п.п. 138.1.1 п. 138.1 ст.
138, п. 164.1 ст. 164, п. 167, п. 177.1, п. 177.2. ст. 177
Податкового кодексу України, в
результаті чого приватному підприємцю
було донараховано до сплати податку на
доходи фізичних осіб в сумі 2153,10 грн. за
2011 рік; порушення позивачем п. 198.1, п. 198.2,
п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого приватному
підприємцю було донараховано до сплати
в бюджет податку на додану вартість в
сумі 2971,10грн. за січень 2011 року;
порушення п. 292.1, п. 292.6 ст. 292 Податкового
кодексу України, в результаті чого
приватному підприємцю було
донараховано до сплати в бюджет
єдиного податку в сумі 2033,09 грн. за І
квартал 2012 року; порушення п. 4 ч. 1 ст. 4,
п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 7, п. 4 ч. 1 ст. 1, п. 11 ст. 8, п. 2
ст. 9 Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування", у
зв'язку з чим позивачу донараховано до
сплати в бюджет єдиного внеску в сумі
4550,91 грн.

На підставі акту перевірки ДПІ у м.
Сумах були прийняті податкові
повідомлення-рішення від 12.12.2013 р.
№/22432 про збільшення суми
податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в розмірі 2153,10 грн.
основного платежу та 538,28 грн. штрафних
(фінансових) санкцій (а.с. 10), від 12.12.2013 р.
№ 002787170/22431 про збільшення суми
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 2971,10 грн.
основного платежу та 01,00 грн. штрафних
санкцій (а.с. 12) та від 12.12.2013 р.
№/22433 про застосування до ФОП
ОСОБА_1 штрафних (фінансових) санкцій в
сумі 510,00 грн. (а.с. 14)

Також враховуючи виявлені порушення
податковим органом було винесено
вимогу від 12.12.2013р. про сплату боргу
(недоїмки) зі сплати єдиного внеску в
сумі 4550,91 грн. (а.с.40), а також на підставі
п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» до позивача
застосовані штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 455,09 грн. (а.с.41)

Задовольняючи адміністративний позов,
суд першої інстанції виходив з його
обґрунтованості.

Перевіривши повноту встановлення
обставин справи та правильність їх
юридичної оцінки в судовому рішенні,
колегія суддів дійшла висновку про
безпідставність апеляційної скарги та
законність рішення суду першої
інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу, а за змістом п.п. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14
ПК України, бюджетне відшкодування -
відшкодування від'ємного значення
податку на додану вартість на підставі
підтвердження правомірності сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за результатами
перевірки платника, у тому числі
автоматичне бюджетне відшкодування у
порядку та за критеріями, визначеними у
розділі V цього Кодексу.

Згідно 198.2 ст.198 Податкового кодексу
України, датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, та складається з сум
податків, нарахованих у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу)

Відповідно до п.201.8 ст.201 Податкового
кодексу України, право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку.
Згідно п.201.10 ст.201 Податкового кодексу
України, податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 201.6 ст. 201 ПК України
встановлено, що податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Виходячи із
вищезазначеної норми, податкова
накладна є документом, який
підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у
ціні товару.

Як вбачається з матеріалів справи,
05.01.2011 р. між ТОВ "Джеспла" та ФОП ОСОБА_1
було укладено договір поставки № 01 (а.с.
51).

Здійснення операцій по поставці
підтверджується накладною № 32 від
18.01.2011 р. (а.с. 53), податковою накладною №
0000032 від 18.01.2011 р. (а.с. 52). Оплата за
отриманий товар була здійснена 31.01.2011
р., що підтверджується випискою по
особовим рахункам ФОП ОСОБА_1 від 23.12.2013
р. (а.с. 56). Вказана інформація
відображена в реєстрі отриманих та
виданих податкових накладних за січень
2011 року (а.с. 43-45, 47-48).

Також позивачем надано суду докази
транспортування товару від ТОВ
"Джеспла" до ФОП ОСОБА_1

Так, між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 був
укладений договір від 18.01.2011 р. (а.с. 108-109)
предметом якого є надання транспортних
послуг. Транспортування товару
здійснювалось автомобілем газель,
державні номери - НОМЕР_1, який
знаходиться у власності ФОП ОСОБА_2 та
підтверджується подорожнім листом від
18.01.2011 р. (а.с. 110), товарно-транспортною
накладною від 18.01.2011 р. (а.с. 54).

Придбаний товар у ТОВ "Джеспла" згідно
договору № 01 від 05.01.2011 р. був
реалізований, що підтверджується
накладними № 6 від 20.01.2011 р. (а.с. 111, 113), №
7 від 08.02.2011 р. (а.с. 118), № 11 від 14.03.2011 р.
(а.с. 115) та податковими накладними № 6
від 20.01.2011 р. (а.с. 112, 114), № 8 від 28.01.2011 р.
(а.с. 117), № 7 від 26.01.2011 р. (а.с. 120).

Згідно податкової інформації по
деклараціям з податку на додану
вартість ТОВ "Джеспла" були
задекларовані суми податкових
зобов'язань, при цьому вони самостійно
були відкориговані у відповідній
електронній базі самим податковим
органом після проведення перевірки, в
зв'язку із чим виникли розбіжності між
податковим кредитом позивача та
податковими зобов'язаннями його
контрагента.

З матеріалів справи, а саме: з акту
перевірки, вбачається, що позивач
виконав вимоги ПК України, сплативши
податок на додану вартість в ціні
товару, придбаного у безпосереднього
постачальника, який, в свою чергу,
виконав вимоги п. 201.10 ст. 201 ПК України -
видав покупцеві, яким є позивач,
належним чином оформлені податкові
накладні на визначені та сплачені
покупцем суми податку.

Оцінивши перелічені первинні
документи за правилами ст.86 КАС
України, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що зміст оглянутих документів містить
назву документа (форми), дату та місце
складання, назву підприємства, від
імені якого складено документ, зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції,
особистий підпис особи, яка брала
участь у здійсненні господарської
операції, первинні документи виписані
реально існуючими суб'єктами права.

Оглянуті документи не мають дефектів
форми, змісту або походження, котрі в
силу ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", ст.44 Податкового
кодексу України, п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704; далі за текстом -
Положення №88) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості, призвели до зміни в
структурі активів платника податків, а
відтак сприймаються судом як належні
та допустимі докази реальності
вчинення господарських операцій.

Таким чином, надаючи оцінку всім
наявним в матеріалах справи
податковим накладним, накладним,
платіжним дорученням, іншим первинним
документам, якими позивач доводе перед
судом реальність здійснення
господарської операції, суд,
досліджуючи їх, встановлює наявність
обставин реальності здійснення
господарських операцій платника
податку, на підставі яких таким
платником були сформовані дані
податкового обліку.

У ході розгляду справи судом
встановлено, що жодних зауважень чи
претензій до правоздатності і
дієздатності юридичних осіб, які є
сторонами спірних правочинів, до
правового статусу сторін договорів як
платників ПДВ, відповідності спірних
правочинів вимогам закону, належності
складання первинних документів за
спірними правочинами ДПІ ані при
проведенні перевірки, ані в ході
судового розгляду не має.

Викладене в акті судження податкового
органу про вчинення платником податків
порушень закону ґрунтується лише на
мотивах складеного ДПІ за наслідками
перевірки діяльності контрагента
позивача акту 498/2301/31723832 від 24.03.2011 року
про результати проведення
документальної перевірки ТОВ "Джеспла",
яким було встановлено відсутність
реальності товарних взаємовідносин з
контрагентами, в тому числі з ФОП
ОСОБА_1

Втім, з цьому приводу суд зазначає, що
належними та допустимими в розумінні
ст.124 Конституції України, ст.70 КАС
України доказами факту вчинення
платником податків нікчемного
правочину або факту відображення в
обліку показників господарських
операцій, які в дійсності не відбулись,
можуть бути або обвинувальний вирок
суду по кримінальній справі (бо діяння
платника податків по протиправному
заволодінню майном іншої особи або
ухиленню від сплати податків, тобто
вчинення нікчемного правочину, є
об'єктивною стороною злочинів,
передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК
України), або рішення суду у справі про
стягнення одержаного за нікчемним
правочином (бо наслідком вчинення
платником податків нікчемного
правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250
Господарського кодексу України є
застосування конфіскаційного заходу у
вигляді стягнення одержаного за
нікчемним правочином), або рішення суду
про визнання правочину недійсним (бо
відповідно до ч. З ст. 228 Цивільного
кодексу України вчинення платником
податків правочину, котрий суперечить
інтересам держави та суспільства, є
підставою для звернення до суду з
вимогою про визнання такого правочину
недійсним).

Проте, відповідачем не подано до суду
жодних доказів порушення кримінальної
справи відносно посадових (службових)
осіб позивача або за викладеними у акті
фактами діяльності платника податків,
наявності обвинувального вироку суду,
рішення суду про стягнення одержаного
за нікчемним правочином, наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним.

Законодавством України не передбачена
відповідальність юридичної особи за
можливими допущеними порушеннями
законодавства інших юридичних осіб, на
господарюючих суб'єктів не
покладається обов'язок та не надається
право контролювати дотримання
законодавства платником податків, який
виступає контрагентом у господарській
операції.

Висновок про те, що платник не несе
відповідальності за порушення,
допущені його контрагентом
узгоджується з практикою
Європейського Суду (Рішення
Європейського Суду від 22 січня 2009 року
у справі «Булвес» АД проти Болгарії
(заява № 3991/03), відповідно до п. 714 якого,
визначено, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності.

Також ДПІ у м.Сумах винесено податкове
повідомлення-рішення № /22433 від
12.12.2013 р., яким до позивача було
застосовано штрафні санкції в розмірі
510,00 грн. (а.с.14).

Підставою для винесення спірного
податкового повідомлення-рішення
стало не зберігання ФОП ОСОБА_1
документів, зокрема, тих, що
підтверджують транспортування товару
від ТОВ "Джеспла" до ФОП ОСОБА_1, а саме
товарно-транспортних накладних, чим
було порушено п. 44.1, 44.3, 44.5, 44.6 ст. 44, п. 85.2
ст. 85 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 44.1. ст. 44 ПК України, для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Згідно п. 44.3 ст. 44 ПК України, платники
податків зобов'язані забезпечити
зберігання документів, визначених у
пункті 44.1 цієї статті, а також
документів, пов'язаних із виконанням
вимог законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, не менш як 1095 днів з
дня подання податкової звітності, для
складення якої використовуються
зазначені документи, а у разі її
неподання - з передбаченого цим
Кодексом граничного терміну подання
такої звітності.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
16.07.99 р. N 996-XIV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні" (далі
- Закон N 996) первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення; господарською операцією
є дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні затверджених
Наказом Міністерства транспорту
України №363 від 14.10.1997р.,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно із п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
правил, основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Суд зазначає, що господарська операція
позивача із ТОВ "Джеспла"
підтверджуються не тільки наданою
товарно-транспортною накладною, але й
іншими документами, які містяться в
матеріалах справи. В сукупності всі ці
документи повністю відповідають
поняттю "первинні документи", що
визначені у ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України".

При цьому слід зазначити, що податковий
орган має право застосовувати штрафні
санкції лише за не зберігання саме
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством, як передбачено п. 44.3 ст.
44 ПК України.

З огляду на зазначені обставини справи
та вимоги діючого податкового
законодавства України, колегія судді
підтверджує висновки суду першої
інстанції про наявність достатніх
підстав та належних доказів на
підтвердження правомірності заявлених
позовних вимог.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що постанова
Сумського окружного
адміністративного суду від 30.01.2014 року
по справі № 818/9050/13-а прийнята з
дотриманням норм чинного
процесуального та матеріального права
і підстав для її скасування не
виявлено.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області залишити без
задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 30.01.2014р. по
справі № 818/9050/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Катунов В.В.Судді
Ральченко І.М. Рєзнікова С.С.