Справа № 2а-3266/12/2670
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/64224/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.

Суддів: Вербицької О.В., Муравйова О.В.,

при секретарі: Фомін А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Окружної
державної податкової служби -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків Державної
податкової служби

на постанову Окружного
адміністративного суду м.Києва від 19
червня 2012 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 вересня
2012 року

по справі №2а-3266/12/2670

за позовом Дочірнього підприємства з
іноземною інвестицією «Сантрейд»

до Окружної державної податкової
служби - Центрального офісу з
обслуговування великих платників
податків Державної податкової служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

встановив:

У березні 2012р. позивач звернувся до
суду з позовом, в якому просив
скасувати податкові повідомлення -
рішення відповідача від 30.09.2011р. №
та від 16.12.2011р. №.

Постановою Окружного
адміністративного суду м.Києва від
19.06.2012р. залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 25.09.2012р.,
позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх
судових інстанцій, відповідач
звернувся із касаційною скаргою до
Вищого адміністративного суду України,
в якій просить скасувати судові
рішення та справу направити на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права.

Відповідачем також було заявлено
клопотання про здійснення заміни
Окружної державної податкової служби -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків Державної
податкової служби на її
правонаступника Міжрегіональне
Головне управління Міндоходів -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників податків.

В письмових запереченнях на касаційну
скаргу позивач зазначає, що рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
постановлені з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
правову оцінку обставинам справи
судами надано правильно, а доводи
касаційної скарги є необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
наведені у скарзі, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідно до податкового
повідомлення-рішення СДПІ від 30
вересня 2011 року № згідно з
пунктом 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті
58, підпунктом 78.1.11 пункту 78.1 статті 78
Податкового кодексу України, за
порушення підпунктів 7.2.3, 7.2.6, 7.2.8 пункту
7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4,
підпункту 7.5.1 пункту 7.5, підпунктів 7.7.1,
7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України
"Про податок на додану вартість", пункту
200.4 статті 200 Податкового кодексу
України ДП "Сантрейд" зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість на суму 4460969,10грн.

Відповідно до податкового
повідомлення-рішення СДПІ від 16 грудня
2011 року № згідно з пунктом 54.3
статті 54, пунктом 58.1 статті 58,
підпунктом 78.1.11 пункту 78.1 статті 78
Податкового кодексу України, за
порушення пункту 1.8 статті 1, підпунктів
7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України
"Про податок на додану вартість", ДП
"Сантрейд" зменшено розмір бюджетного
відшкодування (у тому числі заявленого
в рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних періодів)
податку на додану вартість на спірну
суму, визначено податкове зобов'язання
та зобов'язано сплатити певну суму
податку у розмірі 34712469,34грн. та штрафні
санкції у розмірі 8564059,82грн.

Зазначені податкові
повідомлення-рішення прийнято на
підставі акта від 15 вересня 2011 року
№764/4040/7/25394566 "Про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки Дочірнього підприємства з
іноземною інвестицією "Сантрейд" з
питання дотримання податкового
законодавства під час формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість за період з 01.01.2009р. по
10.05.2011р."

У висновках акта перевірки встановлено
порушення позивачем підпунктів 7.4.1, 7.4.5
пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті
7 Закону України "Про податок на додану
вартість" та пунктів 198.3, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, що
призвело до завищення суми податкового
кредиту на спірну суму, яка підлягає
зменшенню, а саме за період
січень-грудень 2009 року, січень-грудень
2010 року, січень-травень 2011 року;
підпунктів 7.2.3, 7.2.6, 7.2.8 пункту 7.2,
підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту
7.5.1 пункту 7.5, підпунктів 7.7.1, 7.7.2 пункту
7.7 статті 7 Закону України "Про податок
на додану вартість" та пункту 200.4 статті
200 Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено залишок суми
від'ємного значення на відповідну суму
за період листопад 2009 року,
лютий-травень 2011 року; пункту 1.8 статті
1, підпунктів 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7
Закону України "Про податок на додану
вартість", що призвело до завищення
суми бюджетного відшкодування на певну
суму, яка підлягає зменшенню, а саме за
період лютий-жовтень, грудень 2009 року,
січень грудень 2010 року, січень 2011 року.

Надаючи оцінку обставинам у справі,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
виходить з неповного з'ясування судами
попередніх інстанції усіх обставин
справи з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
ДП «Сантрейд» сформовано податковий
кредит з податку на додану вартість по
взаємовідносинам з: ПП "Ековторпром",
ТОВ "Судносервіс", ТОВ "Лагуна-Агро", ТОВ
"Факел", ТОВ "ІБК "Жилпромбуд", ТОВ "Агро
Віка Д", ТОВ "Агрокрок", ПП
"Трансагроресурс", ТОВ "Агро Аклекс
Груп", ТОВ "СТ Агроресурс", ТОВ
"Транс-Трейд-Ком", ДП ДАК "Хліб України
"Володимир-Волинський комбінат
хлібопродуктів", СФГ "Берестове", ПВКП
"Укрсплав", ПП "Касмет", ТОВ
"Миколаїв-Будконсультсервіс", ФГ
"Каріна 2007", ТОВ "Шторм", ПАТ "Концерн
"Галнафтогаз", ПП "Надра", ПП "Агростром",
ПП "Фірма "Промбудгрупа", ПП "СИББ", ТОВ
"Укрвторметагро", ТОВ "ІС-Трейд", ТОВ
"Холес Трейд", ТОВ "ЗКДО", ТОВ АТП
"Миколаїв -Сільстрой", ПП "Домінік-2000",
ТОВ "Трансмультиторг", ПП "Адріатика-Н",
ТОВ "Дюна ЛТД", ПП "Топ Транс Сервіс", ТОВ
"Сатіс-Агро", ТОВ "Укргрейн", ТОВ
"Ценфинторг-Юг", ТОВ "Украгрорезерв", ТОВ
"Афалін-Трейд", ПП "Мартрейд", ПП
"Онікс-Ком", ПП "Фірма "Нікфінпром", ТОВ
"Жемар", ПП "Респект-Агро", ТОВ "Юника", ПП
"Продагро Сервіс 9", ТОВ "Промспецтор",
ТОВ "Севи Трейд", ТОВ "Укрзернорезерв",
ПП "Декс-Форум", ПП "Інтер-Білд", ТОВ
"Інтертрейд М", ПП "Агроера 2009", ТОВ
"Транском-Юг", ТОВ "Жеті", ТОВ "ТК "Віртус",
ТОВ "Золотий Колос НК", ТОВ "Селена Юг",
ПП КФ "Пандора", ПП "Гідеон-Агро", ПП
"Авант Плюс", ТОВ "Агро-Леон", ТОВ "Траст
Інвест", ТОВ "КФ "Гром ЛТД", ТОВ
"Нікотрейд", ПП "СВ-Інтерконтакт", СПД
ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4, СПД ОСОБА_5, ПП Фірма
"Сервіс-Промторг", ТОВ
"Спецавтотранс-Николаев", ПП
"Агро-Колос", ТОВ "Віалан Агро", ТОВ "Ін
тайм ЛТД", ТОВ "Инвест ЛТД", ТОВ "Агроникс
-М", ТОВ "Рів.А.Холдінг", ТОВ "Батив", ТОВ
"Зороківстке", ПП "Фірма "Кейс-Плюс", ТОВ
"Ковальзернотрейд", ПП "В-2", ТОВ ТД
"Інтер-Агро", ТОВ "Комкор Транс", ПП
"Інвест -Трейд", ТОВ "Меркаба", СПД
ОСОБА_6, ТОВ "Судносервіс Експорт", ТОВ
"Трейдинг-Агро", ФОП ОСОБА_7, ТОВ "Оксамит
Таврії", ПП "ЮГ Зерно-Трейд", ТОВ "Січ",
ТОВ "Помічнаагропродукт", ПП "Щедро-Ком",
ТОВ "Магнолія -Л", ВАТ "Затишанське ХПП"
та ТОВ "Лізинг Капітал".

Позивач в податкових деклараціях з
податку на додану вартість за період, в
якому була здійснена перевірка, в
складі податкового кредиту відобразив
суми податку на додану вартість на
підставі податкових накладних,
виписаних зазначеними вище
контрагентами, у зв'язку з придбанням
товарів та послуг.

Судами встановлено, що частина спірних
сум податку на додану вартість
відображалась позивачем на підставі
норм Закону України "Про податок на
додану вартість", а інша частина,
починаючи з січня 2011 року, - на підставі
норм Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 1.7 статті 1 Закону
України "Про податок на додану
вартість" (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України "Про податок на
додану вартість" податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підставою для нарахування податкового
кредиту, відповідно до підпункту 7.2.6
пункту 7.2 статті 7 Закону України "Про
податок на додану вартість" є податкова
накладна, яка видається платником
податку, який поставляє товари
(послуги), на вимогу їх отримувача.

За приписом підпункту 7.5.1 пункту 7.5
статті Закону України "Про податок на
додану вартість" датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій:

або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) -в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Закон України "Про податок на додану
вартість" передбачає тільки один
випадок не включення до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг) - це не
підтвердження таких сум податковими
накладними чи митними деклараціями
(підпункт 7.4.5 пункту 7.4 статті 7).

Згідно з підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті
7 Закону України "Про податок на додану
вартість" платник податку зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну, що
має містити зазначені окремими
рядками: а) порядковий номер податкової
накладної; б) дату виписування
податкової накладної; в) назву
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
д) місце розташування юридичної особи
або місце податкової адреси фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість; е) опис
(номенклатуру) товарів (робіт, послуг)
та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну
назву отримувача; ж) ціну продажу без
врахування податку; з) ставку податку
та відповідну суму податку у цифровому
значенні; и) загальну суму коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

Відповідно до вимог підпункту 7.2.4
пункту 7.2 статті 7 Закону України "Про
податок на додану вартість" право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку у порядку,
передбаченому статтею 9 цього Закону.

Аналогічні норми стосовно формування
податкового кредиту містить і
Податковий кодекс України.

Так, згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - це сума, на яку
платник. податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу
України встановлює, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

З аналізу вказаних правових норм та
обставин справи суд приходить до
висновку, що необхідними та достатніми
підставами для включення позивачем до
складу податкового кредиту
відповідних сум податку на додану
вартість є: придбання ним товару та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності; сплата чи нарахування сум
податку на додану вартість у зв'язку з
таким придбанням.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кодекс України передбачає
тільки один випадок не включення до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг) -
це не підтвердження податковими
накладними або оформлення з порушенням
вимог чи не підтвердження митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу) (пункт 198.6
статті 198).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

За приписом пункту 201.8 статті 201
Податкового кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Основною вимогою адміністративного
судочинства є: законність і
обґрунтованість судового рішення.

В ч.ч.2 та 3 ст.159 КАС України
зазначається, що законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішення суду першої інстанції
приймалось в письмовому провадженні.

Останнє судове засідання відбулось
22.05.2012р. (т.4 а.с.162), на якому розглядалось
спільне клопотання сторін щодо
розгляду справи в порядку письмового
провадження, за відсутністю сторін (т.4
а.с.161).

Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Разом з тим, до винесення рішення судом
першої інстанції, позивач неодноразово
надавав додаткові докази по справі, на
обґрунтування свої позовних вимог.

15.06.2012р. надійшло клопотання щодо
ознайомлення представника відповідача
з матеріалами справи (вх. №37249 б/д) (т.7
а.с.1).

У той же день, позивач також надав нові
докази на 1733 аркушах, які в подальшому
сформовані судом як додатки в 125 томах
(вх. №37111 від 15.06.2012р.).

Факт ознайомлення з матеріалами
адміністративної справи представника
ДПІ (8т. та 125т. додатків) доказами не
підтверджується.

Крім того, 19.06.2012р. (вх. №38046) в день
винесення рішення судом першої
інстанції, також надані нові докази
позивачем, з якими відповідача, також,
не ознайомлено (т.7 а.с.3-210).

Основним принципом адміністративного
судочинства є: змагальність сторін,
диспозитивність та офіційне з'ясування
всіх обставин у справі.

Частиною 1 статті 11 КАС України
передбачено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Такі вимоги закону забезпечують
конституційні гарантії щодо рівності
всіх учасників адміністративного
процесу перед законом і судом.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.143 КАС
України письмові докази, у тому числі
протоколи їх огляду, складені за
судовим дорученням або в порядку
забезпечення доказів, оголошуються в
судовому засіданні та пред'являються
для ознайомлення особам, які беруть
участь у справі, а в разі необхідності -
також свідкам, експертам, спеціалістам
чи перекладачам. Якщо доданий до справи
або наданий суду особою, яка бере
участь у справі, для ознайомлення
документ викликає сумнів у його
достовірності або є фальшивим, особа,
яка бере участь у справі, може просити
суд виключити його з числа доказів і
вирішувати справу на підставі інших
доказів або вимагати проведення
експертизи.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, всі докази, які надані
позивачем (в копіях), під час перевірки
суб'єктом владних повноважень не
досліджувались, в акті перевірки не
відображені. Достовірність зазначених
доказів з оригіналами судами не
перевірялась.

Крім того, суд апеляційної інстанції
залишаючи апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції - без змін, повинен
перевірити, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

При цьому згідно ч.ч.2, 3 ст.195 КАС України
суд апеляційної інстанції може
дослідити докази, які не
досліджувалися у суді першої
інстанції, з власної ініціативи або за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, якщо визнає обґрунтованим
ненадання їх до суду першої інстанції
або необґрунтованим відхилення їх
судом першої інстанції. Суд
апеляційної інстанції може дослідити
також докази, які досліджувалися судом
першої інстанції з порушенням вимог
цього Кодексу. Суд апеляційної
інстанції може встановити нові
обставини, якщо вони не
встановлювалися судом першої
інстанції у зв'язку із неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Такі вимоги ч.ч.2, 3 ст.195 КАС України,
апеляційною інстанцією не були
виконанні, про що свідчить той факт, що
всі нові докази, які були надані в суді
першої інстанції, після проголошення
рішення (т.8 а.с.104-129), а також, доводи ДПІ
в апеляційній скарзі, з посиланням на
нові докази, Київським апеляційним
адміністративним судом не
досліджувались.

В рішенні Європейського суду з прав
людини від 10.05.2011р. (№4909/04) «Серявін та
інші проти України» зазначено, що
належним здійсненням правосуддя, у
рішеннях судів та інших органів з
вирішення спорів мають бути належним
чином зазначені підстави, на яких вони
ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6
Конвенції зобов'язує суди обґрунтувати
свої рішення, його не можна тлумачити
як такий, що вимагає детальної
відповіді на кожен довод. Міра, до якої
суд має виконати обов'язок щодо
обґрунтування рішення, може бути
різною залежно від характеру рішення
(див. рішення у справі «Руїс Торіха
проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня
1994 року, Series A, №303-А, п.29). Хоча
національний суд має певні межі
розсуду щодо вибору доводів у тій чи
іншій справі та прийняття доказів на
підтвердження позицій сторін, орган
влади зобов'язаний виправдати свої дії,
навівши обґрунтування своїх рішень
(див. рішення у справі «Суомінен проти
Фінляндії» (Suominen v.Finland), заява №37807/97,
п.36, від 1 липня 2003 року). Ще одне
призначення обґрунтованого рішення
полягає у тому, що продемонструвати
сторонам, що їх було почуто. Крім того
вмотивоване рішення дає стороні
можливість оскаржити його та домогтися
його перегляду вищестоящою інстанцією.
Лише за умови ухвалення обґрунтованого
рішення може забезпечуватись
публічний контроль здійснення
правосуддя (див. рішення у справі
«Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari
v.Finland), заява №49684/99, п.30, від 27 вересня
2011р.).

Згідно з ч.2 ст.8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Вищезазначені порушення норм
процесуального права судами першої та
апеляційної інстанції позбавляють
право суду касаційної інстанції на
дослідження цих доказів.

Відповідно до ч.1 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Зважаючи на наведене, касаційна
інстанція на підставі ст.227 КАС України
дійшла висновку про неповне
встановлення обставин справи та
обумовлену цим неможливість надання
належної юридичної оцінки всім
обставинам у справі, у зв'язку з чим
справа підлягає направленню на новий
розгляд для достовірного з'ясування та
правильного вирішення цього спору.

Отже, судам необхідно врахувати
викладене, повно та об'єктивно
дослідити обставини справи, дати їм
належну юридичну оцінку, в залежності
від встановленого, правильно
застосувати до спірних правовідносин
норми матеріального права та ухвалити
законне і обґрунтоване рішення із
посиланням на відповідні аркуші
справи.

Також під час нового розгляду
справи судам попередніх інстанції слід
перевірити реальність виконання
укладених договорів з іншими
контрагентами позивача, які зазначені
вище, оскільки суд першої інстанції під
час розгляду справи обмежився лише
дослідженням документів по
взаємовідносинам з ТОВ «Судносервіс»,
ТОВ «Миколаїв-Будконсультсервіс», ТОВ
«Укрвторметарго», ТОВ «Завод
Колюче-дротових огороджень».

При цьому слід врахувати, що надання
належним чином оформлених документів,
передбачених законодавством про
податки та збори, з метою одержання
податкової вигоди є підставою для її
одержання, якщо податковий орган не
встановив та не довів, що відомості, які
містяться в цих документах, неповні,
недостовірні та (або) суперечливі, є
наслідком укладення нікчемних
правочинів або коли відомості
ґрунтуються на інших документах,
недійсність даних в яких установлена
судом.

Про необґрунтованість податкової
вигоди можуть також свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення
платником податків зазначених
операцій з урахуванням часу, місця
знаходження майна або обсягу
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для виробництва товарів,
виконання робіт або послуг,
нездійснення особою, яка значиться
виробником товару, підприємницької
діяльності;

- відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки
тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не
вироблявся або не міг бути вироблений в
обсязі, зазначеному платником податків
у документах обліку;

- відсутність первинних документів
обліку.

Окрім того, враховуючи значний обсяг
матеріалів даної справи, суду
необхідно призначити
судово-економічну експертизу, для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

ухвалив:

Замінити Окружну державну податкову
службу - Центрального офісу з
обслуговування великих платників
податків Державної податкової служби
на її процесуального правонаступника
Міжрегіональне Головне управління
Міндоходів - Центральний офіс з
обслуговування великих платників
податків.

Касаційну скаргу Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників податків -
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м.Києва від 19 червня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 вересня
2012 року - скасувати та направити справу
на новий розгляд в суд першої
інстанції.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий:
___________________ Н.Є. Маринчак

Судді:
___________________ О.В. Вербицька

___________________ О.В. Муравйов