Справа № 801/11338/13-а
Суддя: Цикуренко Антон Сергійович
Дата ухвалення: 2014-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

Справа № 801/11338/13-а

12.03.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Цикуренка А.С.,

суддів Дудкіної Т.М. ,

Мунтян О.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження матеріали справи №
801/11338/13-а за апеляційною скаргою
Державної податкової інспекції у м.
Ялті Головного управління Міндоходів в
АР Крим на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим (суддя Латинін Ю.А.) від
03.02.14

за позовом Державного підприємства
України "Міжнародний дитячий центр
"Артек" (вул.Ленінградська, буд.41, смт
Гурзуф, м.Ялта, Автономна Республіка
Крим, 98645)

до Державної податкової інспекції у м.
Ялті Головного управління Міндоходів в
АР Крим (вул.Васильєва, буд.16, м.Ялта,
Автономна Республіка Крим, 98600)

про визнання протиправними та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 03.02.2014
адміністративний позов Державного
підприємства України "Міжнародний
дитячий центр "Артек" до Державної
податкової інспекції у м. Ялті
Головного управління Міндоходів в АР
Крим про визнання протиправними та
скасування податкового
повідомлення-рішення, - задоволено.

Визнано протиправним та
скасовано податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції в м. Ялті Головного
управління Міндоходів в АР Крим №
від 02.12.2013 року.

Стягнуто з Державного бюджету
України на користь Державного
підприємства України "Міжнародний
дитячий центр " Артек" () 172,06
грн. судових витрат.

Не погодившись з даним
рішенням суду, представник відповідача
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 03.02.2014 та прийняти
нове рішення по справі.

Сторони у судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином та
своєчасно. Від позивача надійшли
заперечення на апеляційну скаргу.

Чинне законодавство не обмежує коло
представників осіб, які беруть участь у
справі, при апеляційному розгляді
адміністративної справи.

Крім того, згідно з частиною четвертою
статті 196 Кодексу адміністративного
судочинства України, неприбуття у
судове засідання сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про дату, час і
місце апеляційного розгляду, не
перешкоджає судовому розгляду справи.

При викладених обставинах, враховуючи
те, що сторони викликалися в судове
засідання, але в суд не з'явилися, суд
вважає можливим розглянути справу у
відсутності їх представників.

Відповідно статті 197 КАС України,
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

На підставі та за правилами
статті 195 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції порушені норми
матеріального права, а також неповно
з'ясовані обставини, що мають істотне
значення для справи.

Державне підприємство України
"Міжнародний дитячий центр " Артек"
звернулось до Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції в м. Ялті Головного
управління Міндоходів в АР Крим про
визнання протиправним та скаування
податкового повідомлення-рішення від
02.12.2013 № .

З 11.11.2013 р. по 15.11.2013 р. посадовими
особами ДПІ в м. Ялті ГУ Міндоходів в АР
Крим проведена позапланова невиїзна
документальна перевірка позивача з
питань дотримання податкового
законодавства в частині правомірності
формування податкового кредиту з
податку на додатну вартість по
взаємовідносинам з ТОВ "Акоста", код за
за липень 2013 р., про що
складено акт від № 599/22.2/16502790/229 від
18.11.2013.

Згідно акту перевірки, відповідач
дійшов висновку про порушення
позивачем п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ,
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) від 02.12.2010 року, в результаті
чого занижено податок на додану
вартість всього у сумі 6377 грн., в тому
числі за липень 2013 року в сумі 6377 грн.

На підставі акту перевірки
відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення № від 02.12.2013
про нарахування податку на додану
вартість у розмірі 6 377,00 грн. та
застосовані штрафні санкції в розмірі 3
189,00 грн.

Судова колегія, дослідивши матеріали
справи, погоджується з висновком суду
першої інстанції виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що між ДПУ «МДЦ
«Артек» та ТОВ «Акоста» 23.01.2013
укладений договір № 34. Згідно умов
договору ТОВ «Акоста» ()
здійснює постачання товару ДПУ «МДЦ
«Артек». Ціна договору становить 3 000
000,00 грн, в тому числі 20 % ПДВ 500 000,00 грн.
Договір діє до 31 грудня 2013 року (а.с. 47-52).

Крім того, згідно з п. 3.3. договору
поставки № 34 від 23.01.2013 р. розрахунки за
товар здійснюються, протягом 15
банківських днів, лише після
фактичного отримання Покупцем (ДПУ
«МДЦ «Артек») товару, на підставі
належним чином оформлених відповідно
до ЗУ «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
документів: рахунка-фактури;
видаткової накладної; податкової
накладної.

На підтвердження фактичного
здійснення господарських операцій з
ТОВ «Акоста» по вищевказаному
договору, позивачем були надані
видаткові накладні на загальну суму 468
448,25 грн, у т.ч. ПДВ 77 826,04 грн. (а.с. 53-82),
податкові накладні на загальну суму 468
448,25 грн, у т.ч. ПДВ 77 826,04 грн. (а.с. 83-114) та
рахунки- фактури (а.с. 115-144).

Як вбачається з матеріалів справи ДПУ
«МДЦ «Артек» в липні 2013 року придбало у
ТОВ «Акоста» товарів на загальну суму
472 129,89 грн, у т.ч. ПДВ 78 439,64 грн, з яких 72
062,49 грн. - сума ПДВ, яка не надає право
формування податкового кредиту; та 8,13 %
ПДВ, який включений до складу
податкового кредиту, що складає 6 377,00
грн.

На виконання умов договору ДПУ «МДЦ
«Артек» перерахувало ТОВ «Акоста» в
безготівковій формі грошові кошти у
сумі 864 566,66 грн, у т.ч. ПДВ 144 093,36 грн, що
підтверджується платіжними
дорученнями, а саме № 2372 від 12.07.2013 на
загальну суму 181 256,70 грн, у т.ч. 30 209,00 грн
(призначення платежу канц., господар, та
електро товари рах. 77, 74, 78, 70, 61, 76, 75 від
02.07.2013); № 2518 від 22.07.2013 на загальну суму
134 403,82 грн, у т.ч. 22 400,00 грн (призначення
платежу канц., господар, товари рах. 92, 91,
86, 85, 94, 89, 90, 93, 88, 87 від 12.07.2013); № 2562 від
24.07.2013 на загальну суму 96 440,28 грн, у т.ч. 16
073,38 грн (призначення платежу буд. та
електро товари рах. 79, 81, 80, 84, 8382 від
10.07.2013); № 2633 від 30.07.2013 на загальну суму
49 913,10 грн, у т.ч. 8 318,85 грн (призначення
платежу ваги, ст. машина, вагонка,
телефон, рукав рах. 96, 95, 100, 101 від 25.07.2013).

Також, матеріали справи свідчать, що
отримання послуг за операцією з
придбання яких ДПУ «МДЦ «Артек» в липні
2013 р. нарахувало податковий кредит у
сумі 6 377,00 грн. використані в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності ДПУ «МДЦ
«Артек».

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства встановлені
Податковим Кодексом України (далі - ПК
України), який набрав чинності з 01.01.2011
року.

Відповідно до п. 14.1.36 ст.14 ПК України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Частиною 2 ст. 3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 року
№996-XIV (далі - Закон №996) бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №996
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, що фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена також п.п.1.2 п.1,
п.п.2.1 п.2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
року за № 168/704 (далі -Положення № 88) де
зазначено, що первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону №996 встановлені вимоги
до первинних документів, які є
підставою для бухгалтерського та
податкового обліку. Згідно з даною
нормою, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо -безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктом 2.4 Положення № 88
первинні документи (на паперових і
машино зчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Таким чином, реальність здійснення
будь-яких господарських операцій має
бути підтверджена відповідними
первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку.
Документи (у тому числі договори,
накладні, рахунки тощо) мають силу
первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Отже, для підтвердження даних
податкового обліку можуть братися до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

Відповідно до ст.1 Закону №996
господарська операція є дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

Аналогічна думка викладена, у Листі
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 р. №742/11/13-11.

Відповідно до п.138.1 ст.138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Згідно п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п.134.1.1 п. 134.1 ст.134 ПК України
об'єктом оподаткування є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135-137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138-143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування податком на
додану вартість є, зокрема, операції
платників податку з постачання
товарів, місце постачання яких
розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, (п.п. а) п. 185.1 ст. 185 ПК України).

Відповідно до п.187.1. ст.187 ПК України
зазначено, що датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; дата відвантаження товарів, а
в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Відповідно до п. 198.1.ст.198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення, зокрема, операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст.198 ПК України).

Згідно з п. 198.3. ПК України податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 ст.193 цього Кодексу.

Відповідно до п.200.1. ст.200 ПК України
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
документи на підтвердження
правомірності формування спірної суми,
які досліджені відповідачем при
перевірці (договор, розрахункові
документи, рахунки, видаткові накладні
та ін.), суд вважає необґрунтованим їх
неприйняття відповідачем до уваги,
оскільки за наведеними вище висновками
господарська операція відбулась.
Представлені первинні документи
позивачем підтверджують реальність та
товарність спірних господарських
операцій.

Що стосується висновків
відповідача щодо фіктивності
(нікчемності) правочинів. Стаття 204 ЦК
України закріплює принцип презумпції
правомірності правочину: правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він невизнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Правовідносини з приводу нікчемності
правочинів унормовані ст.228 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним (ч.1 ст.228); правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним (ч.2 ст.228).

Пленум Верховного суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені ст. 228 ЦК
України, є: правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина; правочини,
спрямовані на знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

В акті перевірки немає таких посилань,
а також не доводить умислу саме
позивача на порушення публічного
порядку, не містить посилання і на те, в
чому таке порушення полягає. Доказів,
які б доводили нерозумність або
необачність правової поведінки саме
позивача у спірних правовідносинах при
здійсненні господарських операцій із
контрагентом до суду не подано.

Таким чином, зміст правочину з
постачальником не суперечить
законодавству, моральним засадам
суспільства. У зв'язку з чим, доводи
відповідача в зазначеної частині є
необґрунтованими.

Щодо посилань податкового органу на
відсутність товарно-транспортних
накладних при поставці товарів.

Товарно-транспортна накладна (далі ТТН)
- єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для (п.1
14.Наказу Мінтрансу від 14.10.1997 р. №363 "Про
затвердження Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні" (далі Наказ №363)): списання
товарно-матеріальних цінностей
(здійснюється під час відвантаження
товарів на складі вантажовідправника);
обліку на шляху їх переміщення
(здійснюється перевізником під час
транспортування); оприбуткування,
складського, оперативного та
бухгалтерського обліку (здійснюється у
вантажоодержувача під час отримання
товару); для розрахунків за перевезення
вантажу та обліку виконаної роботи
(здійснюється між автопідприємством та
замовником перевезення).

Отже, ТТН не призначена для обліку
використання транспортованих товарів
у господарській діяльності
вантажоодержувача (покупця), а відтак
наявність (відсутність) ТТН не може
бути підставою для висновку про
відсутність зв'язку придбаних товарів
із господарською діяльністю покупця.

Більш того, сам по собі факт
відсутності транспортних документів
про перевезення товару при факті
оприбуткування покупцем товару та
наявності інших первинних
бухгалтерських документів щодо
господарської операції недостатньо
для висновку про безтоварність
господарських операцій з придбання
товару без врахування умов виконання
договору щодо поставки товару та
передачі його у власність покупця. При
цьому необхідно врахувати, що договір
поставки товару не є договором про
перевезення вантажу, а тому його
реальне виконання не обов'язково має
бути підтверджено
товарно-транспортними накладними.

Таким чином, посилання
податкового органу на відсутність
товарно-транспортних накладних як на
підтвердження відсутності реального
виконання умов договору та права на
формування податкового кредиту є
необґрунтованими, оскільки
відсутність товарно-транспортної
накладної, за умови наявності інших
первинних документів, та відсутності у
даному випадку підстав для оформлення
товарно-транспортних накладних, не
може бути беззаперечним доказом
обґрунтованості викладених висновків
відповідача.

У зв'язку з чим, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що у відповідача не було
правових підстав для заниження суми
ПДВ у розмірі 6 377,00 грн. визначеної у
декларації з ПДВ за липень 2013року.

Правова оцінка, яку суд першої
інстанції дав обставинам справи, не
суперечить вимогам матеріального
права, а доводи апеляційної скарги щодо
їх неправильного застосування є
необґрунтованими.

Судове рішення є законним і
обґрунтованим та не може бути
скасовано з підстав, що наведені в
апеляційній скарзі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 198 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду без змін.
У ст. 200 КАС України наведені підстави
для залишення апеляційної скарги без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції без змін.

У зв'язку з чим колегія судів вважає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для залишення
апеляційної скарги без задоволення, а
постанови без змін.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 205, 206, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Ялті
Головного управління Міндоходів в АР
Крим залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
03.02.14 у справі № 801/11338/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
А.С. Цикуренко

Судді підпис Т.М.
Дудкіна

підпис О.І. Мунтян

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
А.С. Цикуренко