Справа № 802/125/14-а
Суддя: Свентух Віталій Михайлович
Дата ухвалення: 2014-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 березня 2014 р.
Справа № 802/125/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Свентуха Віталія Михайловича,

за участю:

секретаря судового засідання:
Старожилової Дар'ї Олександрівни

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1
- представник за довіреністю;

відповідача:
Качановецький П.П. - представник за
довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_3

до: управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області в
особі завідувача Тиврівського РС УДМС
України у Вінницькій області Байзан
Н.В.

про: визнання рішення незаконним та
зобов'язання до вчинення дій

ВСТАНОВИВ:

В січні 2014 року до Вінницького
окружного адміністративного суду
надійшли матеріали позовної заяви
ОСОБА_3 до управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області в особі завідувача
Тиврівського РС УДМС України у
Вінницькій області Байзан Н.В. про
визнання рішення незаконним та
зобов'язання до вчинення дій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
11.01.2014р. позивачу було вручено рішення
завідувача Тиврівського РС УДМС
України у Вінницькій області Байзан
Н.В., затверджене заступником
начальника УДМС України у Вінницькій
області Кушніром В.М. про примусове
повернення позивача в країну
походження громадянина та заборону
подальшого в'їзду на територію України
терміном на 3 роки. На думку позивача,
дане рішення є незаконним та таким, що
винесено з порушенням вимог чинного
законодавства.

Ухвалою суду від 22.01.2014р. вказану
позовну заяву разом з доданими до неї
матеріалами повернуто особі, яка її
подала, в зв'язку з тим, що її належить
розглядати за правилами Кодексу
адміністративного судочинства України
місцевим загальним судом, оскільки
окружному адміністративному суду
даний спір не підсудний.

Не погоджуючись із судовим рішенням,
представником позивача було подано
апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького окружного
адміністративного суду від 27.02.2014р.
ухвалу Вінницького окружного
адміністративного суду від 22 січня 2014
року - скасовано, а справу направлено до
Вінницького окружного
адміністративного суду для
продовження розгляду.

17.03.2014р. Вінницьким окружним
адміністративним судом було
постановлено ухвалу про відкриття
провадження у адміністративній справі,
закінчення підготовчого провадження і
призначення справи до судового
розгляду на 18.03.2014р. о 16:30 год.

В ході розгляду справи представником
позивача зменшено розмір раніше
заявлених позовних вимог та викладено
їх в наступній редакції:

«Визнати протиправним та скасувати
рішення завідувача Тиврівського РС
УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В.,
що затверджене заступником начальника
УДМС у Вінницькій області Кушніром В.М.,
про примусове повернення в країну
походження громадянина Російської
Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
частині заборони подальшого в'їзду
позивача на територію України терміном
на 3 роки».

З огляду на права надані представнику
позивача ст..ст. 49, 51 КАС України,
вказана заява прийнята судом до
розгляду.

Представник позивача в судовому
засіданні адміністративний позов
підтримав в повному обсязі та просив
його задовольнити, посилаючись на
обставини викладені в ньому.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував та просив суд у
задоволенні адміністративного позову
відмовити у повному обсязі,
посилаючись на заперечення, які
містяться в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, повно, всебічно,
об'єктивно дослідивши надані у справу
докази, надавши їм юридичну оцінку, суд
прийшов до висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Встановлено, що у ході проведення
заходів, спрямованих на протидію
нелегальній міграції, співробітниками
Тиврівського РС УДМС у Вінницькій
області спільно з УСБУ у Вінницькій
області на території Тиврівського
району Вінницької області виявлено
факт проживання в Україні
громадянинина Російської Федерації
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з порушенням
строку перебування іноземців в
Україні, про що складено протокол про
адміністративне правопорушення,
передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП.

В подальшому, завідувачем Тиврівського
РС УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В.
винесено постанову про накладення
адміністративного стягнення, якою за
вчинення вищезазначеного
правопорушення на позивача накладено
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу в розмірі 510 грн.

Вказаний штраф ОСОБА_3 сплатив
добровільно 06.12.2013 року, що не
спростовується представниками сторін.

11.01.2014 року заступником начальника УДМС
у Вінницькій області Кушніром В.М.
затверджено рішення завідувача
Тиврівського РС УДМС у Вінницькій
області Байзан Н.В. про примусове
повернення в країну походження
громадянина Росії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
із забороною в'їзду на територію
України терміном на 3 роки, яке під
розписку вручено позивачу.

З урахуванням поданої заяви про
зменшення позовних вимог, предметом
спору у даній адміністративній справі
є вищевказане рішення відповідача в
частині заборони в'їзду ОСОБА_3 на
територію України терміном на 3 роки.

Надаючи правову оцінку даному рішенню
суб'єкта владних повноважень, суд
керується наступним.

Правовий статус іноземців та осіб без
громадянства, які перебувають в
Україні, визначається Законом України
"Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI
(далі - Закон).

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону
іноземцями та особами без
громадянства, які тимчасово
перебувають на території України є
іноземці та особи без громадянства, які
перебувають на території Україні
протягом дії візи або на період,
установлений законодавством чи
міжнародним договором України, або
якщо строк їх перебування на території
України продовжено в установленому
порядку.

Відповідно до Угоди про взаємне
визнання віз держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав від
09.10.1992 року для громадян країн-учасниць
СНД встановлено безвізовий порядок
в'їзду.

Водночас в силу вимог абз. 2 п. 2 Порядку
продовження строку перебування та
продовження або скорочення строку
тимчасового перебування іноземців та
осіб без громадянства на території
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 15.02.2012
року № 150 (далі - Порядок), іноземці та
особи без громадянства, які на законній
підставі прибули в Україну, можуть
тимчасово перебувати на її території
не більш як 90 днів протягом 180 днів з
дати першого в'їзду з держав з
безвізовим порядком в'їзду, якщо інший
строк не визначено міжнародними
договорами України.

Строк перебування іноземців та осіб
без громадянства на території України
продовжується у разі, коли вони прибули
з держав з безвізовим порядком в'їзду
за наявності обґрунтованих підстав
(лікування, вагітність чи пологи,
догляд за хворим членом родини,
оформлення спадщини, подання заяви про
отримання дозволу на імміграцію чи
набуття громадянства України тощо) та
за умови подання підтверджувальних
документів - на період існування таких
підстав, але не більш як 180 днів з дати
останнього в'їзду в Україну (п. 6
Порядку).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3,
будучи громадянином Російської
Федерації, не дотримався порядку
тимчасового перебування іноземців на
території України, а саме після
закінчення дозволеного терміну
перебування в Україні ухилився від
виїзду з території України, чим порушив
вимоги ч. 3 ст. 9 Закону України "Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства".

Як наслідок, постановою завідувача
Тиврівського РС УДМС у Вінницькій
області Байзан Н.В. від 06.12.2013 року
позивача притягнуто до
адміністративної відповідальності за
вчинення адміністративного
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203
КУпАП, та накладено адміністративне
стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510
грн., який він сплатив добровільно в
день накладення штрафу.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону
іноземець або особа без громадянства
можуть бути примусово повернуті в
країну походження або третю країну,
якщо їх дії порушують законодавство
про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства або суперечать
інтересам забезпечення національної
безпеки України чи охорони
громадського порядку, або якщо це
необхідно для охорони здоров'я, захисту
прав і законних інтересів громадян
України за рішенням центрального
органу виконавчої влади, що забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
міграції, органу Служби безпеки
України або органу охорони державного
кордону (стосовно іноземців та осіб без
громадянства, які затримані ними у
межах контрольованих прикордонних
районів під час спроби або після
незаконного перетинання державного
кордону України), з подальшим
повідомленням протягом 24 годин
прокурору про підстави прийняття
такого рішення. У рішенні про примусове
повернення зазначається строк,
протягом якого іноземець або особа без
громадянства повинні виїхати з
України. Зазначений строк не повинен
перевищувати 30 днів з дня прийняття
рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону рішення про
примусове повернення іноземців та осіб
без громадянства, зазначених у частині
першій цієї статті, може
супроводжуватися забороною щодо
подальшого в'їзду в Україну строком на
три роки. Строк заборони щодо
подальшого в'їзду в Україну
обчислюється з дня винесення такого
рішення. Порядок виконання рішення про
заборону щодо подальшого в'їзду в
Україну визначає Кабінет Міністрів
України.

Змістовний правовий аналіз
вищезазначених норм закону дає
підстави для висновку, що уповноважені
органи державної влади (міграційні
органи, органи Служби безпеки України,
органи охорони державного кордону),
приймаючи рішення про примусове
повернення іноземця або особи без
громадянства до країни проходження, не
зобов'язані одночасно приймати рішення
й про заборону в'їзду цієї особи на
територію України і такі їх
повноваження мають дискреційний
характер.

При цьому суд зазначає, що статтею 26
Закону України "Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства" не
визначено підстави для заборони в'їзду
в Україну іноземцю або особі без
громадянства, а лише передбачено
можливість встановлення такої
заборони строком на 3 роки у випадку
прийняття рішення про примусове
повернення.

Отже, на переконання суду, при
прийнятті рішення про заборону в'їзду
на територію України іноземця або
особи без громадянства, щодо яких
приймається рішення про примусове
повернення в країну походження, суб'єкт
владних повноважень повинен
керуватися передбаченими законом
підставами для заборони в'їзду в
Україну іноземців та осіб без
громадянства.

Такі підстави визначені у ст. 13 Закону,
відповідно до якої, в'їзд в Україну
іноземцю або особі без громадянства не
дозволяється:

в інтересах забезпечення національної
безпеки України або охорони
громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України та інших осіб, які
проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в'їзд в Україну
така особа подала про себе завідомо
неправдиві відомості або підроблені
документи;

якщо паспортний документ такої особи,
віза підроблені, зіпсовані чи не
відповідають установленому зразку або
належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті
пропуску через державний кордон
України правила перетинання
державного кордону України, митні
правила, санітарні норми чи правила або
не виконала законних вимог посадових
та службових осіб органів охорони
державного кордону, органів доходів і
зборів та інших органів, що здійснюють
контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування
на території України іноземець або
особа без громадянства не виконали
рішення суду або органів державної
влади, уповноважених накладати
адміністративні стягнення, або мають
інші не виконані майнові зобов'язання
перед державою, фізичними або
юридичними особами, включаючи
пов'язані з попереднім видворенням, у
тому числі після закінчення терміну
заборони подальшого в'їзду в Україну.

Вказаний перелік підстав для заборони
в'їзду в Україну іноземцю або особі без
громадянства є вичерпним і розширеному
тлумаченню не підлягає.

Таким чином, рішення про заборону
в'їзду на територію України іноземця
або особи без громадянства у зв'язку з
прийняттям щодо них рішення про
примусове повернення в країну
походження обов'язково має бути
обумовлене наявністю підстав,
передбачених у ст. 13 Закону.

Вищезазначений висновок також
підтверджується правовою позицією
суду касаційної інстанції. Так в абзаці
2 пункту 18 постанови № 3 від 16.03.2012 року
"Про судову практику розгляду спорів
щодо статусу біженця та особи, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, примусового повернення і
примусового видворення іноземця чи
особи без громадянства з України та
спорів, пов'язаних із перебуванням
іноземця та особи без громадянства в
Україні" Пленум Вищого
адміністративного суду України
роз'яснив, що під час розгляду спорів
про заборону в'їзду в Україну судам
необхідно мати на увазі, що процедура
заборони в'їзду в Україну не є прямим
наслідком примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України. Підстави для заборони в'їзду
іноземців та осіб без громадянства в
Україну визначені статтею 13 Закону
України "Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства".

У наведених роз'ясненнях йдеться про
заборону в'їзду іноземців та осіб без
громадянства, пов'язану з їх
видворенням. Однак суд зазначає, що
примусове повернення є більш м'яким
заходом примусу щодо іноземців у
порівнянні з примусовим видворенням,
підставою для якого є, зокрема,
невиконання рішення про примусове
повернення. Це у свою чергу додатково
вказує на те, що рішення про заборону
в'їзду на територію України іноземця
або особи без громадянства одночасно з
рішенням про їх примусове повернення в
країну походження може бути прийняте
суб'єктом владних повноважень виключно
з підстав, які передбачені статтею 13
Закону.

Натомість в оскаржуваному рішенні
взагалі відсутні посилання на
підстави, якими керувався відповідач
при прийнятті рішення про встановлення
заборони в'їзду в Україну громадянці
Російської Федерації ОСОБА_3 строком на
3 роки, а здобуті у ході розгляду справи
докази свідчать про те, що орган
державної міграційної служби
помилково ототожнив підстави для
примусового повернення позивача в
країну походження, визначені у ч. 1 ст. 26
Закону, з підставами для заборони її
в'їзду в Україну.

Водночас слід зазначити, що
відсутність у ОСОБА_3 законних джерел
доходу на території України, дозволу на
працевлаштування, приймаючої сторони,
власного житла тощо, про що вказано у
рішенні, з огляду на вимоги ст. 13 Закону
не можуть бути визнані підставами для
заборони в'їзду позивача в Україну.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, накладений на ОСОБА_3 штраф в
розмірі 510 грн. за вчинення
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, був
сплачений ним добровільно 06.12.2013 року.

Отже, у відповідача були відсутні
підстави для прийняття рішення про
заборону в'їзду позивача на територію
України згідно з абз. 6 ч. 1 ст. 13 Закону.

Судом критично розцінюється посилання
представника відповідача на те, що
необхідність встановлення ОСОБА_3
заборони в'їзду на територію України
пов'язувалася з тривалістю порушення
ним правил перебування в Україні,
оскільки за дане правопорушення
позивач поніс адміністративну
відповідальність і вказана обставина
могла бути врахована при визначенні
розміру адміністративного стягнення,
однак не є передбаченою законом
підставою для заборони в'їзду іноземцю
в Україну.

Інших законних підстав для прийняття
оскаржуваного рішення судом не
встановлено, а відповідачем не
наведено.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія).

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну
обґрунтованість доводів сторін,
оцінивши докази суб'єкта владних
повноважень на підтвердження
правомірності свого рішення та докази,
надані позивачем, суд доходить
висновку про наявність підстав для
визнання протиправними і скасування
рішення завідувача Тиврівського РС
УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В.,
затвердженого заступником начальника
УДМС у Вінницькій області Кушніром В.М.,
про примусове повернення в країну
походження громадянина Російської
Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
частині заборони подальшого в'їзду
позивача на територію України терміном
на 3 роки. Відтак, заявлений
адміністративний позов належить
задовольнити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 183-5, 255, 257 КАС України, ст. 13, 26 Закону
України "Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства", суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення від 11.01.2014 року завідувача
Тиврівського районного сектору
управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області
Байзан Н.В., затверджене заступником
начальника управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області Кушніром В.М., про
примусове повернення в країну
походження громадянина Російської
Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
частині заборони подальшого в'їзду на
територію України громадянина
Російської Федерації ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на 3 роки.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 183-5 КАС України
апеляційна скарга на постанову може
бути подана в п'ятиденний строк з дня її
проголошення.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку апеляційного
оскарження, а в разі її оскарження - з
моменту проголошення судового рішення
суду апеляційної інстанції.

Суддя
Свентух Віталій Михайлович