Справа № 826/694/14
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 березня 2014 року 09:45 № 826/694/14
Окружний адміністративний суд м. Києва
у складі у складі головуючого судді
Каракашьяна С.К., суддів Григоровича
П.О, Смолія І.В, при секретарі Бабич Г.Ю.,
за участі позивача, представника
відповідача Танчик А.Ю., розглянув у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу
до Міністерства внутрішніх справ
про зобов'язання вчинити дії.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Окружного адміністративного суду м.
Києва передано позовну заяву ОСОБА_3. В
позовній заяві позивач просить суд :
« Зобов'язати міністерство
внутрішніх справ України надати мені,
ОСОБА_3, на підставі Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
наступну інформацію:
- Скільки всього поступило в
період 2011-2013 роки на баланс МВС квартир
для осіб, які знаходяться на
квартирному обліку в апараті
- Скільки з цих квартир за
вказаний період було надано особам, які
знаходяться на квартирному обліку у
списку «поза черговиків»?
- Кому конкретно зі списку «поза
черговиків» надані зазначені квартири
і за яким номером вони знаходились у
даному списку, а також, за якою адресою
знаходяться надані їм квартири?
- Чи є на даний час на балансі МВС
квартири, відносно яких ще не прийнято
рішення про їх надання особам, які
знаходяться на квартирному обліку?»

В якості обґрунтування позовних вимог
позивач, в позовній заяві наводить такі
обставини.

Позивач стверджує, що ним було
направлено 22.11.2013р. запит до
відповідача, при цьому відповідач
відмовив у наданні інформації. При
цьому позивач вважає безпідставною
відмову у наданні інформації.

Представником Міністерства внутрішніх
справ України позовні вимоги
заперечуються з огляду на те, що
інформація, зазначена в запиті
позивача, є інформацією щодо фізичних
осіб. Крім того, відповідач стверджує,
що запит позивача від 22.11.2013р. не
стосувався інших питань, і до подання
позову, позивач запитів про надання
інформації з інших питань не надсилав.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

До Міністерства внутрішніх справ
України ОСОБА_3 (далі - позивач) було 22
листопада 2013 року подано заяву, з якою
позивач надав документи для поновлення
квартирної справи.

За змістом вказаної заяви позивач,
керуючись Законом України «Про доступ
до публічної інформації» просив надати
відомості кому конкретно в період 2011 -
2013 років були надані квартири зі списку
поза черговиків.

Інших запитів до подання позовної
заяви позивачем відповідачу не
надавалося.

Колегією суддів не приймаються в
якості доказів порушення відповідачем
прав позивача, запити позивача, подані
відповідачу 10.02.2014р. та від 27.02.2014р. При
цьому суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 2
КАС України, до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Зазначений принцип полягає у захисті
порушеного права від порушення, що вже
відбулося, тобто в наявності
матеріально - правового інтересу
позивача відносно дій (бездіяльності)
суб'єкта владних повноважень.

Виключення з такої передумови для
оскарження рішень (дій, бездіяльності),
як наявність порушеного права, нормами
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачена для справ щодо
оскарження нормативно - правових актів,
які можуть оскаржувати ті особи, щодо
яких можливе застосування акту.

Натомість, позивач звернувся до суду за
захистом права, яке на момент подання
позовної заяви порушено не було,
оскільки позивач до відповідача з
запитами не звертався.

Відповідно до частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 69 КАС
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Отже, посилаючись на обставину
протиправної відмови у наданні
інформації відповідачем на запит від
22.11.2013р., позивач мав надати докази
висунення вимог у вищезазначеному
запиті. Натомість, запити позивача,
подані відповідачу 10.02.2014р. та від
27.02.2014р. не відносяться до обставин,
якими обґрунтовується позов.

Тому дані запити є неналежними
доказами, оскільки не стосуються
обставин, викладених позивачем у
позовній заяві.

Судом встановлено, а відповідачем не
заперечується, що на запит позивача від
22.11.2013р. відповідачем було надіслано
позивачу лист № 25/4/4-9084 від 28 листопада
2013 року, яким повідомлено, що у
Міністерства внутрішніх справ нібито
немає правових підстав щодо надання
інформації про осіб, яким було надано
житло, без їхньої на те згоди.

Відповідно до частини другої статті 6
Закону України "Про доступ до публічної
інформації", обмеження доступу до
інформації здійснюється відповідно до
закону при дотриманні сукупності таких
вимог:

1) виключно в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати
істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої
інформації переважає суспільний
інтерес в її отриманні.

За змістом Закону України "Про доступ
до публічної інформації" не може бути
обмежено доступ до інформації про
розпорядження бюджетними коштами,
володіння, користування чи
розпорядження державним, комунальним
майном, у тому числі до копій
відповідних документів, умови
отримання цих коштів чи майна,
прізвища, імена, по батькові фізичних
осіб та найменування юридичних осіб,
які отримали ці кошти або майно за
умови, коли оприлюднення або надання
такої інформації може завдати шкоди
інтересам національної безпеки,
оборони, розслідуванню чи запобіганню
злочину (частина п'ята статті 6 Закону).

Відповідно до частини першої статті 7
Закону України "Про доступ до публічної
інформації", конфіденційна інформація -
інформація, доступ до якої обмежено
фізичною або юридичною особою, крім
суб'єктів владних повноважень, та яка
може поширюватися у визначеному ними
порядку за їхнім бажанням відповідно
до передбачених ними умов. Не може бути
віднесена до конфіденційної
інформація, зазначена в частині першій
і другій статті 13 цього Закону.

У розумінні частини другої статті 21
Закону України "Про інформацію",
конфіденційною є інформація про
фізичну особу, а також інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень.

Визначення, наведене у Законі України
"Про інформацію", є ширшим. Цей Закон на
відміну від Закону України "Про доступ
до публічної інформації", до
конфіденційної інформації відносить
відомості про фізичну особу, якими є
відомості чи сукупність відомостей про
фізичну особу, яка ідентифікована або
може бути конкретно ідентифікована.

Визначаючи режим інформації про особу
як конфіденційної, суди посилаються на
положення законів України "Про
інформацію", "Про захист персональних
даних".

Однак у зв'язку з ухваленням законів
України "Про доступ до публічної
інформації", "Про захист персональних
даних" Закон України "Про інформацію"
втратив значення базового закону в
галузі інформаційного законодавства.

Посилання на положення Закону України
"Про захист персональних даних" також є
невиправданим, оскільки відповідно до
частини третьої статті 5 цього Закону
допускається можливість заборони
законом віднесення персональних даних
певних категорій громадян чи їх
(персональних даних) вичерпного
переліку до інформації з обмеженим
доступом. Таким законом є, зокрема,
Закон України "Про доступ до публічної
інформації", частиною п'ятою статті 6
якого визначається перелік
персональних даних фізичних осіб, які
заборонено відносити до інформації з
обмеженим доступом, зокрема не може
бути обмежено доступ до інформації про
розпорядження бюджетними коштами,
володіння, користування чи
розпорядження державним, комунальним
майном, у тому числі до копій
відповідних документів, умови
отримання цих коштів чи майна,
прізвища, імена, по батькові фізичних
осіб та найменування юридичних осіб,
які отримали ці кошти або майно.

З огляду на викладене у відносинах,
пов'язаних із забезпеченням права на
доступ до публічної інформації,
конфіденційна інформація повинна
визначатися відповідно до Закону
України "Про доступ до публічної
інформації".

Таким чином, публічна інформація про
осіб, котрі одержали державне та
комунальне майно у власність чи
користування, про розмір оплати праці
та інших виплат з бюджетів усіх рівнів,
не є інформацією з обмеженим доступом.

У зв'язку з викладеним, колегією суддів
вбачаються протиправною бездіяльність
відповідача щодо надання позивачу
відповіді.

Відповідно до пункту 1 частини
першої статті 13 вищезазначеного
Закону, розпорядниками інформації
визнаються суб'єкти владних
повноважень - органи державної влади,
інші державні органи, органи місцевого
самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання.

З огляду на те, що матеріали
справи не містять жодних доказів щодо
того, що розпорядником запитуваної
позивачем інформації є саме
відповідач, позовні вимоги в цій
частині підлягають задоволенню
частково. Колегія суддів вважає
належним засобом захисту прав позивача
зобов'язання відповідача розглянути
запит позивача та надати відповідь по
суті поставленого питання.

При цьому колегія суддів враховує
те, що відповідачем жодним чином не
обґрунтовано обставини розпорядження
відповідачем як квартирами, так, і
інформацією щодо їх розподілу. Ні
позовна заява, ні матеріали справи не
містять відомостей чи посилань на те,
що відповідач отримує державне чи
комунальне майно та здійснює
розпорядження ним.

При цьому, суд вважає за доцільне
вийти за межі позовних вимог, визнавши
протиправною бездіяльність
відповідача, оскільки зобов'язання
вчинити дії обумовлюється визнанням
протиправною бездіяльності.

Оскільки судом вбачається
недоведеною обставина звернення
позивача до відповідача з заявою про
надання інформації щодо інших питань,
викладених у позові, позов в цій
частині задоволенню не підлягає. При
цьому колегія суддів виходить з того,
що позивач до відповідача з заявою про
надання іншої інформації на дату
подання позову не звертався, уточнення
підстав позовних вимог не надавав.

На підставі вищенаведених норм
законодавства, керуючись вимогами
ст.ст. 11, 69-71, 94, 160-162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2.Визнати протиправною бездіяльність
Міністерства внутрішніх справ України
щодо надання відповіді ОСОБА_3 на запит
від 22.11.2013р. щодо надання відомостей
щодо осіб, яким надано квартири зі
списку позачерговиків в період 2011 - 2013
років.

3.Зобов'язати Міністерство внутрішніх
справ України розглянути заяву ОСОБА_3
від 22.11.2013р. по суті поставленого
питання.

4. В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства, та може
бути оскаржена в апеляційному порядку
повністю або частково за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України,
шляхом подання через суд першої
інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
С.К. Каракашьян

Судді
І.В. Смолій

П.О.Григорович