Справа № 813/8695/13-а
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 березня 2014 року
№ 813/8695/13-а
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
Головуючого-судді Сасевича О.М.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача Клака Ю.Г.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом прокурора Яворівського району
Львівської області до Яворівської
міської ради Львівської області про
визнання протиправними і скасування
Прокурор Яворівського району
Львівської області звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Яворівської міської ради Львівської
області, у якій просив:
- визнати рішення сесії
Яворівської міської ради №251 від 19.07.2013
року «Про створення конкурсної комісії
з проведення концесійного конкурсу на
право концесії цілісного майнового
комплексу з централізованого
водопостачання і водовідведення та
затвердження складу конкурсної
комісії» нечинним та скасувати дане
рішення;

- визнати рішення сесії
Яворівської міської ради №252 від 19.07.2013
року «Про затвердження Положення про
конкурсну комісію з проведення
концесійного конкурсу з передачі
цілісного майнового комплексу
водопостачання і водовідведення
територіальної громади м.Яворова»
нечинним та скасувати дане рішення;

- визнати рішення сесії
Яворівської міської ради №253 від 19.07.2013
року «Про подання оголошення про
проведення конкурсу на право концесії
цілісного майнового комплексу
водопостачання і водовідведення
територіальної громади м.Яворова»
нечинним та скасувати дане рішення;

- зобов'язати Яворівську міську
раду провести інвентаризацію основних
засобів і товарно-матеріальних
цінностей МКП «Яворіввода» та МКП
«Яворівканал», відповідно до
Інструкції з інвентаризації
матеріальних цінностей, розрахунків та
інших статей балансу бюджетних
установ, затвердженої Наказом
Міністерства фінансів України №90 від
30.10.1998 року.

17.02.2014 року позивач подав до суду заяву
про зміну позовних вимог №04/13-481вих. від
14.02.2014 року, у якій просив:

- визнати рішення сесії
Яворівської міської ради №251 від 19.07.2013
року «Про створення конкурсної комісії
з проведення концесійного конкурсу на
право концесії цілісного майнового
комплексу з централізованого
водопостачання і водовідведення та
затвердження складу конкурсної
комісії» протиправним та скасувати
дане рішення;

- визнати рішення сесії
Яворівської міської ради №252 від 19.07.2013
року «Про затвердження Положення про
конкурсну комісію з проведення
концесійного конкурсу з передачі
цілісного майнового комплексу
водопостачання і водовідведення
територіальної громади м.Яворова»
протиправним та скасувати дане
рішення;

- визнати рішення сесії
Яворівської міської ради №253 від 19.07.2013
року «Про подання оголошення про
проведення конкурсу на право концесії
цілісного майнового комплексу
водопостачання і водовідведення
територіальної громади м.Яворова»
протиправним та скасувати дане
рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що відповідач як орган
місцевого самоврядування допустив
порушення чинного законодавства
України при здійсненні процедур,
пов'язаних із передачею в концесію
об'єктів централізованого
водопостачання і водовідведення, які
перебувають в комунальній власності.

Так, об'єкти, що передаються
відповідачем у концесію, є об'єктами
централізованого водопостачання і
водовідведення, які належать до
комунальної власності. Порядок
передачі таких об'єктів у концесію
врегульований Законом України «Про
особливості передачі в оренду чи
концесію об'єктів централізованого
водо-, теплопостачання і
водовідведення, що перебувають у
комунальній власності». Статтею 7
вказаного Закону визначено, що
затвердження конкурсної документації,
утворення конкурсної комісії,
затвердження її складу та порядку
роботи, оголошення конкурсу,
визначення розміру реєстраційного
внеску для участі в конкурсі
здійснюється відповідною радою за
своїм рішенням після завершення
підготовки об'єкта централізованого
водопостачання і водовідведення до
передачі в концесію. У свою чергу, ст.6
цього ж Закону визначає поняття,
складові та етапи
організаційно-технічної підготовки
об'єктів централізованого
водопостачання і водовідведення до
передачі в концесію. Зокрема, абз.2 ч.2
ст.6 Закону України «Про особливості
передачі в оренду чи концесію об'єктів
централізованого водо-,
теплопостачання і водовідведення, що
перебувають у комунальній власності»
передбачено, що організаційно-технічна
підготовка об'єкта включає проведення
інвентаризації основних засобів і
товарно-матеріальних цінностей у
складі такого об'єкта.

Як зазначає позивач, проведеною
прокуратурою району перевіркою
встановлено, що інвентаризація
основних засобів і
товарно-матеріальних цінностей від 01-25
листопада 2012 року МКП «Яворіввода» та
МКП «Яворівканал» була проведена з
порушенням вимог п.п.1.11, 1.14 Інструкції з
інвентаризації матеріальних
цінностей, розрахунків та інших статей
балансу бюджетних установ,
затвердженої Наказом Міністерства
фінансів України №90 від 30.10.1998 року, а
саме: без створення інвентаризаційної
комісії, без скріплення підписом
працівника бухгалтерії та
затвердження членами комісії, у
інвентаризаційному описі МКП
«Яворіввода» відсутні такі основні
засоби, як виробничий комплекс,
внутрішньо- та позамайданчикові мережі
зв'язку, мережі газопостачання,
автодоріжки і під'їзди, зовнішнє
освітлення, в інвентаризаційному описі
МКП «Яворіввода» відсутні такі основні
засоби, як обладнання системи «Топаз» з
проектно-кошторисною документацією,
незавершене будівництво майданчика
локальні очисні споруди по
вул.Промислова з проектно-кошторисною
документацією.

Відтак, позивач вважає, що відповідачем
в порушення норм ст.ст.6, 7 Закону
України «Про особливості передачі в
оренду чи концесію об'єктів
централізованого водо-,
теплопостачання і водовідведення, що
перебувають у комунальній власності»
без здійснення
організаційно-технічної підготовки
об'єкта централізованого
водопостачання і водовідведення до
передачі в концесію (у частині
проведення інвентаризації основних
засобів і товарно-матеріальних
цінностей) були прийняті спірні
рішення.

Враховуючи наведені ним доводи,
позивач вказує на необхідність
визнання протиправними та скасувати
спірні рішення Яворівської міської
ради.

Ухвалами судді від 19.11.2013 року у даній
адміністративній справі відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду.

На заперечення позовних вимог
відповідачем було подано до суду 17.01.2014
року заперечення на адміністративний
позов №100 від 14.01.2014 року. Відповідач
вважає, що вимоги позивача є
безпідставними і необґрунтованими.
Водночас, він посилається на норми
ст.ст.140, 144 Конституції України, ст.ст.23,
26, 73 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», які
уповноважують органи місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення та приймати рішення
в межах власної компетенції (зокрема,
щодо передачі у концесію об'єктів права
комунальної власності). Відповідач
зазначає, що, згідно ст.3 Закону України
«Про особливості передачі в оренду чи
концесію об'єктів централізованого
водо-, теплопостачання і
водовідведення, що перебувають у
комунальній власності», рішення про
передачу в концесію об'єктів у сфері
водопостачання і водовідведення, що
перебувають у комунальній власності,
приймають відповідні сільські,
селищні, міські ради. Окрім того,
відповідач вказує, що ним було
здійснено визначені тим же Законом
заходи з організаційно-технічної
підготовки об'єкта до передачі в
концесію та прийнято всі рішення у
відповідності до норм ст.ст.6, 7 Закону
України «Про особливості передачі в
оренду чи концесію об'єктів
централізованого водо-,
теплопостачання і водовідведення, що
перебувають у комунальній власності».

Враховуючи наведені аргументи,
відповідач стверджує, що ним було
правомірно прийнято спірні рішення, а
підстав для задоволення позову немає.

У судових засіданнях представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю, надав пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві, просив
позов задовольнити й визнати
протиправними і скасувати рішення
Яворівської міської ради №251, №252, №253
від 19.07.2013 року.

Відповідач явку уповноваженого
представника у судове засідання не
забезпечив, хоча своєчасно та належним
чином був повідомлений про дату, час та
місце розгляду справи, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення. У
свою чергу, представник відповідача у
судовому засіданні 05.02.2014 року проти
позову заперечив та просив суд у позові
відмовити повністю, наголосив на
правомірності рішень ради №251, №252, №253
усі від 19.07.2013 року. Окрім цього,
відповідач надіслав на адресу суду
додаткові письмові пояснення в
обґрунтування своєї позиції.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши і дослідивши
подані документи та матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позов не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Згідно Конституції України, народ
здійснює владу безпосередньо і через
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування (ч.2 ст.5
Конституції). У Конституції України
встановлено, що місцеве самоврядування
є правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (ч.1 ст.140 Конституції).
Відповідно, через органи місцевого
самоврядування здійснюється право
територіальної громади самостійно
вирішувати питання місцевого значення,
тобто такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Конституції
України. Із аналізу вказаних
конституційних положень вбачається, що
ці органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
ст.4 Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Отож, суд хоч і погоджується з доводами
й аргументами відповідача щодо
реалізації останнім прав органу
місцевого самоврядування як
представника територіальної громади
та вирішення ним питання місцевого
значення (передачі належного громаді
майна/об'єктів у концесію) на власний
розсуд, однак при цьому, акцентує на
необхідності обов'язкового та
безумовного дотримання норм чинного
законодавства України, яке, зокрема,
визначає межі, форму та спосіб дії
таких органів місцевого
самоврядування. Це прямо передбачено
ч.2 ст.19 Конституції України, на яку й
посилається позивач. У зв'язку з чим,
суд зобов'язаний перевірити чи діяв у
даному випадку орган місцевого
самоврядування (відповідач) на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені чинним
законодавством України, та чи свідчать
доводи й аргументи позивача про
порушення відповідачем таких норм
закону.

У відповідності до п.30 ч.1 ст.26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», до виключної компетенції
сільських, селищних, міських рад
віднесено прийняття рішень про надання
у концесію об'єктів права комунальної
власності. Згідно зі ст.410
Господарського кодексу України,
відносини, пов'язані з концесійною
діяльністю, регулюються законом про
концесії, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до них.
Спеціальними законами можуть
визначатися особливості здійснення
концесійної діяльності в окремих
сферах господарювання. Статтею 3 Закону
України «Про концесії» визначено, що
об'єкти права комунальної власності у
сфері водопостачання, відведення та
очищення стічних вод передаються в
концесію у порядку, визначеному
Законом України «Про особливості
передачі в оренду чи концесію об'єктів
у сферах теплопостачання,
водопостачання та водовідведення, що
перебувають у комунальній власності».
Частиною 1 статті 3 Закону України «Про
особливості передачі в оренду чи
концесію об'єктів у сферах
теплопостачання, водопостачання та
водовідведення, що перебувають у
комунальній власності» встановлено, що
рішення про передачу в оренду чи
концесію об'єктів централізованого
водопостачання і водовідведення, що
перебувають у комунальній власності
територіальної громади села, селища,
міста, - відповідні сільські, селищні,
міські ради.

Відповідно, суд приходить до висновку,
що до компетенції Яворівської міської
ради віднесено право вирішення питання
щодо передачі в концесію об'єктів
централізованого водопостачання і
водовідведення з комунальної
власності міста, у даному випадку, -
майна міських комунальних підприємств
«Яворіввода» та «Яворівканал».

Суд бере до уваги те, що дана обставина
(щодо наявності повноважень
відповідача на передачу об'єктів
водопостачання і водовідведення у
концесію) сторонами не оспорюються та
не ставиться під сумнів. У цій справі
позивач вбачає порушення лише
встановленого законом порядку
реалізації такого права, що виразилося
у прийнятті оспорюваних рішень до
завершення організаційно-технічної
підготовки об'єктів до передачі в
концесію, а саме - без проведення
інвентаризації, у зв'язку із чим, суд
відзначає наступне.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про
особливості передачі в оренду чи
концесію об'єктів у сферах
теплопостачання, водопостачання та
водовідведення, що перебувають у
комунальній власності» передбачено, що
у строк, визначений відповідною радою,
але не більш як протягом дванадцяти
місяців з дати прийняття нею рішення
про передачу в оренду чи концесію
об'єкта централізованого водо-,
теплопостачання і водовідведення, що
перебуває у комунальній власності,
орган, уповноважений управляти
комунальним майном, спільно з органом
(підприємством), у господарському
віданні або оперативному управлінні
якого перебуває такий об'єкт, здійснює
його організаційно-технічну
підготовку до передачі в оренду чи
концесію. За погодженням з відповідною
радою зазначений строк може бути
продовжено. Згідно з абз.2 ч.2 ст.6 Закону
України «Про особливості передачі в
оренду чи концесію об'єктів у сферах
теплопостачання, водопостачання та
водовідведення, що перебувають у
комунальній власності»,
організаційно-технічна підготовка
об'єкта централізованого
водопостачання і водовідведення, що
перебуває у комунальній власності, до
передачі в концесію включає проведення
інвентаризації основних засобів і
товарно-матеріальних цінностей у
складі такого об'єкта. У відповідності
до ч.1 ст.7 Закону України «Про
особливості передачі в оренду чи
концесію об'єктів у сферах
теплопостачання, водопостачання та
водовідведення, що перебувають у
комунальній власності», після
завершення підготовки об'єкта
централізованого водопостачання і
водовідведення, що перебуває у
комунальній власності, до передачі в
концесію відповідна рада своїм
рішенням: затверджує конкурсну
документацію; утворює конкурсну
комісію, затверджує її склад та порядок
роботи; оголошує конкурс; визначає
розмір реєстраційного внеску для
участі в конкурсі.

Отож, суд приходить до висновку, що у
процесі передачі об'єктів у концесію
законом передбачено необхідність
здійснення та завершення
організаційно-технічної підготовки
об'єктів (у т.ч. проведення
інвентаризації) перед прийняттям
рішень про створення конкурсної
комісії, затвердження порядку її
роботи, оголошення конкурсу (які в
даному випадку оспорюються).

Як зазначає позивач, хоча відвідачем і
була проведена інвентаризація
об'єктів, однак, при її здійсненні було
допущено порушення Інструкції з
інвентаризації матеріальних
цінностей, розрахунків та інших статей
балансу бюджетних установ,
затвердженої Наказом Міністерства
фінансів України №90 від 30.10.1998 року, а
також не включено до складу об'єкта
окремих основних засобів. Однак, такі
доводи позивача суд оцінює критично з
огляду на таке.

У даному випадку, некоректним є
посилання позивача на згадану
Інструкцію з інвентаризації
матеріальних цінностей, розрахунків та
інших статей балансу бюджетних
установ, затвердженої Наказом
Міністерства фінансів України №90 від
30.10.1998 року. Так, об'єкти, які підлягали
інвентаризації є майном комунальних
підприємств, у той же час, Інструкція
№90 регулює питання проведення
інвентаризації бюджетних установ.
Згідно зі ст.2 Бюджетного кодексу
України, бюджетними установами є
організації, що повністю утримуються
за рахунок відповідно бюджету та є
неприбутковими. Однак, комунальні
підприємства не відносяться до
бюджетних установ, оскільки,
комунальне підприємство є
господарюючим суб'єктом, який реалізує
свою господарську компетенцію та
провадить комерційну діяльність із
метою одержання відповідного прибутку.

Окрім цього, суд бере до уваги факт
проведення інвентаризації об'єктів,
які передаються в концесію, про що
зазначає відповідач та позивач (який у
той же час має окремі зауваження щодо
проведення й оформлення такої
інвентаризації). У справі також наявна
копія матеріалів, складених за
результатами проведеної
інвентаризації об'єктів, які
передаються в концесію
(інвентаризаційний опис).

Суд звертає увагу на те, що, у
відповідності до ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. Однак, позивачем
не було надано достатніх доказів на
підтвердження факту нездійснення
відповідачем інвентаризації у ході
підготовки до передачі об'єктів у
концесію. При цьому, суд акцентує увагу
на тому, що сам процес інвентаризації
та результати інвентаризації об'єктів,
які передаються в концесію, не були
оскаржені та не були скасовані. Суд
відзначає, що Законом України «Про
прокуратуру» прокуратурі надано
повноваження щодо вжиття заходів
реагування у випадку виявлення
порушення закону та для їх усунення, у
тому числі й шляхом звернення до суду,
однак, незважаючи на твердження
позивача про виявлені у ході
прокурорської перевірки порушення при
здійсненні інвентаризації об'єктів, що
передаються в концесію, ним не
представлено жодних доказів
відповідного прокурорського
реагування та прийняття рішень, які би
підтверджували виявлені порушення.

Суд також наголошує на тому, що розгляд
і вирішення питання правомірності чи
неправомірності здійснення
інвентаризації, результатів такої
інвентаризації, питання внесення чи не
внесення окремих об'єктів до складу
інвентарних описів тощо не
відповідають повноваженням
адміністративного суду та виходять за
межі завдань адміністративного
судочинства. У зв'язку з чим, суд у
справі не може оцінювати процес
інвентаризації чи документи за
результатами інвентаризації й
визнавати їх такими, що були проведені
чи складені (оформлені) з порушеннями,
або ж скасовувати. Водночас, такі дані є
носіями доказової інформації та
беруться до уваги судом при вирішенні
справи. Таким чином, суд приходить до
висновку, що у ході
організаційно-технічної підготовки
об'єктів до передачі в концесію було
здійснено інвентаризацію основних
засобів і товарно-матеріальних
цінностей у складі таких об'єктів, а
належних і допустимих доказів, які би
підтверджували нечинність чи
неправомірність такої інвентаризації
позивачем надано не було.

Так, суд вважає, що обставини, на яких
базуються вимоги позивача не знайшли
свого належного підтвердження,
відповідно, підстави для визнання
протиправними та скасування
оспорюваних рішень відповідача
відсутні.

Отже, зважаючи на всі наведені
обставини в їх сукупності, суд дійшов
до переконання, що позовні вимоги
позивача не підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Керуючись ст.ст.7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158,
160-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч.3 ст.160
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 19 березня 2014 року.