Справа № 821/527/14
Суддя: Циганій С.І.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/527/14
Херсонський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Циганія С.І.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України в
Голопристанському районі Херсонської
області, відділу державної виконавчої
служби Голопристанського районного
управління юстиції Херсонської
області про захист порушених прав,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1)
звернулась до Херсонського окружного
адміністративного суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Голопристанському районі Херсонської
області (далі - відповідач-1, УПФУ в
Голопристанському районі), відділу
державної виконавчої служби
Голопристанського районного
управління юстиції Херсонської
області (далі - відповідач-2, ВДВС
Голопристанського РУЮ Херсонської
області), у якому просить -

- захистити порушені права, шляхом
визнання протиправним дій Управління
Пенсійного фонду України в
Голопристанському районі Херсонської
області по передачі вимоги про сплату
боргу від 13.05.2013р. за №140-1У на примусове
виконання до відділу державної
виконавчої служби Голопристанського
районного управління юстиції
Херсонської області;

- захистити порушені права, шляхом
зобов'язання відділу державної
виконавчої служби Голопристанського
районного управління юстиції
Херсонської області повернути
Управління Пенсійного фонду України в
Голопристанському районі Херсонської
області без виконання вимогу про
сплату боргу від 13.05.2013р. за №140-1У;

- скасувати постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 16.01.2014р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
11.02.2014р. позивачем було отримано
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони його відчуження
від 16.01.2014р., з якої вбачається, що
відкрито виконавче провадження з
примусового виконання вимоги про
сплату боргу зі сплати консолідованого
внеску за № 140-1У від 13.05.2013р. Вказана
вимога позивачем оскаржена до суду та
наданий момент знаходиться на стадії
апеляційного оскарження, а тому у
відповідача-1 не було підстав для
звернення її до примусового виконання,
оскільки відповідно до положень ст.25
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" вона є
неузгодженою. Крім того, позивач вважає
протиправними дії відповідача-2 по
прийняттю до виконання вказаної
вимоги, оскільки згідно із ч.15 ст.106
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" існує законодавча
заборона здійснювати стягнення
несплаченого внеску на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування державною виконавчою
службою.

Крім цього, позивач в позовній заяві
просила розглядати справу за її
відсутності.

Представник УПФУ в Голопристанському
районі в судове засідання, призначене
на 11.03.2014р., не з'явився, однак 11.03.2014р.
надіслав до суду клопотання про
розгляд справи в порядку письмового
провадження, в якій зазначив, що
позовні вимоги не визнає.

ВДВС Голопристанського РУЮ
Херсонської області явку свого
представника у судове засідання,
призначене на 11.03.2014р., не забезпечив,
однак 06.03.2014р. надіслав до суду письмові
заперечення, в яких просить відмовити у
задоволенні позовних вимог та
розглянути справу за відсутності його
представника.

Виходячи з вищевикладеного, керуючись
ч.4 ст.122 КАС України, суд вважає за
можливе розглянути адміністративну
справу в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення сторін,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду спору
по суті, проаналізувавши норми
законодавства які регулюють спірні
відносини та їх застосування
сторонами, суд приходить до висновку
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог.

Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI)
визначено правові та організаційні
засади забезпечення збору та обліку
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, умови
та порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку.

Платники єдиного внеску визначені ст.4
Закону № 2464-VI. Зокрема, до них
відносяться фізичні особи-підприємці,
зокрема ті, які використовують працю
інших осіб на умовах трудового
договору (контракту) або на інших
умовах, передбачених законодавством
про працю, чи за цивільно-правовим
договором (крім цивільно-правового
договору, укладеного з фізичною
особою-підприємцем, якщо виконувані
роботи (надавані послуги) відповідають
видам діяльності, зазначеним у витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців).
Тобто, платниками є фізичні
особи-підприємці, що є роботодавцями.
Крім цього, згідно положень цієї ж
статті платниками єдиного внеску є
фізичні особи-підприємці, в тому числі
ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності. Виходячи
із змісту ч.4 ст.5 Закону № 2464, обов'язки
фізичних осіб-підприємців як платників
єдиного внеску виникають з моменту їх
державної реєстрації.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.4 Закону № 2464-VI
фізичні особи-підприємці є
застрахованими особами щодо себе та
страхувальниками осіб, що на них
працюють (для платників єдиного внеску,
зазначених у пунктах 2, 3, 6-14 частини
першої ст.4 Закону № 2464-VI). Крім цього,
відповідно до ч.9 ст.9 Закону № 2464-VI
обчислення і сплата єдиного внеску за
платників, зазначених у пунктах 2, 3, 6, 7,
8, 9 та 11 частини першої статті 4 цього
Закону, здійснюються платниками,
зазначеними у пункті 1 частини першої
статті 4 цього Закону, за рахунок сум, на
які внесок нарахований.

Таким чином, до обов'язків фізичних
осіб-підприємців, що є роботодавцями, а
також для фізичних осіб-підприємців, що
не є роботодавцями, входить своєчасне
нарахування та сплата нарахованого
єдиного внеску до Пенсійного фонду на
суми, що виплачуються ними найманим
працівникам, а також на суми їх доходів
або самостійно визначені ними суми (для
фізичних осіб-підприємців, що обрали
спрощену систему оподаткування), які є
базою для нарахування єдиного внеску
відповідно до зазначеного Закону.

Згідно п.1 ч.2 ст.6 Закону № 2464-VI платник
єдиного внеску зобов'язаний своєчасно
та в повному обсязі нараховувати,
обчислювати і сплачувати єдиний
внесок. При цьому, ч.8 ст.9 Закону № 2464-VI
встановлено базовий звітний період для
фізичних осіб-підприємців календарний
рік. Платники єдиного внеску
зобов'язані сплачувати єдиний внесок,
нарахований за відповідний базовий
звітний період, не пізніше 20 числа
місяця, що настає за базовим звітним
періодом.

Однак, всупереч положенням
вищевказаних норм, позивач вчасно не
сплатив у повному обсязі суму єдиного
внеску у розмірі 1194,03грн. Виходячи з
цього та на підставі п.6 ст.1 Закону №
2464-VI несплачена позивачем вчасно сума
єдиного внеску визнається недоїмкою.

Відповідно до ст.25 Закону № 2464-VI
територіальний орган Пенсійного фонду
у порядку, за формою і в строки,
встановлені Пенсійним фондом за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. У цьому
разі, боржник протягом десяти робочих
днів з дня її отримання повинен або
узгодити суму зобов'язання з органом
Пенсійного фонду, або оскаржити вимогу
до органу Пенсійного фонду вищого
рівня чи до суду, або сплатити борг. У
іншому разі, УПФУ надсилає вимогу для
стягнення боргу до органу державної
виконавчої служби або звертається з
позовом про стягнення боргу до суду.

Судом встановлено, що 13.05.2013р. УПФУ в
Голопристанському районі винесено
вимогу про сплату боргу № Ф-140-1У.

Вказана вимога була направлена на
адресу відповідача рекомендованим
листом з повідомленням про вручення,
однак 03.07.2013р. поштове відправлення
повернулося до УПФУ в
Голопристанському районі з відміткою
"за закінченням терміну зберігання".

Згідно п.6.4 Інструкції про порядок
нарахування і сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженої
постановою правління Пенсійного фонду
України від 27.09.2010 № 21-5 (яка діяла до
25.02.2014р.), вимога вважається надісланою
(врученою) фізичній особі, якщо її
вручено особисто такій фізичній особі
або її законному представникові чи
надіслано листом на її адресу за місцем
проживання або останнього відомого її
місця перебування (проживання) з
повідомленням про вручення за порядком
оформлення зазначених поштових
відправлень, установленим Кабінетом
Міністрів України.

Якщо платник на день надсилання йому
органом Пенсійного фонду вимоги не
повідомив в установленому порядку про
зміну місцезнаходження (місця
проживання), вимога вважається
належним чином врученою навіть у разі
її повернення як такої, що не знайшла
адресата.

У разі коли не можливо вручити платнику
єдиного внеску вимогу поштою в зв'язку
з відсутністю його за
місцезнаходженням (відсутністю
службових осіб платника єдиного внеску
за його місцезнаходженням), відмовою
службових осіб платника єдиного внеску
прийняти вимогу, вимога вважається
врученою платнику єдиного внеску у
день, зазначений поштовою службою в
повідомленні про вручення із
зазначенням причин невручення.

Таким чином, вимога про сплату боргу
від 13.05.2013р. № Ф-140-1У вважається
врученою відповідачу та узгодженою з
18.07.2013р.

Крім цього, судом встановлено, що
23.08.2013р. ОСОБА_1, після спливу строку на
узгодження вимоги, подала до
Херсонського окружного
адміністративного суду позов про
захист порушеного конституційного
права шляхом заборони примушування
брати участь у діяльності
неприбуткової самоврядної організації
Пенсійного фонду та скасування вимоги
від 13.05.2013р. №140-1. Постановою
Херсонського окружного
адміністративного суду від 10.09.2013р. по
справі №821/3293/13-а, яку залишено без змін
ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 04.12.2013р.,
відмовлено у задоволенні позовних
вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що дії відповідач-1 по передачі вимоги
про сплату боргу від 13.05.2013р. за № 140-1У
на примусове виконання до ВДВС
Голопристанського РУЮ Херсонської
області є правомірними, а позовні
вимоги в цій частині - необґрунтованими
та такими, що не підлягають
задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання
ВДВС Голопристанського РУЮ у
Херсонської області повернути УПФУ в
Голопристанському районі Херсонської
області без виконання вимогу про
сплату боргу від 13.05.2013р. за №140-1У та
скасування постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 16.01.2014р., суд
зазначає наступне.

Постановою головного державного
виконавця ВДВС Голопристанського РУЮ у
Херсонської області Браги В.В. від
11.07.2013р. відкрито виконавче провадження
з примусового виконання вимоги від
13.05.2013р. № 140-1У про стягнення з ОСОБА_1 на
користь УПФУ в Голопристанському
районі Херсонської області боргу у
сумі 1194,00грн.

В процесі здійснення виконавчих дій
головним державним виконавцем ВДВС
Голопристанського РУЮ у Херсонської
області винесено постанову від 16.01.2014р.
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України (ст.2
Закону України "Про виконавче
провадження").

Стаття 25 Закону України "Про виконавче
провадження" встановлює, що державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. У
постанові державний виконавець вказує
про необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Положеннями статті 17 Закону України
"Про виконавче провадження"
передбачено перелік виконавчих
документів за рішеннями, що підлягають
примусовому виконанню державною
виконавчою службою, зокрема, рішення
інших органів державної влади, якщо їх
виконання за законом покладено на
державну виконавчу службу.

Частиною 4 статті 25 Закону № 2464-VI
передбачено, що територіальний орган
Пенсійного фонду у порядку, за формою і
в строки, встановлені Пенсійним фондом
за погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога
про сплату недоїмки є виконавчим
документом.

Відповідно до ч.5 ст.25 Закону № 2464-VI
вимога територіального органу
Пенсійного фонду про сплату недоїмки
або рішення суду щодо стягнення суми
недоїмки виконується державною
виконавчою службою в порядку,
встановленому законом.

Таким чином, прийнята УПФУ в
Голопристанському районі Херсонської
області на підставі Закону № 2464-VІ
вимога про сплату єдиного соціального
внеску за своїм правовим характером та
з урахуванням положень Закону України
"Про виконавче провадження" є
виконавчим документом, який підлягає
виконанню органами державної
виконавчої служби.

Дослідивши вимогу УПФУ в
Голопристанському районі Херсонської
області про сплату боргу від 13.05.2013р. №
140-1У, суд встановив, що даний виконавчий
документ видано на підставі ст.25 Закону
№ 2464-VІ та він повністю відповідає
вимогам ст.18 Закону України "Про
виконавче провадження", а тому
правомірно був прийнятий до виконання
головним державним виконавцем ВДВС
Голопристанського РУЮ у Херсонської
області.

Згідно ч.1 ст.52 Закону України "Про
виконавче провадження" звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Частино 5 ст.52 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
у разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне боржнику
інше майно, за винятком майна, на яке
згідно із законом не може бути
накладено стягнення.

Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження (ч.2 ст.52 Закону
України "Про виконавче провадження").

Таким чином, суд вважає, що головним
державним виконавцем ВДВС
Голопристанського РУЮ у Херсонської
області правомірно винесено постанову
від 16.01.2014р. про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Посилання позивача на ч.15 ст.106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", яка, на
думку позивача, забороняє примусове
стягнення органами виконавчої служби
недоїмки зі сплати внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування з фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали
особливий порядок оподаткування, суд
вважає безпідставними у зв'язку із
наступним.

Законом України "Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України" від 07.07.2011
р. внесено зміни до ч.15 ст.106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування ".

Згідно положень абз.2, 3 ч.15 ст.106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
фінансові санкції (штраф, пеня) та
адміністративні стягнення, а також
примусові стягнення органами
виконавчої служби за несплату внесків
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування фізичними
особами - підприємцями, які обрали
особливий спосіб оподаткування, не
застосовуються. Нараховані органами
Пенсійного фонду України суми
фінансових санкцій, зазначених в
абзаці другому цієї частини, та не
сплачені фізичними особами -
підприємцями, які обрали особливий
спосіб оподаткування, підлягають
списанню.

Суд вважає, що положення ч.15 ст.106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
стосуються не суми недоїмки, а саме
фінансової відповідальності за її
несплату, яка може бути застосована до
фізичної особи-підприємця у вигляді
штрафу чи пені на підставі вказаного
Закону.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що відповідачем-2 правомірно
відкрито виконавче провадження з
примусового виконання вимоги від
23.02.2011р. за № 1426 та винесено постанову
від 16.01.2014р. про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, підстави для повернення
виконавчого документу стягувачеві
відсутні, а тому позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Суд не вбачає ознак протиправності в
діях відповідачів при направленні
вимоги про сплату боргу на примусове
виконання, при відкритті виконавчого
провадження з виконання зазначеної
вимоги та при винесенні постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 12, 14, 71, 86, 122, 158-163, 167
КАС України, суд -

постановив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити
повністю.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення. В разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Суддя

Циганій С.І.

кат. 11.5