Справа № 2а-215/11
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

11 березня 2014 року м.
Київ В/800/958/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

суддів: Чалого С.Я., Донця О.Є.,
Логвиненка А.О., Мороза В.Ф., Маслія В.І.,

перевіривши заяву ОСОБА_1 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 19
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Київській області про зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовом до Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Київській області, в
якому, з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог, просив
визнати дії відповідача щодо
неперерахунку страхової суми
незаконними; зобов'язати відповідача
здійснити перерахунок страхової суми,
виходячи з основних і додаткових видів
грошового забезпечення станом на 08
листопада 2005 року в розмірі 2260 грн. 43
коп. та виплатити недоплачену страхову
суму в розмірі 75452 грн. 64 коп.

Постановою Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 червня 2011 року
позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Київській області щодо
відмови в перерахунку ОСОБА_1
одноразової допомоги відповідно до ст.
23 Закону України "Про міліцію" в порядку
та на умовах, визначених постановою
Кабінету Міністрів УРСР № 59 від 29
червня 1991 року. Зобов'язано Головне
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Київській області
нарахувати та виплатити ОСОБА_1
одноразову допомогу відповідно до
вимог ст. 23 Закону України "Про міліцію"
в порядку та на умовах, визначених
постановою Кабінету Міністрів УРСР № 59
від 29 червня 1991 року, з урахуванням вже
здійсненої виплати. В решті позову
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 31 травня 2012
року скасовано рішення суду першої
інстанції в частині визнання
протиправними дій відповідача щодо
відмови в перерахунку одноразової
допомоги відповідно до ст. 23 Закону
України "Про міліцію" та зобов'язання
відповідача виплатити одноразову
допомогу відповідно до ст. 23 Закону
України "Про міліцію", в порядку та на
умовах, визначених постановою Кабінету
Міністрів УРСР № 59 від 29 червня 1991 року.
В цій частині винесено нове рішення,
яким відмовлено у задоволенні позову
про зобов'язання вчинити дії. В іншій
частині постанову суду першої
інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 19 листопада 2013 року,
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 31 травня 2012
року залишено без змін.

У заяві про перегляд Верховним Судом
України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 19
листопада 2013 року, заявник ставить
питання про її скасування, посилаючись
на неоднакове застосування судом
касаційної інстанції в спірній ухвалі
та в ухвалі ВАСУ від 19 вересня 2013 року
(К-32256/09), постанові ВАСУ від 17 вересня 2013
року (К/9991/27880/11), ухвалі ВАСУ від 17
квітня 2008 року та постанові ВАСУ від 26
січня 2011 року (К-10802/08) одних і тих самих
норм матеріального права, а саме: ст.23
Закону України «Про міліцію» та
Положення про порядок і умови
державного особистого страхування
осіб рядового, начальницького та
вільнонайманого складу органів і
підрозділів внутрішніх справ України,
затв. Постановою Кабінету міністрів
УРСР від 29 червня 1991 року №59.

Як вбачається із п. 4 Постанови Пленуму
ВАСУ від 13 грудня 2010 року "Про судову
практику застосування статей 235 - 240
Кодексу адміністративного судочинства
України" відповідно до ст. 237 КАС
України заява про перегляд з указаних
мотивів може бути подана за наявності
таких складових: неоднакового
застосування одних і тих самих норм
матеріального права; ухвалення різних
за змістом судових рішень; спірні
питання виникли у подібних
правовідносинах.

Під неоднаковим застосуванням одних і
тих самих норм матеріального права
необхідно розуміти, зокрема:

різне тлумачення змісту і сутності
правових норм, на підставі якого
зроблено висновок про різний зміст
суб'єктивних прав і обов'язків
учасників відповідних правовідносин, у
тому числі про наявність та обсяг прав
і/або обов'язків осіб, які беруть участь
у справі;

різне застосування правил конкуренції
правових норм при вирішенні колізій
між ними з урахуванням ієрархії цих
правових норм, а також дії норм у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню;

різне визначення предмета регулювання
правових норм, зокрема застосування
різних правових норм для регулювання
одних і тих самих відносин або
поширення дії норми на певні
правовідносини в одних випадках і
незастосування цієї самої норми до
аналогічних відносин в інших випадках,
тобто різне застосування закону, який
не підлягав застосуванню;

різне застосування правил аналогії
права чи закону в подібних
правовідносинах.

Подібність правовідносин означає,
зокрема, тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин). Зміст правовідносин з
метою з'ясування їх подібності в різних
рішеннях суду (судів) касаційної
інстанції визначається обставинами
кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень має місце в разі, коли суд (суди)
касаційної інстанції у розгляді двох
чи більше справ за тотожних предмета
спору, підстав позову та за аналогічних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

Виходячи з вищевикладеного та
враховуючи зміст спірної ухвали ВАСУ
від 19 листопада 2013 року та зміст рішень,
в яких, на думку заявника має місце
подібність правовідносин та
неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права,
колегія суддів приходить до висновку,
що із доданих до заяви копій судових
рішень Вищого адміністративного суду
України не вбачається подібності
правовідносин, а відтак і неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права.

Враховуючи цю обставину, обговоривши
доводи заяви та виходячи з мети
судового перегляду, колегія суддів не
знаходить підстав для допуску заяви
ОСОБА_1 до провадження.

Керуючись статтями 237, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Відмовити в допуску до провадження
заяви ОСОБА_1 про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 19
листопада 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і: