Справа № 812/5721/13-а
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Островська
Суддя-доповідач - Чумак С.Ю.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року справа №812/5721/13-а

приміщення суду за адресою: 83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді: Чумака С.Ю.,

суддів: Ляшенко Д.В., Ястребової Л.В.,

при секретарі Пеньковій А.В.,

за участю представника відповідача
Басакіна В.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2013
року в адміністративній справі №
812/5721/13-а за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної
податкової інспекції в місті
Свердловську Головного управління
Міндоходів у Луганській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулась до суду з позовом
про скасування податкового
повідомлення-рішення від 25 лютого 2013
року № , яким їй визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 22960 гривень та
штрафні санкції на суму 1 гривня, а
всього на суму 22961 гривня. В
обґрунтування позовних вимог
зазначила, що висновки податкового
органу щодо нікчемності та
безтоварності її господарських
відносин з ПП ВКФ «Укрпромснаб» та ТОВ
«Внешпромімпорт» є безпідставними,
ґрунтуються лише на припущеннях
відповідача і не відповідають дійсним
обставинам справи.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2013
року в задоволені позову відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив
з того, що за відсутності інших
достатніх та належних доказів, які б
підтверджували фактичне надання
послуг, податкові накладні та ТТН, на
підставі яких сформований податковий
кредит за спірними господарськими
операціями, самі по собі не
підтверджують право позивача на його
формування.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій з мотивів, зазначених в
позові, просить скасувати постанову
суду першої інстанції та постановити
постанову, якою позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, представника
сторони, перевіривши законність
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, вважає за необхідне вимоги,
викладені в апеляційній скарзі,
задовольнити частково за наступними
підставами.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначення вичерпного переліку
податків та зборів, що справляються в
Україні, та порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства регулює
Податковий кодекс України, розділом V
якого врегульовані питання, пов'язані з
обчисленням та сплатою податку на
додану вартість.

Пунктом 14.1.181 ПК України визначено, що
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно пункту 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається:

дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 цієї ж статті визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з положеннями п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Згідно статті 200 Податкового кодексу
України:

- сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду (пункт 200.1);

- при позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом (пункт 200.2).

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
яка згідно з пунктом 201.6 статті 201
Податкового кодексу України є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту
(пункт 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України).

Право платника податку - покупця на
податковий кредит кореспондується з
податковими зобов'язаннями іншого
платника податку - постачальника
товарів (послуг), який зобов'язаний
включити до податкових зобов'язань
суму податку на додану вартість,
сплачену (нараховану) покупцем у ціні
придбання товарів (послуг). До складу
податкового кредиту звітного періоду
відносяться суми податку, сплачені в
ціні товару при його придбанні. При
цьому для віднесення відповідних сум
податків, сплачених у ціні товару, до
податкового кредиту платника податку,
який придбав зазначений товар,
Податковим Кодексом України не
передбачено як умову сплату цих сум до
бюджету. Статтею 201 ПК України
передбачено лише обов'язок платника
податку надати покупцю податкову
накладну. Якщо контрагент не виконав
свого зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, це тягне відповідальність і
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на формування
податкового кредиту у разі, якщо він
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3
статті 54 Податкового кодексу України
контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму грошових
зобов'язань, зменшення (збільшення)
суми бюджетного відшкодування та/або
зменшення від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків,
передбачених цим Кодексом або іншим
законодавством, якщо дані перевірок
результатів діяльності платника
податків свідчать про заниження або
завищення суми його податкових
зобов'язань, заявлених у податкових
(митних) деклараціях, уточнюючих
розрахунках.

Судом встановлено, що в період з 23.11.2012
року по 03.12.20.12 року відповідачем на
підстав наказу № 289 від 05.11.2012 року, 3309
від 26.11.2012 року було проведено
позапланову невиїзну документальну
перевірку фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 з питань дотримання вимог
податкового законодавства з податку на
додану вартість по взаємовідносинам з
ПП ВКФ «Укрпромснаб», ТОВ
«Внешпромімпорт» за період з 01.01.2011
року по 31.05.2011 року, за результатами
якої складено акт від 06 грудня 2012 року
№476/1720/4 (а.с. 16-22).

Згідно висновків акту від 6 грудня 2012
року №476/1720/4 перевіркою
встановлено відсутність первинної
документації та відсутність
фактичного здійснення господарських
операцій ПП ВКФ «Укрпромснаб», ТОВ
«Внешпромімпорт» по поставкам товарів
на адресу позивача та укладення угод з
метою настання реальних наслідків.

У зв'язку з тим, що угоди поставки
товару є нікчемними, нікчемний
правочин є недійсним в силу закону,
такий нікчемний правочин не створює
інших юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

В порушення п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст.
201 Податкового кодексу України
позивачем включено до складу
податкового кредиту, в результаті чого
завищено податковий кредит, суму 22960,00
грн.(сума податку на додану вартість,
нарахована на вартість паливно -
мастильних матеріалів, поставка яких
не підтверджена документально) у тому
числі по періодах:

лютий 2011 - 4125 грн.

березень 2011 - 6875 грн.

квітень 2011 - 7102 грн.

травень 2011 - 4858 грн.

На підставі акту перевірки 06 грудня 2012
року №476/1720/4 Державною податковою
інспекцією у місті Свердловську
Головного управління Міндоходів у
Луганській області винесено податкове
повідомлення-рішення від 18 грудня 2012
року № про збільшення суми
грошового зобов'язання за платежем
«податок на додану вартість» на
загальну суму 28700,00 грн., у тому числі
22960,00 грн - за основним платежем, 5740 грн -
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) (а.с. 15).

Не погодившись з вказаним податковим
повідомленням - рішення позивач
звернувся з первинною скаргою №26 від
27.12.2012 року на податкове повідомлення
-рішення до Державної податкової
служби у Луганській області.

Наприкінці лютого 2013 року позивачем
було отримано рішення ДПС у Луганській
області від 21.02.2013 року № 2165/10-400/08,
відповідно до якого скасовано
податкове повідомлення-рішення від 18
грудня 2012 року № у частині
застосування штрафної (фінансової)
санкції у сумі 5739 грн. а в іншій частині
без змін (а.с.42-47).

Не погодившись з даним рішенням
позивач звернувся з повторною скаргою
від 04.03.2013 року №4 на податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової служби України.

Наприкінці квітня 2013 року позивач
отримав рішення Державної податкової
служби України від 30.03.2013 року №
1893/П/10-2315 яким було залишено без змін
податкове повідомлення - рішення (з
урахуванням рішення, прийнятого за
розглядом первинної скарги) та рішення
ДПС у Луганській області від 21.02.2013 року
№ 2165/10-400/08, прийняте за розглядом
первинної скарги, а повторну скаргу
залишено без задоволення (а.с.48-50).

За результатами розгляду скарг
позивача було прийняте нове податкове
повідомлення-рішення від 25.02.2013 року №
000081720, яким визначено зобов'язання з ПДВ
у розмірі 22961 грн. (основний борг - 22960
грн, штрафні (фінансові) санкції в
розмірі 1 грн, а податкове
повідомлення-рішення від 18.12.2012 року
№ відкликано самим податковим
органом (а.с. 167).

З матеріалів справи вбачається, що за
перевірємий період позивачем
задекларовано податкових зобов'язань з
податку на додану вартість у сумі 77363
грн.

1 жовтня 2010 року між позивачем (за
договором - Покупець) та ПП ВКФ
«Укрпромснаб» (за договором -
Постачальник) укладено договір
поставки нафтопродуктів № 01/10-П (а.с.
23-24).

Відповідно до умов договору №01/10-П від
01.10.2010 року покупець зобов'язується
прийняти та оплатити нафтопродукти,
асортимент та вартість товару
вказується в видаткової накладної.

На виконання умов договору позивач
придбала у ПП ВКФ «Укрпромснаб»
паливно-мастильні матеріали, а саме:
бензин А 95, об'єм нафтопродукту - 300 л. на
суму 24750,00 грн. з ПДВ та бензин А 92, об'єм
нафтопродукту - 500 л. на суму 41250,00 грн. з
ПДВ.

ПП ВКФ «Укрпромснаб» виписано та
видано позивачу податкові накладні,
видаткові накладні та
товаро-транспортні накладні на відпуск
нафтопродуктів на дані поставки, а
саме:

- видаткову накладна №УП-260111021 від 26
січня 2011 року (а.с.25);

- податкову накладну №2601022 від 26.01.2011
року (а.с.26);

- ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти)
№2102 від 26.01.2011 року (а.с.27);

- видаткову накладну №УП-210211041 від
21.02.2011 року (а.с.28);

- податкову накладну №599 від 21.02.2011 року
(а.с.29);

- ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти)
№599 від 21.02.2012 року (а.с.30).

1 березня 2010 року між позивачем (за
договором - Покупець) та ТОВ
«Внешпромімпорт» (за договором -
Постачальник) укладено договір
поставки нафтопродуктів № 20 (а.с.32).

На виконання умов договору позивач
придбала у ТОВ «Внешпромімпорт»
паливно-мастильні матеріали, а саме:
бензин А - 92, об'єм нафтопродукту - 300 л.,
бензин А-80, об'єм нафтопродукту - 1200 л.,
бензин А-95, об'єм нафтопродукту - 1800 на
загальну суму 55560,00 грн. з ПДВ та
дизельна паливо - 1800 л. на загальну суму
16200 грн. з ПДВ.

ТОВ «Внешпромімпорт» виписано та
видано позивачу податкові накладні,
видаткові накладні та
товаро-транспортні накладні на відпуск
нафтопродуктів на дані поставки, а
саме:

- видаткову накладну РН-18/04-2 від 18.04.2011
року (а.с. 33);

- податкову накладну № 40 від 18.04.2011 року
(ас.с.34);

- ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти)
№ РН-18/04 від 18.04.2011 року (а.с. 35);

- видаткову накладну № РН-19/04-03 від
19.04.2013 року (а.с. 36);

- податкову накладну № 44 від 19.04.2011 року
(а.с. 37);

- ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти)
№ РН-19/04 від 19.04.2011 року (а.с. 38).

До суду позивачем також надано
сертифікати відповідності (а.с. 31, 39, 40,
41, 162, 163, 167).

Прийняття товару на облік
підтверджується фіскальними чеками.
а.с. 189-190.

Доказів, що ПП ВКФ «Укрпромснаб» та ТОВ
«Внешпромімпорт» не мали права
видавати такі накладні або, що останні
підписані не уповноваженими на те
особами чи складені з порушенням вимог
чинного законодавства, відповідачем
суду не надавались.

Факт оплати за придбаний товар
підтверджується платіжними
дорученнями на користь ПП ВКФ
«Укрпромснаб» та ТОВ «Внешпромімпорт».
а.с. 191-193.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку щодо доведеності
позивачем реального виконання умов
договору, укладеного між ним та
зазначеними контрагентами.

З приводу недоліків
товарно-транспортних накладних, на які
постилається відповідач, та які
прийняв до уваги суд першої інстанції,
колегія суддів зауважує, що не
зазначення чи неповне зазначення у
товарно-транспортній накладній певних
реквізитів є формальними порушеннями
порядку заповнення такої накладної і
не можуть бути підставою для
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість, оскільки
ТТН не є підставою для нарахування
податкового кредиту. За таких обставин,
зважаючи, що товарно-транспортна
накладна - це документ, що призначений
для списання товарно-матеріальних
цінностей, обліку на шляху їх
переміщення, оприбуткування,
складського, оперативного та
бухгалтерського обліку, а також для
розрахунків за перевезення вантажу та
обліку виконаної роботи, колегія
суддів вважає, що недоліки заповнення
товарно-транспортної накладної
взагалі не мають якогось значення для
вирішення спору щодо наявності у
позивача права на формування
податкового кредиту за наявності
належним чином виданої податкової
накладної та інших первинних
документів, які підтверджують
реальність виконання господарської
операції.

Також не мають правового значення
доводи податкового органу щодо
порушення позивачем правил
бухгалтерського обліку та обліку
паливно-мастильних матеріалів шляхом
обліку останніх у фіскальних чеках,
оскільки такі порушення не свідчать
про відсутність реального здійснення
господарських операцій. Навпаки
наявність у позивача фіскальних чеків,
якими зафіксовано придбання товару у
ПП ВКФ «Укрпромснаб» та ТОВ
«Внешпромімпорт», підтверджує
реальність здійснення цих операцій.
Вказані ж відповідачем порушення
можуть складати окремий склад
правопорушення, але не можуть впливати
на наявність чи відсутність у позивача
права на формування податкового
кредиту.

Колегія суддів також вважає необхідним
зазначити, що можливе порушення норм
Податкового Кодексу України
контрагентами позивача породжує
негативні наслідки саме для цих
підприємств і не може впливати на право
позивача на бюджетне відшкодування
податку на додану вартість, оскільки
останній виконав усі передбаченні
законом умови щодо отримання такого
відшкодування, та має всі
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Чинне законодавство не встановлює
обов'язок покупця сплачувати ПДВ
повторно ще й до бюджету в разі, коли
такий податок не буде сплачений
продавцем або іншою особою, з
врахуванням суми податку, отриманого
від покупця у складі ціни товару.

ПДВ, яке включене до ціни товару, є
податковим зобов'язанням продавця
товару, і саме продавець несе обов'язок
по сплаті цього податку до бюджету. З
урахуванням вимог Податкового Кодексу
України покупець сплачує суму ПДВ в
ціні товару безпосередньо продавцю,
тому не може в подальшому у будь-якому
вигляді впливати на надходження чи не
надходження цих сум ПДВ до Державного
бюджету.

Посилання відповідача на нікчемність
вказаних договорів з підстав ст. 228
Цивільного Кодексу України суперечать
положенням вказаної статті, оскільки
зазначений в ній перелік нікчемних
правочинів є вичерпним і податковий
орган не наділений законодавством в
односторонньому порядку вирішувати чи
є правочин нікчемним, чи ні. Якщо ж
податковий орган вважає зазначений
договір таким, що вчинений з метою, яка
суперечить інтересам держави і
суспільства, останній може бути
визнаний судом недійсним відповідно до
вимог частини 3 статті 228 ЦК України.

Крім того, з роз'яснень,
викладених в п. 18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» нікчемними
правочинами в сенсі статті 228 ЦК
України є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження
або незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Отже за змістом статті 228 Цивільного
кодексу України нікчемний правочин - це
такий правочин, який безпосередньо
суперечить вимогам закону, тобто
повинно мати місце абсолютне та
очевидне порушення відповідного
закону, яке може не визнаватися в
судовому порядку нікчемним.

Договори між позивачем та зазначеними
вище контрагентами, які відповідачем в
акті перевірки зазначаються як
нікчемні, не підпадають під
вищезазначені категорії і вимоги
частин 1 та 2 статті 228 ЦК України на них
розповсюджуватись не можуть, оскільки
вони є звичайними господарськими
договорами, а не такими, що спрямовані
на порушення публічного порядку.
Виходячи з правового змісту частини 3
статті 228 Цивільного кодексу України
правочини, що мають ознаки
оспорюваності, визнаються недійсними
лише в судовому порядку. Відповідач же
з позовами про визнання вказаних
договорів недійсними до суду не
звертався.

Зважаючи на вимоги частини 2 статті 71
КАС України в цьому випадку саме
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, який заперечував проти
позову, повинен був доказувати
правомірність своїх дій та прийнятого
податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів вважає необхідним також
зазначити, що кваліфікація правочину
як нікчемного за статтею 228 Цивільного
кодексу України передбачає
встановлення протиправної поведінки
обох або однієї з сторін договору,
наявність спеціальної мети при
укладенні договору, а також наявність
умислу на заволодіння чужим майном (у
даному випадку - на ухилення від сплати
податків). Відповідачем також не було
надано належних та допустимих доказів
наявності вини (умислу) в позивача чи
посадових осіб ПП ВКФ «Укрпромснаб» та
ТОВ «Внешпромімпорт».

Крім того, відповідачем суду не
доведено наявність якихось негативних
судових рішень в порядку кримінального
судочинства стосовно посадових осіб
позивача або його контрагента.

Суд зазначає, що за не доведення факту
невиконання чи неналежного виконання
обов'язку позивача по сплаті податків,
зборів та інших обов'язкових платежів,
приховування чи заниження об'єктів
оподаткування, що виникли внаслідок
здійснення господарських операцій за
договором між позивачем та вказаними
вище контрагентами, у відповідача
відсутні підстави стверджувати, що
саме ці договори якимось чином
порушують публічний порядок, а отже в
силу статті 228 Цивільного кодексу
України є нікчемними.

Крім того, законодавством України
передбачено персональну
відповідальність платника податків за
порушення, допущенні при веденні
податкового обліку. У разі якщо
контрагентом платника податковий
облік ведеться із порушенням вимог
чинного законодавства, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
притягнення до відповідальності
платника податків який має
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту та валових
витрат. Отже, за загальним правилом
несплата ПДВ продавцем і його
постачальниками сама по собі не є
підставою для зменшення податкового
кредиту або відмови у відшкодуванні
зазначеного податку покупцю, який
відніс до податкового кредиту суму ПДВ,
сплачену продавцю разом із ціною
товару ( послуги). Крім того,
добросовісний платник податків, який в
силу покладеного на нього законами
обов'язку щодо сплати податків вступає
у зв'язку з цим у відповідні
правовідносини з державою, не може
нести відповідальність за невиконання
чи неналежне виконання такого
обов'язку іншими платниками податків,
якщо інше прямо не встановлено законом.

За таких обставин позивач як
добросовісний платник податків не може
нести відповідальність за можливе
неналежне ведення податкового обліку
та порушення податкового
законодавства ПП ВКФ «Укрпромснаб» та
ТОВ «Внешпромімпорт».

Доводи податкового органу про не
підтвердження між позивачем та його
контрагентом господарських операцій,
які за своєю суттю є доводами про
нікчемність укладених правочинів, які
не створюють юридичних наслідків є
лише припущеннями відповідача і
фактичними обставинами справи не
підтверджені. Жодним
нормативно-правовим актом не визначено
право податкового органу самостійно
надавати оцінку укладеним (вчиненим)
договорам з визначенням їх нікчемними,
недійсними з застосуванням
відповідних наслідків внаслідок
вчинення таких правочинів.

З огляду на реальний характер операцій
з придбання товарів з метою
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності, суд прийшов до висновку, що
позивач правомірно сформував
податковий кредит, що є підставою для
скасування податкового
повідомлення-рішення відповідача від
від 25 лютого 2013 року № , яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 22960 гривень та штрафні
санкції на суму 1 гривня, а всього на
суму 22961 гривня.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що постанова суду першої
інстанції прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи, у зв'язку з чим
постанова суду підлягає скасуванню з
прийняттям нової постанови про
задоволення позову.

Повний текст виготовлено 14 березня 2014
року.

На підставі викладеного,
керуючись статтями 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212,
254 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 - задовольнити

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2013
року в адміністративній справі №
812/5721/13-а скасувати.

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
до Державної податкової інспекції в
місті Свердловську Головного
управління Міндоходів у Луганській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції в місті
Свердловську Головного управління
Міндоходів у Луганській області від 25
лютого 2013 року № , яким фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_3 визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 22960 гривень та
штрафні санкції на суму 1 гривня, а
всього на суму 22961 (двадцять дві тисячі
дев'ятсот шістдесят одна) гривня.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 сплачені судові витрати в сумі
947 гривень 91 копійок.

Постанова суду апеляційної
інстанції за наслідками перегляду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з складення в
повному обсязі до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

С.Ю.Чумак

Судді:

Д.В.Ляшенко

Л.В. Ястребова