Справа № 2а-1670/5168/11
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/12599/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Калашнікової О.В. Васильченко Н.В.
Конюшка К.В. розглянувши у
попередньому судовому засіданні
адміністративну справу за касаційною
скаргою фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від 12
серпня 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 19 січня 2012 року у справі за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України
Київського району м. Полтави про
визнання незаконними та скасування
вимог,-

в с т а н о в и л а:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернувся в суд з позовом до Управління
Пенсійного фонду України Київського
району м. Полтави, в якому просив:
встановити порушення відповідачем
законодавства України при складанні
вимог про сплату боргу від 05 листопада
2010 року № Ф-1789 та від 04 лютого 2011 року №
Ф-63 без наявності повноваження на їх
складання; визнати незаконними та
скасувати вимоги про сплату боргу від 05
листопада 2010 року № Ф-1789 та від 04 лютого
2011 року № Ф-63.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
позивач, як фізична особа-підприємець,
перебуває на спрощеній системі
оподаткування та відповідно до
положень пункту 6 Указу Президента
України "Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва" № 727/98
від 03 липня 1998 року та статті 14 Розділу
IV Декрету КМУ "Про прибутковий податок
з громадян" сплачує збір на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України в складі єдиного податку, а
відтак відповідачем протиправно
винесено оскаржувані вимоги щодо
сплати позивачем заборгованості.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 12 серпня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19 січня 2012
року, у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваними
судовими рішеннями, фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, у якій просить їх
скасувати та задовольнити позовні
вимоги, а у разі відмови у задоволенні
касаційної скарги визнати штрафні
санкції списаними.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, позивач 11 липня
1996 року зареєстрований як фізична
особа-підприємець Виконавчим
комітетом Полтавської міської ради,
свідоцтво про державну реєстрацію
серії НОМЕР_1, та перебуває на обліку
Управління Пенсійного фонду України
Київського району м. Полтави як платник
страхових внесків з 08 липня 1996 року

У 2010 році позивач перебував на
спрощеній системі оподаткування, що
підтверджується копією свідоцтва про
сплату єдиного податку серії НОМЕР_2.

Також судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем було
сформовано та надіслано на адресу
позивача вимоги про сплату боргу № Ф-1789
від 05 листопада 2010 року на суму 632,46 грн.
та № Ф-63 від 04 лютого 2011 року на суму 656,34
грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди першої та апеляційної
інстанцій виходили з того, що з моменту
набрання законної сили Законом України
"Про внесення змін до законів України
"Про Державний бюджет України на 2010 рік"
та "Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" будь-яка фізична
особа-суб'єкт підприємницької
діяльності, що обрала особливий спосіб
оподаткування, навіть, якщо вона
додатково працює на підприємстві та із
її заробітної плати також стягуються
відповідні суми до Пенсійного фонду,
повинна доплатити внески до Пенсійного
фонду за себе та членів своєї сім'ї у
передбаченому законодавством розмірі.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій, виходячи з
наступного.

17 липня 2010 року набрав чинності Закон
України "Про внесення змін до законів
України "Про Державний бюджет України
на 2010 рік" та "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", яким
внесено зміни до підпункту 4 пункту 8
розділу XV "Прикінцеві положення" Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", у
відповідності до яких фізичні
особи-суб'єкти підприємницької
діяльності, які обрали особливий
спосіб оподаткування (фіксований
податок, єдиний податок), та члени сімей
зазначених осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, на період дії законодавчих
актів з питань особливого способу
оподаткування сплачують страхові
внески в порядку, визначеному цим
Законом.

Сума страхового внеску встановлюється
зазначеними особами самостійно для
себе та членів їх сімей, які беруть
участь у провадженні такими особами
підприємницької діяльності та не
перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимальної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
дійшли вірного висновку про те, що з 17
липня 2010 року у позивача виник
обов'язок сплачувати страховий внесок,
незважаючи на факт сплати ним єдиного
податку.

Сплата страхових внесків здійснюється
у строки, визначені частиною шостою
статті 20 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", а саме: щоквартально,
протягом 20 календарних днів, наступних
за останнім календарним днем звітного
кварталу. Суми несплачених страхових
внесків вважаються простроченою
заборгованістю і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій.

Відповідно до статті 106 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" в редакції, що
діяла протягом періоду з 17 липня 2010
року по 01 січня 2011 року, у разі
виявлення своєчасно не сплачених сум
страхових внесків страхувальники
зобов'язані самостійно обчислити ці
внески і сплатити їх з нарахуванням
пені в порядку і розмірах, визначених
цією статтею.

Суми страхових внесків своєчасно не
нараховані та/або не сплачені
страхувальниками у строки, визначені
статтею 20 цього Закону, в тому числі
обчислені територіальними органами
Пенсійного фонду у випадках,
передбачених частиною третьою статті 20
цього Закону, вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій.

Територіальні органи Пенсійного фонду
за формою і у строки, визначені
правлінням Пенсійного фонду,
надсилають страхувальникам, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є
виконавчим документом.

Протягом десяти робочих днів із дня
одержання вимоги про сплату недоїмки
страхувальник зобов'язаний сплатити
суми недоїмки та суми фінансових
санкцій.

Таким чином, приймаючи вимогу про
сплату боргу від 05 листопада 2010 року №
Ф-1789, відповідач діяв в межах наданих
йому повноважень.

Відповідно до абзацу п'ятого пункту 7
розділу VIII "Прикінцеві та Перехідні
положення" Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", який набрав
чинності з 1 січня 2011 року, стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.

З огляду на наведене, приймаючи вимогу
від 04 лютого 2011 року № Ф-63, відповідач
також діяв в межах наданих йому
повноважень, а відтак колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про відсутність
підстав для задоволення позову.

Щодо прохання позивача в касаційні
скарзі відносно визнання штрафних
санкцій списаними відповідно до пункту
5 розділу 1 Закону України "Про внесення
змін до Податкового кодексу України та
деяких інших законодавчих актів
України щодо вдосконалення окремих
норм Податкового кодексу України"
колегія суддів зазначає, що суд
касаційної інстанції відповідно до
положень статей 220-232 Кодексу
адміністративного судочинства України
таким повноваженнями не володіє.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
зміни, внесені пунктом 5 розділу 1
Закону України "Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України"
стосуються лише фінансових санкцій, а
не самої заборгованості зі сплати
страхових внесків.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення без змін,
якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 12 серпня 2011
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 19 січня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
239-240 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді:

з оригіналом згідно

помічник судді
А.О. Кулеша