Справа № 818/8117/13-а
Суддя: П'янова Я.В.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 р.Справа № 818/8117/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у м. Сумах Головного
управління Міндоходів у Сумській
області на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
25.11.2013р. по справі № 818/8117/13-а

за позовом Дочірнього підприємства
"Сумський облавтодор" Відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України"

до Державної податкової інспекції у
м. Сумах Головного управління
Міндоходів у Сумській області

про скасування податкового
повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Дочірнє підприємство
"Сумський облавтодор" Відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України" (далі - ДП "Сумський
облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги
України"), звернувся до Сумського
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Сумах Головного
управління Міндоходів у Сумській
області (далі - ДПІ в м. Сумах,
відповідач), в якому просив суд: визнати
протиправним і скасувати податкове
повідомлення-рішення відповідача
№ від 18 вересня 2013 року.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 25.11.2013 р.
адміністративний позов Дочірнього
підприємства "Сумський облавтодор"
Відкритого акціонерного товариства
"Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України"-
задоволено.

Визнано протиправним і скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Сумах № від 18 вересня 2013 року про
збільшення суми грошового зобов'язання
Дочірньому підприємству "Сумський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
з податку на додану вартість в розмірі
115119 (сто п'ятнадцять тисяч сто
дев'ятнадцять) грн. 00 коп.

Не погодившись з прийнятою постановою,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить постанову суду першої
інстанції скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог позивача в повному
обсязі, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу відповідно до ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
в порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, вивчивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги,
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 29.08.2013 року по 30.08.2013 року ДПІ в м. Сумах
проведена документальна позапланова
виїзна перевірка ДП "Сумський
облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
з питань дотримання вимог податкового
законодавства по
фінансово-господарських операціях з
МПП "Лист" за період з 01.04.2013 року по
30.04.2013 року.

За результатами перевірки складений
акт № 655/2204/31931024/59 від 02.09.2013 року ( том 1
а.с.5-13), яким встановлено порушення
позивачем п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44,
п. 198.3, 198.6 ст.198 Податкового кодексу
України від 02 грудня 2010 року №2755-VI, в
результаті чого завищено податок на
додану вартість за квітень 2013 року в
сумі 76746 грн.

На підставі висновків зазначеного акту
перевірки відповідачем прийняте
податкове повідомлення-рішення про
збільшення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість в розмірі
76746,00 грн. та застосування штрафних
санкцій в розмірі 38373,0 грн. ( том 1 а.с.14).

Не погоджуючись із зазначеним
податковим повідомленням - рішенням,
позивач звернувся до суду з вказаним
позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
підстави для прийняття податкового
повідомлення-рішення про збільшення
грошових зобов'язань з податку на
додану вартість у відповідача
відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на таке.

Відповідно до п.п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 4
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Пунктом 198.1. ст. 198 Податкового кодексу
передбачено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.2. ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3. ст. 198 Податкового кодексу
України встановлено, що податковий
кредит звітного періоду визначається,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з, зокрема, придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, відповідно до п. 201.1. ст. 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
в якій зазначаються в окремих рядках
певні обов'язкові реквізити.

Відповідно до пункту 201.4. ст. 201
Податкового кодексу України податкова
накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі, якщо
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

З огляду на викладені норми
Податкового кодексу України можна
дійти висновку про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника ПДВ виникає
право на податковий кредит.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено при розгляді апеляційної
скарги, що між позивачем та МПП "Лист"
14.03.2006 року укладено договір
купівлі-продажу товару, відповідно до
специфікацій, які є невід'ємною його
частиною ( том 1 а.с.15).

14.10.2008 року укладена додаткова угода до
договору, якою його дія продовжена до
31.12.2015 року (том 1 а.с.43).

Відповідно до специфікації №4 від 05
квітня 2013 року до договору (том 1 а.с.42)
продавець, МПП "Лист", зобов'язався
поставити позивачеві пічне паливо в
кількості 50 т на загальну суму 435000,00
грн. та бітум БНД 60/90 в кількості 60 т на
загальну суму 468000,00 грн. та надати
транспортні послуги з перевезення.

На виконання угоди, в квітні 2013 року
позивачем отримано від продавця
зазначений товар та відображено по
бухгалтерському обліку, що
підтверджується як актом перевірки
(стор.10-12 акту), так і письмовими
доказами, зокрема, рахунками (том 1 а.с.
47, 51, 55, 56, 60), видатковими накладними (том
1 а.с. 44, 48, 52, 57), податковими накладними
(том 1 а.с. 46,50,54,58,63),
товарно-транспортними накладними (том 1
а.с. 45, 49, 53, 59), звітами про використання
матеріалів філіями позивача, актами
заготовки та переробки матеріалів,
накладними (том 1 а.с.64-166).

Тобто, поставка відбувалась в п'ять
прийомів, при цьому поставка за
видатковою накладною №7 та податковою
накладною №9 від 29.04.2013 року податковим
органом не заперечується, в цій частині
відповідач вважає господарську
операцію підтвердженою ( стор.16 акту).

Колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що вказані первинні
документи за своєю формою та змістом
відповідають вимогам чинного
законодавства, засвідчують факт
виконання позивачем зобов'язань з
оплати вартості товарів та послуг за
вказаним правочином шляхом
перерахування коштів.

Таким чином, факт реальності понесення
позивачем витрат у спірних
правовідносинах підтверджений
матеріалами справи.

Також, колегія суддів апеляційної
інстанції вважає за необхідне
зауважити на те, що відповідачем ні під
час розгляду в суді першої інстанції,
ні до суду апеляційної інстанції не
було надано доказів на підтвердження
фальшивості зазначених документів, або
на невідповідність відомостей,
зазначених в цих первинних документах,
фактичним обставинам, або на
відсутність у контрагента статусу
платника ПДВ на момент вчинення та
виконання правочину, або на завищення
вартості робіт чи послуг, або на
несумісність зазначених в документах
робіт чи послуг з власною
господарською діяльністю ДП "Сумський
облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України".
У ході перевірки відповідачем не
встановлено проведення ДП "Сумський
облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
збиткових операцій, невикористання у
власній господарській діяльності
товарів, отриманих від МПП "Лист",
взаємопов'язаності позивача та МПП
"Лист", обізнаності щодо обставин
господарювання один одного, вчинення
ними узгоджених дій щодо отримання
будь-якої вигоди (в тому числі і
податкової).

З огляду на викладене, матеріалами
справи підтверджено факт виконання
позивачем та контрагентом позивача
зобов'язань за спірним правочином.
Копії первинних і розрахункових
документів не мають дефектів форми,
змісту або походження, які в силу ст.9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", ст.ст. 44, 201 Податкового
кодексу України, п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

Підставою для висновків відповідача в
акті перевірки та в апеляційній скарзі
щодо нікчемності поставок товарів є
неналежне оформлення
товарно-транспортних накладних,
відсутність у контрагентів та їх
постачальників трудових ресурсів та
необхідних умов для здійснення
господарських операцій.

В свою чергу, щодо транспортування
товарів колегія суддів зазначає на
таке.

Правилами перевезення вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затвердженими Наказом Міністерства
транспорту України № 363 від 14.10.1997р.
визначено лише права, обов'язки і
відповідальність власників
автомобільного транспорту та не
встановлюються правила податкового
обліку валових витрат та податкового
кредиту платника податку.

При цьому, товарно-транспортні
накладні не є документами первинного
бухгалтерського обліку, на підставі
яких проводиться оприбуткування
поставленого товару та не є єдиним та
безумовним документом, що підтверджує
факт придбання або продажу
товарно-матеріальних цінностей.

Згідно з ст. 545 ЦК України підтвердження
факту та належності виконання
зобов'язання є письмове підтвердження
одержання такого виконання кредитором.

Відповідно до положень Закону України
"Про бухгалтерський облік та податкову
звітність в Україні" бухгалтерський
облік господарських операцій в Україні
ведеться на підставі первинних
документів, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи складаються під час
здійснені господарської операції, або
безпосередньо після її закінчення.

Первинний документ це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

В даному випадку, первинними
документами, що підтверджують факт
господарської операції, є видаткові,
податкові накладні та розрахункові
документи, а також видаткові та
податкові накладні, які підтверджують
використання придбаних позивачем
товарів в господарській діяльності.

Також необхідно зауважити на те, що
документи та інші дані, що спростовують
реальність здійснення господарської
операції, яка відображена в
податковому обліку, повинні
оцінюватися з урахуванням специфіки
кожної господарської операції.

При цьому, сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено при розгляді апеляційної
скарги, що загальна сума господарської
операції між позивачем та МПП "Лист" з
придбання товарів та послуг склала 903000
грн., яка включена до складу
податкового кредиту. При цьому,
поставка за видатковою накладною №7 та
податковою накладною №9 від 29.04.2013 року
податковим органом не заперечується, в
цій частині відповідач вважає
господарську операцію підтвердженою (
стор.16 акту).

Придбаний позивачем товар
використовувався у власній
господарській діяльності.

Щодо посилання відповідача на
відсутність у контрагентів та їх
постачальників трудових ресурсів та
необхідних умов для здійснення
господарських операцій колегія суддів
зауважує на те, що зазначені
відповідачем обставини не є підставою
для позбавлення платника податку права
на податковий кредит з ПДВ у випадку,
коли останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не ставить
право платника ПДВ на податковий
кредит в залежність від дій або
бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи, оскільки позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог ст. 61
Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Колегія суддів також акцентує увагу і
на тому, що чинне законодавство не
покладає на платника податків
обов'язку перевіряти безпосереднього
контрагента на предмет виконання ним
вимог податкового законодавства та
його безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Не приймаються до уваги і доводи
відповідача про те, що ДП «Сумський
облавтодор» для перевірки не було
надано документів, що посвідчують
якість продукції, з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 61
Податкового кодексу України органи ДПС
здійснюють податковий контроль, який
визначено як систему заходів, що
вживаються контролюючими органами з
метою контролю правильності
нарахування, повноти і своєчасності
сплати податків і зборів, а також
дотримання законодавства з питань
регулювання обігу готівки, проведення
розрахункових та касових операцій,
патентування, ліцензування та іншого
законодавства, контроль за додержанням
якого покладено на контролюючі органи.

Одним із різновидів податкового
контролю є перевірки.

Згідно з п.75.1 Податкового кодексу
України документальні перевірки
проводяться органами державної
податкової служби в межах їх
повноважень виключно в порядку,
встановленому цим Кодексом.

Положеннями п.п.75.1.2 Податкового
кодексу України визначений вичерпний
перелік категорій документів, що
можуть бути предметом вивчення під час
документальної планової перевірки та
які платник податків зобов'язаний
надати посадовим особам органів
державної податкової служби у повному
обсязі (п.85.2 ПКУ). До їх числа віднесені
податкові декларації (розрахунки),
фінансова, статистична та інша
звітність, регістри податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинні
документи, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків.

Поряд з цим, згідно з п.44.1 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Колегія суддів зауважує, що технічна
документація на продукцію та документи
про сертифікацію не можуть бути
віднесені до категорії первинних та
інших, визначених чинним
законодавством документів, що повинні
використовуватися в бухгалтерському
та податковому обліку підприємства для
нарахування податкових зобов'язань,
тому, відповідно, платник податку не
повинен забезпечувати їх зберігання
протягом терміну, передбаченого п.44.3
ПКУ.

З огляду на викладене, а також
враховуючи зміст та мету
документальної перевірки, вказана
документація не може бути предметом
дослідження та контролю під час її
проведення, а, отже, і підставою для
відповідних висновків згідно з
вимогами п.83.1, ст.83 ПКУ.

Таким чином, оскільки позивачем
належним чином була підтверджена
правомірність віднесення до
податкового кредиту суми ПДВ наданими
до перевірки належно оформленими
накладними, зібрані по справі докази
підтверджують виконання зобов'язань
між сторонами спірних правочинів,
колегія суддів дійшла висновку про
необґрунтованість висновків
податкового органу щодо завищення
позивачем податку на додану вартість у
перевіреному періоді.

З наданих позивачем первинних
документів вбачається, що господарські
операції між ДП "Сумський облавтодор"
ВАТ "Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України" та МПП
"Лист" мали реальний характер, у зв'язку
з чим у відповідача не було підстав для
неприйняття до заліку зазначених
документів при визначенні податкового
кредиту підприємства у звітному
податковому періоді.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Проте, всупереч наведеним положенням,
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не доведено правомірність
його рішення, що оскаржується.

Враховуючи наведене вище, колегія
суддів апеляційної інстанції зазначає,
що обставини, які викладені
відповідачем в акті перевірки та в
апеляційній скарзі, неможливо
кваліфікувати як порушення, що
передбачені п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст.
44, п. 198.3, 198.6 ст.198 Податкового кодексу
України.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
підстави для прийняття податкового
повідомлення-рішення про збільшення
грошових зобов'язань з податку на
додану вартість у відповідача були
відсутні, а тому воно підлягає
скасуванню.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують з підстав,
наведених вище.

З огляду на викладене, колегія суддів
апеляційної інстанції підтверджує, що
постанова суду першої інстанції
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи, які мають значення для
вирішення спору, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, викладених у зазначеній
постанові, у зв'язку з чим підстав для
її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області залишити без
задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 25.11.2013р.
по справі № 818/8117/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя П'янова Я.В.Судді
Зеленський В.В. Чалий І.С.