Справа № 804/923/14
Суддя: Парненко Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2014-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2014 р.
Справа № 804/923/14 Дніпропетровський
окружний адміністративний суд у
складі:

головуючий суддя Парненко
В.С.

при секретарі судового засідання
Драгота С.А.,

за участю:

представник позивача Буря Л.В.

представник відповідача
Шевченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Приват-Авто» до Державної податкової
інспекції у Кіровському районі м.
Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

13.01.2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Приват-Авто» (надалі
- позивач) звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Кіровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (надалі -
відповідач), в якому просить скасувати
повністю податкове
повідомлення-рішення від 08.08.2013 р.
№.

Позовні вимоги позивач обґрунтував
тим, що вважає зазначене податкове
повідомлення-рішення незаконним та
таким, що підлягає скасуванню, оскільки
не ґрунтується на законі та прийняте
податковим органом без достатніх на те
правових підстав.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував, просив в задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши представників сторін,
розглянувши подані документи і
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає встановленими наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Повноваження, компетенція
контролюючих органів, обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства регулюється
Податковим кодексом України. Органи
державної податкової служби є
контролюючими органами щодо податків,
які справляються до бюджетів та
державних цільових фондів. Податкове
законодавство України ґрунтується на
таких принципах: загальність
оподаткування; рівність усіх платників
перед законом; невідворотність
настання визначеної законом
відповідальності у разі порушення
податкового законодавства; презумпція
правомірності рішень платника податку;
фіскальна достатність; соціальна
справедливість; економічність
оподаткування; нейтральність
оподаткування; стабільність;
рівномірність та зручність сплати;
єдиний підхід до встановлення податків
та зборів. Зазначені принципи
спрямовані на недопущення будь-яких
проявів податкової дискримінації.

Порядок проведення документальних
перевірок залежить від способу
організації та місця проведення.
Методика проведення перевірок
органами державної податкової служби
передбачена главою 8 Податкового
кодексу України, а саме види перевірок,
порядок та особливості проведення,
умови та порядок допуску посадових
осіб, строки їх проведення, оформлення
перевірок.

Судом встановлено, що контролюючим
органом проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
позивача щодо дотримання вимог
податкового законодавства по податку
на додану вартість по взаємовідносинам
з платником податків ТОВ
«Лізинг-Технологія» ()
за квітень 2013 р.

По результатам проведення вказаної
перевірки податковим органом було
складено Акт від 26.07.2013 р. №
145/04-65-22-03/32781350 (надалі - Акт перевірки),
яким встановлені порушення п. 198.1, 198.2,
198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, а
саме занижено податок на додану
вартість в квітні 2013 р. на суму 64244,00 грн.
(а.с.10-27).

Не погодившись з висновками,
викладеними в Акті перевірки, позивач
надав заперечення, які залишені
податковим органом без задоволення
(лист від 07.08.2013 р. №1820/10/04-65-22-03-19)
(а.с.42-49).

На підставі Акта перевірки 08.08.2013 р.
контролюючим органом було прийняте
податкове повідомлення-рішення №
на суму збільшеного грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів у розмірі 96366,00 грн., в тому
числі за основним платежем 64244,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 32122,00
грн. (а.с.120).

Позивач зазначив, що про прийняття
податкового повідомлення-рішення
останньому стало відомо з листа ДПІ у
Кіровському районі м. Дніпропетровська
від 12.12.2013 р. №10017/10/04-65-22-03-19, зі змісту
якого вбачається, що дане податкове
повідомлення-рішення було вручено ТОВ
«Приват-Авто» 06.09.2013 р. (а.с.7). Проте,
позивач вказав, що у зазначену дату
податкове повідомлення-рішення
платником податку отримано не було.

З даного проводу відповідачем пояснень
не надано.

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу
України для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

З матеріалі справи вбачається, що при
проведенні перевірки податковим
органом використано наступні
документи:

- податкова декларація з податку
на додану вартість TОB «Приват-Авто» за
квітень 2013 року;

- додаток № 5 «Розшифровка
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів» до
податкової декларації з ПДВ за квітень
2013 року;

- дані інформаційних ресурсів
органів ДПС, а саме: база «Податковий
блок (Співставлення податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів на рівні ДПА
України, Облік податків та платежів».

- матеріали перевірки, отримані
від ДПІ у Жовтневому районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області супровідним листом від 16.07.2013р.
№ 1022/07/22-617, акт від 11.07.2013 р. за
№135/22-2/34230581, за результатами якого
документально не підтверджено
реальність здійснення господарських
відносин із контрагентами, їх вид,
обсяг, якість та розрахунки по ланцюгу
постачання: ТОВ «Приват-Авто»
(контрагент - покупець, )
- ТОВ «Лізинг - Технологія» - ТОВ «Приват
Комплект» (контрагент - постачальник,
) за квітень 2013 року та
встановлена відсутність об'єктів
оподаткування податком на додану
вартість при придбанні та продажу
товарів (послуг), які підпадають під
визначення статей 22,185,187,198 Податкового
Кодексу України;

- договора, податкові накладні,
накладні на придбання товарів (робіт,
послуг), акти прийому-передачі.

Перевіркою встановлені наступні
порушення та відповідні їм відносини.

У період, який перевірявся позивач мав
господарські відносини з ТОВ
«Лізинг-Технологія» ()
згідно договору купівлі-продажу №28/13
від 28.02.2013 р. (а.с.35-36).

Згідно п.1.1 договору, в порядку та на
умовах, визначених цим договором,
продавець передає у власність
покупцеві, а покупець приймає та
оплачує сталь холоднокатану
неотожжену у рулонах 0,47*1250 у кількості
та за ціною, визначених в Специфікаціях
до цього договору та згідно п. 2.1
договору продавець зобов'язується
передати покупцеві товар на умовах
визначених в Специфікаціях до цього
договору, разом із усіма документами,
що стосуються товару та підлягають
переданню одразу разом із товаром
відповідно до вимог чинного
законодавства України.

ТОВ «Приват-Авто» не надано до
перевірки Специфікації до договору та
інші документи, що стосуються товару та
підлягають переданню одразу разом із
товаром.

Розрахунки між суб'єктами
господарювання проводились у
вексельній формі (простий вексель
серії АА №2044994, дата складання 15.05.2013 р.).

До перевірки підприємством не надано
оборотно-сальдові відомості по
бухгалтерським рахункам.

Крім того, позивачем укладено договір
про відповідальне зберігання з
«Лізинг-Технологія» від 27.11.2009 р. (а.с.72).

Згідно п.2.1 договору для здійснення
зберігання зберігач (ТОВ «Приват-Авто»)
надає площадку для зберігання 200 кв.м.

До перевірки підприємством не надано
підтверджуючі документи, за якою
адресою знаходиться площадка для
зберігання товару (місце зберігання
товару).

Згідно п.2.3 договору замовник
зобов'язаний передати ТМЦ зберігачу та
надати транспортні та
товаросупроводжуючі документи.

Підприємством ТОВ «Приват-Авто» не
надано для перевірки транспортні та
вантажосупроводжувальні документи.

За результатами аналізу
товарно-транспортних накладних, актів
виконаних робіт та договору про
надання послуг встановлено їх
невідповідність вимогам чинного
законодавства України та, внаслідок
цього, в порушення п. 139.1.9 п. 131.1 ст. 131
Податкового кодексу України,
відсутність первинних документів в
підтвердження вказаних витрат, а саме:

у ТТН з графі «Пункт навантаження»
значиться наступне: Хмельницька
область, м. Кам'янець-Подільський,.
Хмельницьке шосе, 7 тоді як Замовник -
ТОВ «Приват - Комплект» (),
згідно базі «Податковий блок - Картка
платника», має адресу м. Запоріжжя,
Ленінський район, бульвар Вінтера, 26;

відсутні додатки до договору у вигляді
заявок або графіків виконання
перевезень із зазначенням конкретних
адрес пунктів
навантаження-розвантаження, хоча,
згідно ТТН, перевезення товару
здійснювалось систематично та за
маршрутами, що повторюються;

у ТТН не заповнені графи з відомостями
про вантаж за наступними номерами: №9
«Вид пакування», №10 «Кількість місць»,
№11 «Спосіб визначення маси», № 12 «Код
вантажу», №13 «Код вантажу», №17, 18, 19, 20,
21, 22, 23 «Час вибуття, прибуття, простою,
назва кількості, підпис відповідальної
особи при вантажно-розвантажувальних
операціях»;

відсутній перелік використаних
раціональних маршрутів із зазначенням
відстані (не наведено кілометраж).

Таким чином, в наслідок дефектності
наданих ТОВ «Приват-Авто» до перевірки
товарно - транспортних накладних, не
виявлено фактичного відвантаження
товарів, їх реального транспортування
та зберігання - не виявлено належним
чином складені первинні документи, по
яких відбувався би рух товару від
продавця (постачальника) до покупця, а
також документів, що підтверджують
прийняття, оприбуткування та
відвантаження ТМЦ. Відповідно наявних
на час проведення перевірки документів
немає можливості фактичний шлях
перевезення, можливість здійснення
таких операцій з урахуванням
оперативності проведення операцій та
віддаленості контрагентів один від
одного.

Вказане підтверджує і той факт, що
станом на початок перевірки та час
реалізації товару не було здійснено
будь-яких розрахунків за 3-х річне
зберігання товару ТОВ
«Лізинг-Технологія» на складі ТОВ
«Приват -Авто».

До перевірки підприємство не надано
картки складського обліку щодо товару,
що знаходився на зберіганні,
сертифікати якості придбаного товару у
ТОВ «Лізинг-Технологія» у лютому 2013
року, документального підтвердження
списання придбаного товару, який в
подальшому був використаний в
господарській діяльності, залишки
товару придбаного у контрагента -
постачальника ТОВ «Лізинг-Технологія».

Таким чином, податковим органом
зроблений висновок,що операції з
перевезення та оприбуткування,
приймання-передачі товарів не
проводились (в наслідок відсутності
складеної відповідно до законодавства
України первинної документації
відсутні підстави вважати, що саме цей
вказаний товар (вантаж) був отриманий у
продавця, оприбуткований у
бухгалтерському та податковому обліку
та відсутні підстави вважати, що
послуги з перевезення були фактично
надані).

Згідно пояснення позивача, згідно
вказаного договору про відповідальне
зберігання ТОВ «Лізинг-Технологія»
передає, а ТОВ «Приват-Авто» приймає на
відповідальне зберігання
товарно-матеріальні цінності (ТМЦ) по
актам приймання-передачі на
відповідальне зберігання.

ТОВ «Приват-Авто» прийняв на
зберігання від ТОВ «Лізинг-Технологія»
сталь холоднокатану неотожжену в
рулонах в загальній кількості 198,724 тон
(13,500 тон, 36,500 тон, 37,425 тон, 40,330 тон, 13,500
тон, 29,00 тон, 28,469 тон) згідно Актів
приймання-передачі на відповідальне
зберігання по договору про
відповідальне зберігання від 27.11.2009 р.,
25.12.2009 р., 26.12.2009 р., 31.03.2010 р., 15.04.2010 р.,
27.08.2010 р., 28.08.2010 р. (а.с.73-79).

Згідно з п.2.3 договору про
відповідальне зберігання TOB
«Лізинг-Технологія» надало TOB
«Приват-Авто» товарно-транспортні
накладні: від 27.11.2009 р., 25.12.2009 р., 26.12.2009 р.,
31.03.2010 р., 15.04.2010 р., 27.08.2010 р., 28.08.2010 р. про
перевезення сталі холоднокатаної в
рулонах в кількості 13500 кг., 36500 кг., 37425
кг., 40330 кг., 13500 кг., 29000 кг., 28469 кг. (а.с.85-91).

Актами зняття з відповідального
зберігання по договору про
відповідальне зберігання бн від 28.02.2013
року, 24.04.2013 року, 25.04.2013 року, сталь
холоднокатана неотожжена в рулонах в
кількості 198,724 т. була знята з
відповідального зберігання (а.с.80-82).

Позивач не заперечує, що зазначені Акти
містять описку - замість слів «зняв зі
зберігання» в п. 1 Акту зазначено
«прийняв на зберігання».

Дана розбіжність уточнена листом ТОВ
«Лізинг-Технологія» на адресу ТОВ
«Приват-Авто» від 05.08.2013 року (а.с.84).

За умовами п.3.3 договору про
відповідальне зберігання ТОВ «Лізинг -
Технологія» сплачує винагороду ТОВ
«Приват-Авто» до 31.12.2013 р., але не раніше
зняття ТМЦ з відповідального
зберігання. На сьогоднішній день
винагорода в сумі 38 400 грн., у тому числі
ПДВ - 6400 грн. за послуги зберігання
отримана ТОВ «Приват-Авто», що
підтверджується обігово-сальдовою
відомістю за 1 квартал 2014 року по
рахунку 631 з контрагентом ТОВ
«Лізинг-Технологія» (а.с.101).

Факт надання послуг за договором про
відповідальне зберігання
підтверджується Актом № ОУ-0000049
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
(а.с.121).

Щодо не надання позивачем до перевірки
картки складського обліку щодо товару,
що знаходився на зберіганні та
сертифікатів якості придбаного у ТОВ
«Лізинг-Технологія» товару слід
зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України №
996-XIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність» підприємство
самостійно розробляє систему і форми
внутрішньогосподарського
(управлінського) обліку, звітності і
контролю господарських операцій,
визначає права працівників на
підписання бухгалтерських документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 937 Цивільного
кодексу України, письмова форма
договору вважається дотриманою, якщо
прийняття речі на зберігання
посвідчене розпискою, квитанцією або
іншим документом, підписаним
зберігачем.

У даному випадку такими документами є
Акти приймання-передачі на
відповідальне зберігання по договору
про відповідальне зберігання. Місцем
зберігання товару були орендовані ТОВ
«ПриватАвто» нежитлові приміщення,
розташовані за адресою: 49094,
Дніпропетровськ, вул. Набережна
Перемоги, 32 згідно Договору суборенди
№08/08 СК від 01.10.2008 р. (а.с. 92-96).

Обов'язку вести картку складського
обліку товару чинним законодавством не
передбачено. Тому ТОВ «Приват-Авто» не
використовує у своїй діяльності картки
складського обліку щодо товару, що
знаходився у нього на зберіганні.

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про стандартизацію
і сертифікацію» сертифікація
продукції в Україні поділяється на
обов'язкову та добровільну.

Перелік продукції, що підлягає
обов'язковій сертифікації в Україні
затверджено Наказом Державного
комітету України з питань технічного
регулювання та споживчої політики від 1
лютого 2005 року № 28 .

Враховуючи, що придбаний позивачем
товар відповідно до договору
купівлі-продажу №28/13 від 28.02.2013 р.
(надалі - договір купівлі-продажу) не
включений до Переліку продукції, що
підлягає обов'язковій сертифікації в
Україні, надання сертифікатів якості
товару є не обов'язковим, а отже не може
враховуватися при визначенні
контролюючим органом податкових
зобов'язань.

Вимога щодо встановлення сертифікатів
якості на товар взагалі виходить за
межі прав, наданих Податковим кодексом
України податковим органам (ст.20).
Податковий орган не вправі
контролювати наявність або
відсутність сертифікатів якості на
товар (продукцію) і в залежності від їх
наявності або відсутності робити
висновок про нереальність
господарських відносин.

Крім того, сертифікат якості на товар
не є первинним документом в розумінні
Закону України від 16.07.99 № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», оскільки не
містить інформації про господарську
операцію та не підтверджує її
здійснення, і його наявність не
передбачена правилами ведення
бухгалтерського та/або податкового
обліку на підприємстві.

Ніяких належних доказів у спростування
даних обставин відповідачем до суду не
надано.

Як зазначалося раніше, розрахунки за
договором купівлі-продажу здійснені
простим векселем номінальною вартістю,
яка дорівнює сумі вартості товару,
строк оплати по векселю 31.12.2013 р.

Факт оплати ТОВ «Приват-Авто»
зазначеного векселя підтверджується
платіжним дорученням № E0121UF987 від 21.01.2014
р. (а.с.98), звітом про дебетові та
кредитові операції по рахунку №
0788 ТОВ «Приват-Авто» (а.с.99), листом
ТОВ «Приват-Авто» від 22.01.2014 р. вих. № 22/01
(а.с.100).

Векселем серії АА № 2044994 номіналом 955
763,30 грн. були здійснені розрахунки за
трьома специфікаціями - № 1 (на суму 570
298,32 грн., у т.ч. ПДВ - 95 049,72 грн.), № 2 (на
суму 60,264 грн., у т.ч. ПДВ - 10 044,00 грн.), № 3
(на суму 325 200,98 грн., у т.ч. ПДВ - 54 200,16 грн.)
до договору купівлі-продажу (а.с.37-38, 106).

Окрім зазначеного, висновок
відповідача ґрунтується на отриманих
від ДПІ у Жовтневому районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області ДПС матеріалів документальної
позапланової виїзної перевірки ТОВ
«Лізинг - Технологія» з питань
дотримання податкового законодавства
України з податку на додану вартість
при документальному підтвердженні
господарських відносин по ланцюгу
постачання ТОВ «Приват-Авто»
(контрагент - покупець, )
- ТОВ «Лізинг-Технологія» - ТОВ «Приват
Комплект» (контрагент - постачальник,
) за квітень 2013 року (Акт
від 11.07.2013 р. за №135/22-2/ 34230581) супровідним
листом від 16.07.2013р. № 1022/07/22-617, згідно
якої документально не підтверджено
реальність здійснення господарських
відносин із контрагентами, їх вид,
обсяг, якість та розрахунки по ланцюгу
постачання: ТОВ «Приват- Авто»
(контрагент - покупець, )
- ТОВ «Лізинг - Технологія» - ТОВ «Приват
Комплект» (контрагент - постачальник,
) за квітень 2013 р. та
встановлена відсутність об'єктів
оподаткування податком на додану
вартість при придбанні та продажу
товарів (послуг), які підпадають під
визначення статей 22, 185, 187, 198
Податкового Кодексу України.

Згідно даного Акту при складанні
податкових та видаткових накладних
опис (номенклатура) товарів/послуг та
час і кількість, обсяг отриманої
продукції вказані з розбіжностями, а
саме: по ланцюгу постачання ТОВ
«Приват-Авто» (контрагент - покупець,
) - ТОВ «Лізинг -
Технологія» - ТОВ «Приват Комплект»
(контрагент - постачальник, ) податкові накладні №3 від 24.04.2013,
№4 від 25.04.2013 р. та видаткові накладні
№PH-0000006 від 24.04.2013, №РН-0000007 від 25.04.2013 р.
відповідно виписані ТОВ «Лізинг -
Технологія» на реалізацію ТОВ «Приват-
Авто» товару «Сталь холоднокатана
неотожжена у рулонах», а придбання
даного товару відбулося згідно
отриманих від ТОВ «Приват Комплект»
податкових накладних №354 від 15.04.2010, №694
від 27.08.2010 та видаткових накладних №РН-
0000013 від 15.04.2010, РН-0000016 від 27.08.2010
відповідно, де товар вказаний як «Сталь
холоднокатана неотожжена у рулонах
0,47*1250.

Ззгідно податкової накладної від 27.08.2010
№694 та видаткової накладної від 27.08.2010
РН-0000016 ТОВ «Лізинг - Технологія»
отримало 27.08.2010 від ТОВ «Приват
Комплект» товар в кількості 57,469 тн., а
згідно ТТН від 27.08.2010 №015 та від 28.08.2010
№016 даний товар фактично отримано
27.08.2010 в кількості 29,000 тн., 28.08.2010 в
кількості 28,469 тн.

В результаті чого неможливо
ідентифікувати вказаний товар,
встановити час отримання та його
кількість та обсяг, чим порушено ч. 1, 2, 3
ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», п. 1.2 ст. 1, п. 2.1, 2.2,
2.4, 2.16 ст. 2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, п. 198.6 ст. 198, п.
201.1 ст. 201, п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України, в результаті чого
первинні документи - акти, накладні та
податкові накладні мають ознаки
дефектності, складені з порушенням
встановленого законодавством України
порядку та неправомірно відображені у
бухгалтерському та податковому обліку.

Таким чином, зроблено висновок, що ТОВ
«Лізинг - Технологія» отримано від
контрагентів паперові носії за формою
первинних документів, в яких наведені
відомості, що не відповідають
фактичним (реальним) обставинам справи,
оскільки вони складені на підставі
недійсності господарських операцій та
відповідно не можуть бути підставою
для відображення в бухгалтерському та
податковому обліку.

Враховуючи викладене вище, на думку
контролюючого органу, вбачається
проведення транзитних фінансових
потоків, спрямованих на здійснення
операцій надання податкової вигоди
переважно з контрагентами, які не
виконують свої податкові зобов'язання,
зокрема, у випадках, коли операції
здійснюються через посередників з
метою штучного формування податкового
кредиту, не мають реального товарного
характеру, а отже операції по ланцюгу
постачання ТОВ «Приват-Авто»
(контрагент - покупець, )
- ТОВ «Лізинг - Технологія» - ТОВ «Приват
Комплект» (контрагент - постачальник,
), не містять реального
характеру.

З приводу встановлених порушень суд
зазначає наступне.

Згідно ст. 1 Закону України від 16.07.1999 №
996-ХІV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
визначено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена підпунктом 1.2
пункту 1, підпункту 2.1 пункту 2 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.95 р. № 88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України від 05.06.95 р. за № 168/704,
первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.
статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 р. № 996-ХІV,
із змінами та доповненнями,
встановлені вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.

Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.95 р. за
№ 168/704 первинні документи (на паперових
і машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа. Відповідно до
пунктів 2.15, п.2.16 вищевказаного
Положення забороняється приймати до
виконання первинні документи на
операції, що суперечать законодавчим
та нормативним актам.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» господарською операцією є дія
або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Водночас відповідно до пункту 198.3
статті 198 Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

· придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;

· придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Суд звертає увагу, що податковим
органом не надано жодних доказів (опис
отриманих від підприємства первинних
документів) у підтвердження не надання
деяких первинних документів до
перевірки (специфікації до договору,
оборотно-сальдові відомості по
бухгалтерським рахункам). Також не
надано доказів їх витребування.

Під час судового розгляду справи
позивачем надано всю первинну
документацію підприємства, що
підтверджує укладення та виконання
договорів з ТОВ «Лізинг-Технологія».

Дослідження первинних документів, що
опосередковують господарські
відносини між позивачем та ТОВ
«Лізинг-Технологія» свідчить, що вони
оформлювались в рамках виконання умов
вищезазначених договорів, в цілях їх
відображення в бухгалтерському обліку
показало, що вони складені у
відповідності до вимог Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Крім того, за результатами перевірки не
встановлено порушення заповнення
первинних бухгалтерських документів
(податкових та видаткових накладних,
інше) по господарським відносинам з ТОВ
«Лізинг-Технологія», що були
досліджені податковим органом, та
порядок їх обліку в бухгалтерському та
в податковому обліку.

Відносно наданих до перевірки та
відображених в Акті перевірки
первинних документів податковим
органом жодних зауважень висловлено не
було.

А отже, придбавши послуги, для
використання у власній господарській
діяльності, та сплативши їх вартість, у
т.ч. ПДВ у вартості послуг, позивач
набув право на віднесення сплачених
сум ПДВ до складу податкового кредиту.

Акт перевірки не свідчить про
порушення позивачем вимог Податкового
кодексу України, що могло б стати
підставою для визначення контролюючим
органом податкових зобов'язань.

Щодо висновку відповідача про
нереальність укладених правочинів суд
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

У статті 203 Цивільного кодексу України
наведено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину:

1. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законом закріплено презумпцію
правомірності правочину: правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним (ст. 204
Цивільного кодексу України). З
наведеного випливає, що правочин
(договір) є правомірним, а отже й
дійсним. Неправомірність (недійсність)
правочину повинна бути прямо
передбачена законом або встановлена
рішенням суду, що набрало законної
сили.

Відповідно до Пленуму Верховного суду
України від 06 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» встановлений перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження
або незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу -
землею як основним національним
багатством, що перебуває під
особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Згідно частин 2, 3 статті 215 Цивільного
кодексу України, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин). Визнання правочину
недійсним судом не вимагається лише у
тому випадку, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин).

Недійсними правочини можуть вважатися
лише за умови доведеності фактів, що
свідчать про нікчемність даного
правочину.

Правочини, зазначені в Акті перевірки,
до теперішнього часу не визнані
недійсними у судовому порядку.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин.

При цьому обов'язковість установлення
умислу поширюється лише на визнання
недійсними правочинів, вчинених із
метою, що суперечить інтересам держави
та суспільства (частина третя статті 228
Цивільного кодексу України).

Під час перевірки податковий орган не
встановив обставин, які б свідчили про
умисел позивача на укладення договорів
з іншими контрагентами (та їх умислу)
без наміру створити наслідки, які
передбачені договорами.

Навпаки, документально доведено
виконання зобов'язань щодо надання та
оплати наданих та отриманих послуг.

Зазначені обставини були встановлені
податковим органом під час перевірки
та залишились не спростованими в ході
судового розгляду.

Суд вважає, що нікчемність правочину
має бути встановлена виключно законом,
а не актом перевірки, незважаючи на те,
які факти в цьому акті відображені.
Висновки акту перевірки, у будь-якому
разі, є суто суб'єктивною думкою
державного податкового
ревізора-інспектора, оскільки були
зроблені за відсутності інформації,
яка надається в передбаченому
законодавством порядку.

У постанові Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року зазначено
наступне: «...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216
Цивільного кодексу України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і про застосування наслідків
його недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, зазначені
платником податків в податкових
деклараціях.

Вказані висновки підтверджуються і ст.
20 Податкового кодексу України,
відповідно до якої органам державної
податкової служби України не надано
повноважень щодо визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними та/або
нікчемними.

Також, суд критично оцінює
використання відповідачем Акту
документальної позапланової виїзної
перевірки контрагента - ТОВ
«Лізинг-Технологія» від 11.07.2013 р. за
№135/22-2/34230581, як підстави для висновків
оскаржуваної перевірки, оскільки у
відповідності до роз'яснень Листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011р. №742/11/13-11 оцінюватися при
дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Платник податків не може нести
відповідальність за дії контрагентів
при відсутності вини, інакше
порушуються основні конституційні
засади: дотримання принципу
справедливості як елемента
верховенства права (ст. 8 Конституції
України), індивідуалізації
відповідальності (ст. 61 Конституції
України), забезпечення доведеності
вини (ст. 129 Конституції України).

Слід звернути увагу, що у даній
адміністративній справі судом
досліджується виключно господарські
відносини позивача з ТОВ
«Лізинг-Технологія», отже, яким чином
здійснювалась передача товару від ТОВ
«Приват-Комплект» до ТОВ
«Лізинг-Технологія», а також
правильність складання первинних
документів ТОВ «Лізинг-Технологія» не
може бути виключною підставою для
висновку про правомірність
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

Суд вважає, що при розгляді даної
справи повинні встановлюватися
обставини виключно відносно ТОВ
«Приват-Авто», а саме його добросовісне
виконання умов договорів.

Даний висновок суду підтверджується
наступним.

Конституційний принцип
індивідуалізації відповідальності
знайшов своє відображення в Постановах
ВСУ від 06.04.2004р. по справі 8/140, від
29.10.2010р. по справі 21-14-а10, від 31.01.2010р. по
справі № 21-47а10, де встановлено, якщо
контрагент платника податку не виконав
свого зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це не тягне
відповідальності та негативних
наслідків для самого платника податку.

Більш того, згідно із ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» віл 23 лютого 2006 року
№ 3477-VI, суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права. А відповідно до частини
другої ст. 8 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

На сьогоднішній день, судами України
при вирішенні спорів з податковими
органами застосовані три основні
рішення Європейського суду з прав
людини у справах: «Інтерсплав» проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес
АД» проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03).

Так, у справі «Булвес АД» проти
Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) суд
вважає, що компанія-заявник не повинна
нести відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом з пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до - надзвичайного
обтяженню компанії заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів і
вимогами захисту права власності.

Аналогічні висновки Європейського
Суду з прав людини виклав у справі
«Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії ».
Також, у справі «Інтерсплав» проти
України » (2007 рік, заява № 803/02), Суд, у п.
38 рішення зазначив: «На думку Суду, коли
державні органи володіють будь-якою
інформацією про зловживання в системі
відшкодування ПДВ, які здійснюються
конкретною компанією, вони можуть
вжити відповідних заходів з метою
запобігання або усунення таких
зловживань. Суд, однак, не може прийняти
зауваження Уряду, стосовно загальної
практики з відшкодування ПДВ за
відсутності будь-яких ознак, які
вказували б на те, що заявник був
безпосередньо залучений в такі
зловживання».

Перевіряючи відповідність позбавлення
права на податковий кредит / бюджетне
відшкодування вимогам ст. 1 Протоколу №
1, Європейський суд з прав людини
застосував принцип пропорційності. Цей
принцип є складовою частиною принципу
верховенства права і вимагає
дотримання «справедливого балансу»
між вимогами публічного інтересу та
захистом прав приватних осіб, у
реалізацію яких здійснюється
втручання держави.

Після проведення відповідної оцінки,
Європейський суд з прав людини визнав,
що «справедливий баланс» не
дотримується, коли платника ПДВ
позбавляють права на податковий кредит
/ бюджетне відшкодування при
відсутності доказів його залучення до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, або доказів того, що
йому було відомо / повинно було бути
відомо про таку діяльність його
постачальників.

Відповідно, Суд констатував факт
порушення ст. 1 Протоколу № 1, якою
гарантується право на мирне володіння
майном.

Рішення ж Європейського суду з прав
людини у податкових спорах не
дозволяють поставити публічний
інтерес (наповнення бюджету) вище
приватного (свобода господарської
діяльності та захист права власності).

Конституційний принцип
індивідуалізації відповідальності
знайшов своє відображення в Постановах
ВСУ від 06.04.2004 року у справі 8/140, від
29.10.2010 року у справі № 21-14-а10, від 31.01.2010 у
справі № 21-47а-10.

За інших обставин платник податку не
має нести відповідальність за
порушення законодавства своїми
контрагентами.

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд прийшов до висновку,
що в позовній заяві наведені обставини,
які підтверджуються достатніми
доказами, які свідчать про
обґрунтованість позовних вимог.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За наведених обставин у сукупності, суд
вважає за необхідне задовольнити
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Приват-Авто» до Державної податкової
інспекції у Кіровському районі м.
Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Приват-Авто» до Державної податкової
інспекції у Кіровському районі м.
Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
прийняте Державною податковою
інспекцією у Кіровському районі м.
Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області податкове
повідомлення-рішення від 08.08.2013 р.
№.

В порядку розподілу судових витрат
стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приват-Авто»
судовий збір в сумі 192,73 грн. (сто
дев'яносто дві грн., 73 коп.).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку апеляційного
оскарження, а у разі її апеляційного
оскарження - з моменту проголошення
судового рішення суду апеляційної
інстанції.

Постанову може бути оскаржено в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у десятиденний
строк з дня отримання копії постанови,
виготовленої у повному обсязі.

Повний текст постанови складено
05 лютого 2014 року

Суддя В.С. Парненко