Справа № 2а/2570/687/12
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2014-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/4451/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:головуючого
суддіБорисенко І.В.суддів Кошіля
В.В. Моторного О.А.розглянувши в порядку
письмового провадженнякасаційну
скаргуДержавної податкової інспекції
у м. Чернігові Державної податкової
службина постановуКиївського
апеляційного адміністративного суду
від 04.12.2012у справі №
2а/2570/687/2012за позовомДержавної
податкової інспекції у м.
ЧерніговідоОСОБА_4простягнення
податкового боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у м.
Чернігові звернулася до
Чернігівського окружного
адміністративного суду з позовом до
ОСОБА_4, в якому просила стягнути з
ОСОБА_4 податковий борг по податку з
доходів фізичних осіб у сумі 51 000 грн.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 13.03.2012 позов
задоволено, стягнуто з ОСОБА_4
податковий борг по податку з доходів
фізичних осіб у сумі 51 000 грн.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 04.12.2012
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 13.03.2012 було
скасовано та прийнято нову постанову,
якою в задоволенні адміністративного
позову Державної податкової інспекції
у м. Чернігові до ОСОБА_4 про стягнення
податкового боргу відмовлено.

Державна податкова інспекція у м.
Чернігові Державної податкової служби
подала касаційну скаргу, у
відповідності до якої, посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції
норм матеріального права, просить
скасувати постанову суду апеляційної
інстанції та залишити в силі постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 13.03.2012.

З урахуванням неприбуття у судове
засідання жодної з осіб, які беруть
участь у справі, колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
справи за наявними у справі
матеріалами в порядку письмового
провадження у відповідності до п.2 ч.1
ст.222 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах
касаційної скарги, перевіривши повноту
встановлення судовими інстанціями
фактичних обставин справи та
правильність застосування ними норм
матеріального та процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про наявність підстав
для часткового задоволення касаційної
скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем 04.05.2011 до
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові було подано декларацію про
доходи, одержані з 1 січня по 31 грудня 2010
року, в розділі 1.2 якої зазначено суму
одержаного доходу у розмірі 340 000 грн.
згідно договору довічного утримання,
та визначено суму податкового
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб у розмірі 51 000 грн.

Крім того, попередніми інстанціями
встановлено, що 29.07.2011 є граничним
терміном сплати податку на доходи
фізичних осіб, однак, сума податкового
зобов'язання не була сплачена
відповідачем у зазначений строк. Тому
позивачем 09.08.2011 на адресу відповідача
було направлено податкову вимогу № 18
від 08.08.2011 на суму 51 000 грн.

Суд першої інстанції, встановивши, що
надіслана позивачем податкова вимога
була отримана відповідачем 12.09.2011,
дійшов висновку про те, що сума
податкового зобов'язання є узгодженою
та не сплаченою відповідачем у
добровільному порядку. З огляду на
встановлені обставини справи, суд
першої інстанції визнав позовні вимоги
контролюючого органу такими, що
підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в позові, суд
апеляційної інстанції мотивував своє
рішення тим, що, оскільки надіслана
відповідачу податкова вимога була
повернутою позивачу з відміткою
поштового відділення «у зв'язку з
закінченням терміну зберігання», то
суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про те, що
податкове зобов'язання є узгодженим, а
отже, позовні вимоги є такими, що не
підлягають задоволенню.

Однак, суд касаційної інстанції вважає
вказані висновки судів попередніх
інстанцій передчасними. При цьому,
колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пп.14.1.175 п.14.1 ст.175
Податкового кодексу України
податковий борг - це сума грошового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
санкцій за їх наявності), самостійно
узгодженого платником податків або
узгодженого в порядку оскарження, але
не сплаченого платником податків у
встановлений цим Кодексом строк, а
також пеня, нарахована на суму такого
грошового зобов'язання.

Тобто, сума узгодженого грошового
зобов'язання набуває статусу
податкового боргу у разі її несплати у
встановлений цим Кодексом строк, з
наступного дня після граничного строку
її сплати.

Згідно п.87.2 ст. 87 Податкового кодексу
України джерелами погашення
податкового боргу платника податків є
будь-яке майно такого платника
податків з урахуванням обмежень,
визначених цим кодексом, а також іншими
законодавчими актами.

У відповідності до п.87.11 ст.87
Податкового кодексу України орган
стягнення звертається до суду з
позовом про стягнення суми податкового
боргу платника податку - фізичної
особи. Стягнення податкового боргу за
рішенням суду здійснюється державною
виконавчою службою відповідно до
закону про виконавче провадження.

Згідно пп.14.1.153 п.14.1 ст.14 Податкового
кодексу України податкова вимога - це
письмова вимога органу державної
податкової служби до платника щодо
погашення суми податкового боргу.

Відповідно до п.59.1 ст. 59 Податкового
кодексу України у разі коли платник
податків не сплачує узгодженої суми
грошового зобов'язання в установлені
законодавством строки, контролюючий
орган надсилає (вручає) йому податкову
вимогу в порядку, визначеному для
надсилання (вручення) податкового
повідомлення-рішення.

Пунктом 59.4 ст.59 Податкового кодексу
України встановлено, що податкова
вимога надсилається також платникам
податків, які самостійно подали
податкові декларації, але не погасили
суми податкових зобов'язань у
встановлені цим Кодексом строки, без
попереднього надсилання (вручення)
податкового повідомлення-рішення.

При цьому, за змістом ч.2 п.58.3 ст.58
Податкового кодексу України податкова
вимога вважається надісланою
(врученою) фізичній особі, якщо її
вручено їй особисто чи її законному
представникові або надіслано на адресу
за місцем проживання або останнього
відомого її місцезнаходження фізичної
особи з повідомленням про вручення.

Згідно ч.3 п.58.3 ст.58 Податкового кодексу
України у разі, коли пошта не може
вручити платнику податків податкове
повідомлення-рішення або податкові
вимоги, або рішення про результати
розгляду скарги через відсутність за
місцезнаходженням посадових осіб, їх
відмову прийняти податкове
повідомлення-рішення або податкову
вимогу, або рішення про результати
розгляду скарги, незнаходження
фактичного місця розташування
(місцезнаходження) платника податків
або з інших причин, податкове
повідомлення-рішення або податкова
вимога, або рішення про результати
розгляду скарги вважаються врученими
платнику податків у день, зазначений
поштовою службою в повідомленні про
вручення із зазначенням причин
невручення.

З огляду на наведені положення
Податкового кодексу України, висновки
суду апеляційної інстанції є такими, що
не ґрунтуються на законі, а висновок
суду першої інстанції (щодо отримання
відповідачем податкової вимоги 12.09.2011)
є таким, що не підтверджується
матеріалами справи.

Вищевказані обставини та фактичні дані
щодо дати вручення відповідачу
податкової вимоги належним чином не
були встановлені судами першої та
апеляційної інстанцій, що, з
урахуванням повноважень касаційного
суду (які не дають касаційній інстанції
права досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні), виключає можливість
перевірити Вищим адміністративним
судом України правильність висновків
судів попередніх інстанцій в цілому по
суті спору.

Відповідно до ч.2 ст.227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також
враховуючи той факт, що судами
попередніх інстанцій не було з'ясовано
належним чином обставини справи, у той
час як їх встановлення впливає на
правильність вирішення спору, ухвалені
у справі судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам
слід взяти до уваги вищевикладене,
встановити повно і правильно фактичні
обставини відповідно до заявлених
позовних вимог та предмету доказування
у справі та, в залежності від
встановленого й у відповідності до
норм матеріального та процесуального
права, вирішити даний спір.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Державної податкової служби
задовольнити частково.

2. Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 13.03.2012 та
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 04.12.2012
скасувати та справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
І.В. Борисенко

Судді
В.В. Кошіль

О.А. Моторний