Справа № 826/17617/13-а
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Смолій І.В.
Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Гром Л.М.

Міщука М.С.

при секретарі: Корінець Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Києві апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Періодика" на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Фірма
"Періодика" до Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у м. Києві про
визнання протиправними дій та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Фірма "Періодика" звернулося до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом про визнання
протиправними дій податкового органу
під час проведення перевірки на
підставі наказу від 02.10.2013р. №1638 та
скасування податкового
повідомлення-рішення ДПІ у Печерському
районі №7 від 17.10.2013р.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
05 грудня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою, позивачем подано
апеляційну скаргу, в якій просять
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
05 грудня 2013 року та прийняти нову
постанову, якою позов задовольнити,
мотивуючи свої вимоги тим, що судом
порушено норми матеріального та
процесуального права.

Заслухавши в судовому засіданні суддю
доповідача, пояснення з'явившихся
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 КАС України,
суд апеляційної інстанції скасовує
постанову суду першої інстанції та
приймає нову постанову, якщо суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Судом першої інстанції встановлено, що
ДПІ у Печерському районі проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ТОВ "Фірма "Періодика" по
взаємовідносинам з ТОВ "Асгільдія" з
питань правильності обчислення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту за листопад 2011р.

За результатами перевірки складено акт
№484/26-55-22-07/23700220 від 08.10.2013р. (надалі - акт
перевірки).

Проведеною перевіркою встановлено
допущення позивачем порушень п.198.1, п.
198.2, п. 198.3, п. 198.6ст. 198 Податкового
кодексу України що призвело до
заниження зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 73 652,20 грн.

У зв'язку із встановленням допущення
позивачем зазначених порушень
податкового законодавства податковим
органом винесено податкові
повідомлення рішення № 7 від
17.10.2013р. яким позивачу збільшено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 93 065,00 грн., в тому
числі за основним платежем - 73 652,00 грн.
та штрафні (фінансові) санкції - 18 413,00
грн.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
необґрунтованість позовних вимог про
незаконність дій податкового органу
під час проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
"Фірма "Періодика", оскільки позивачем
не надано доказів в підтвердження
обставин того, що саме під час її
проведення дії працівників
податкового органу мали протиправний
характер.

Підставою для збільшення позивачу
зобов'язань з податку на додану
вартість у перевіряємий період,
слугувало встановлення перевіркою
віднесення позивачем до податкового
кредиту коштів, сплачених на користь
ТОВ "Асгільдія" на підставі правочину,
укладеного з вказаним суб'єктом
господарювання у перевіряємому
періоді, без мети настання реальних
наслідків, який за переконання
податкового органу є нікчемними.

Висновки податкового органу щодо
нікчемності правочину, укладеного з
ТОВ "Асгільдія" ґрунтуються на
обставинах викладених в акті
податкової перевірки, у якому
містяться міркування працівників
податкового органу щодо відсутності у
контрагента реальної можливості
здійснювати господарську діяльність
та виконувати свої зобов'язання за
правочинами.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову в частині
скасування податкового
повідомлення-рішення виходив з того, що
позивач та ТОВ "Асгільдія" не
здійснювали господарської діяльності
підприємств, в розумінні пп.14.1.36 п.14.1
ст. 14 Податкового кодексу України.

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст. 14
Податкового кодексу України,
господарська діяльність -
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Колегія суддів, враховуючи доводи
апеляційної скарги не погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Відповідач в акті перевірки зробив
висновок про те, що правочини укладені
між позивачем та ТОВ "Асгільдія" є
нікчемними та недійсними.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 Цивільного кодексу
України). Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У ст. 228 Цивільного кодексу України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями Кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів та не
було встановлено судом першої
інстанцій фактів порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
володіння ним внаслідок укладання та
виконання позивачем та контрагентом
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено,
а судом першої інстанцій не
встановлено, наявності мети, завідомо
суперечної інтересам держави і
суспільства, а також існування умислу у
позивача чи його контрагента, як
обов'язкової ознаки для визнання
правочинів недійсними та застосування
адміністративно-господарських
санкцій.

Відповідачем не було обґрунтовано
належним чином і доведено у
встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Посилання відповідача на частини 1, 5
статтю 203, частини 1,2 статті 215, статтю 216
ЦК України є безпідставним, так як
зазначені норми можуть
використовуватися лише при визнанні
правочинів недійсними в судовому
порядку.

Одним з основних завдань органів
державної податкової служби є
здійснення контролю дотримання
податкового законодавства і надання
роз'яснень законодавства з питань
оподаткування платникам податків.
Жодним законом не передбачено право
органу державної податкової служби
самостійно, в позасудовому порядку,
визнавати нікчемними правочини і дані,
вказані платником податків в
податкових деклараціях.

Відповідно до ст. 20 ПК України органам
державної податкової служби України не
надано повноважень щодо визнання тих
чи інших угод (правочинів) недійсними
та/або нікчемними.

Висновки відповідача про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг) які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
є тільки припущенням.

Відповідно до п.198.1 та п.198.3 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.
Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.6 ст.198 Податкового кодексу
України встановлено, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.8., 201,9 та п.201.10. ст.201
Податкового кодексу України, право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.
Не дає права на віднесення сум податку
до податкового кредиту податкова
накладна, складена платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду. Податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п.184.1 ст.184 ПК України,
реєстрація платника податку на додану
вартість діє до дати анулювання
реєстрації платника податку.

Зі змісту наведених положень
Податкового кодексу України
вбачається, що у податковому обліку
податкова накладна є тим документом,
який складається у момент виникнення
податкових зобов'язань і визначається
як розрахунковий документ, що
підтверджує вчинення певної
господарської операції, за якою
виникають податкові зобов'язання,
породжує у платника податку обов'язки
та права щодо нарахування та сплати
податку на додану вартість, характер
яких залежить від статусу платника
(продавець чи покупець), в тому числі
підтверджує право покупця на
нарахування податкового кредиту.
Податкова накладна має силу
податкового і одночасно
розрахункового документа за умови її
складання особою, зареєстрованою як
платник податку у порядку,
передбаченому статтею 201 Податкового
кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9. Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Первинні облікові документи можуть
бути складені на паперових носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Висновки суду першої інстанції про
ненадання позивачем доказів на
підтвердження реальності
господарських операцій між позивачем
та ТОВ "Асгільдія" суперечать
матеріалам справи.

Позивачем до суду було надано договір
від 17.08.2011р. №17/08, бланки замовлень, акт
виконаних робіт, податкові накладні,
які підтверджують факт поставки товару
ТОВ "Асгільдія" на користь позивача, та
документи, що підтверджують
використання отриманого товару у
подальшій господарській діяльності
(а.с.52-109).

Всі зазначені вище документи підписані
та скріплені печатками сторін та мають
всі реквізити відповідно до чинного
законодавства України.

Господарський договір недійсним
(фіктивним) в судовому порядку не
визнавався, зміст господарських
зобов'язань не суперечить вимогам
національного законодавства, а
складені на його виконання
фінансово-господарські документи
містять необхідні дані, що
підтверджують факти господарських
операцій та дозволяють ідентифікувати
господарські операції, не містять
розбіжностей і відповідають вимогам
ст. 9 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", п. 201.1 ст. 201 ПК.

Реальність придбання підприємством
позивача товарів і послуг
підтверджується первинними
документами, пов'язаними з
господарською діяльністю позивача та
передачею придбаного товару третім
особам на виконання своїх зобов'язань
щодо таких осіб.

За таких обставин, доводи, викладені в
акті перевірки, спростовуються
належними та допустимими доказами, що
наявні в матеріалах справи, а
обставини, на які посилається
відповідач, не можуть бути достатніми
підставами для визнання правочинів між
позивачем та контрагентом
недійсними/фіктивними, та не можуть
одночасно бути достатніми доказами
«безтоварності»/неможливості
фактичного здійснення господарських
взаємовідносин між позивачем та
контрагентом.

Товари, отримані позивачем, не є
обмеженими в цивільному обороті, не
отримані внаслідок вчинення злочину, а
сама по собі операція з придбання даних
товарів/послуг також не може бути
визначена судом як порушення
встановленого порядку.

Частиною 4 статті 91 Цивільного кодексу
України встановлено, що цивільна
правоздатність юридичної особи
виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

За змістом зазначеної норми державна
реєстрація юридичної особи є юридично
значимою дією, з якою цивільне та
господарське законодавство пов'язує
виникнення цивільної правоздатності.

На момент вчинення господарських
правовідносин між позивачем та
контрагентом і на момент фактичного
виконання даних господарських
відносин, контрагент позивача, як
юридична особа був внесений в Єдиний
державний реєстр юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців та
зареєстрований платниками податку на
додану вартість.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
платниками податків (постачальниками)
з метою незаконного отримання
податкових вигод або його обізнаності
з такими діями постачальників чи
сприяння ухиленню постачальниками
товару у ланцюгу постачання від
виконання податкових зобов'язань може
свідчити про незаконність формування
податкового кредиту/витрат, однак
таких обставин встановлено не було.

Вищезазначені договори були виконані
сторонами в повному обсязі, товар
отриманий, сторони претензій один до
одного не мають.

У інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України від 01
листопада 2011 року № 1936/11/13-11 зазначено,
що згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, саме на податкові органи
покладається обов'язок надати достатні
докази на обґрунтування висновків про
порушення платником податків норм
податкового законодавства, на підставі
яких такому платникові визначено
відповідні грошові зобов'язання.

Документи та інші дані, що спростовують
реальність здійснення господарської
операції, яка відображена в
податковому обліку, повинні
оцінюватися з урахуванням специфіки
кожної господарської операції - умов
перевезення, зберігання товарів,
змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Відповідач не спростував належними
засобами доказування дійсність
господарських зобов'язань,
фінансово-господарських документів та
достовірність внесених у них
відомостей, тому в суду немає достатніх
підстав для відхилення наданих
позивачем доказів.

Законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд
застосовує принципи верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Вищевказана позиція узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти
Болгарії" (заява №3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Позивачем виконано усі необхідні
умови, передбачені податковим
законодавством, які надають йому
правові підстави для нарахування
податкового кредиту, а висновки
податкового органу про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства, щодо
неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість по взаєморозрахунках з
вказаним контрагентом за період, що
перевірявся, є необґрунтованими та
суперечать матеріалам справи.

За вказаних обставин колегія суддів
дійшла висновку про неправомірність
прийняття ДПІ у Печерському районі
податкового повідомлення-рішення
№7 від 17.10.2013р.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідачем як суб'єктом владних
повноважень не доведено правомірності
прийнятого ним рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи
призвели до неправильного вирішення
справи, тому постанова Окружного
адміністративного суду міста Києва від
05 грудня 2013 року підлягає скасуванню з
прийняттям нової постанови по справі,
якою необхідно позов ТОВ "Фірма
"Періодика" задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 202, 207 КАС України,
суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Фірма
"Періодика" на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
05 грудня 2013 року - задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 05 грудня 2013 року
скасувати в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
скасування податкового
повідомлення-рішення ДПІ у Печерському
районі №7 від 17.10.2013р.

Прийняти нову постанову, якою позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Періодика" в
цій частині задовольнити.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м. Києві №7 від 17.10.2013р.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення.

Постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
шляхом подання касаційної скарги
протягом двадцяти днів після набрання
постановою законної сили.

Постанову складено в повному обсязі -
07.03.2013 р.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова Судді:

Головуючий суддя

Бєлова Л.В.

Судді:

Гром Л.М.

Міщук М.С.