Справа № 2-а-2393/10/1970
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/27419/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Карася О.В.

Сіроша
М.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Приватного підприємства
«Еко-Енерго-Ресурс»

на постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від 06
вересня 2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 лютого 2011
року

у справі № 2-а-2393/10/1970

за позовом Приватного підприємства
«Еко-Енерго-Ресурс»

до Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції,

за участю Прокуратури Тернопільської
області

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство
«Еко-Енерго-Ресурс» (позивач)
звернулось до суду з позовом до
Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції (відповідач) про
скасування податкових
повідомлень-рішень № /0/22776 від 07
квітня 2010 року та № /0/22775
від 07 квітня 2010 року.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 06 вересня
2010 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 лютого 2011
року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі, позивач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, з підстав порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 06 вересня
2010 року, ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 24 лютого 2011 року та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

В запереченні на касаційну скаргу
відповідач просить відмовити в її
задоволенні, а постановлені у справі
судові рішення залишити без змін.

Представники сторін в судове засідання
не з'явились, хоча були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

В зв'язку з цим, касаційний розгляд
справи проведено в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до пункту 2
частини 1 статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню, зважаючи
на таке.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
планову виїзну перевірку ПП
«Еко-Енерго-Ресурс» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 27 жовтня 2006
року по 30 вересня 2009 року, валютного та
іншого законодавства за період з 27
жовтня 2006 року по 30 вересня 2009 року, за
результатами якої складено акт №
2195/23-420/34699517 від 16 березня 2010 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0/22776 від 07
квітня 2010 року, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання з
податку на прибуток в розмірі
1 362 552,02 грн. (681 276,01 грн. -
основний платіж, 681 276,01 грн. - штрафні
(фінансові) санкції), та податкове
повідомлення-рішення № /0/22775 від
07 квітня 2010 року, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 817 531,20 грн. (545 020,80
грн. - основний платіж, 272 510,40
грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення
позивачем підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України від 28 грудня 1994
року № 334/94-ВР «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР),
підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
України від 03 квітня 1997 року
№ 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним формуванням валових
витрат та податкового кредиту з
податку на додану вартість за
договором від 07 вересня 2007 року на
поставку запасних частин, укладеним з
Приватним підприємством «Мегаторг», з
підстав відсутності факту реального
вчинення господарських операцій та, як
наслідок, нікчемності вказаного
правочину.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суди першої та апеляційної інстанцій
виходили з відсутності у контрагента
позивача основних фондів, трудових та
виробничих ресурсів та транспортних
засобів.

Крім того, судові інстанції
посилались на факт порушення
прокуратурою Львівської області
кримінальної справи № 141-2352 стосовно
посадових осіб ПП
«Мегаторг» за ознаками складів
злочинів, передбачених частиною 2
статті 205, частиною 1 статті 209
Кримінального кодексу України.

Проте, колегія суддів вважає
висновок судових інстанцій про відмову
в задоволенні позову передчасним,
зважаючи на таке.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР
визначено, що валовими витратами
виробництва та обігу є сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2
статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5
Закону № 334/94-ВР передбачено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
№ 168/97-ВР податковий кредит - це сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України
від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон №
996-XIV) первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9
Закону № 996-XIV підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на формування валових
витрат та податкового кредиту з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт) з метою їх
використання в межах власної
господарської діяльності, а також
оформлення відповідних операцій
належним чином складеними первинними
документами, які містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

При цьому обов'язок підтвердити
правомірність та обґрунтованість
сформованих даних податкового обліку
належними документами покладається на
платника-покупця товарів (робіт),
оскільки саме він є особою, яка зменшує
об'єкт оподаткування податком на
прибуток та об'єкт оподаткування
податком на додану вартість.

З метою підтвердження правомірності
формування платником податків даних
податкового обліку необхідно
встановити їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку про
достовірність представлених первинних
документів, у тому числі щодо
відомостей про учасників та умови
господарських операцій.

За змістом частин 4, 5 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України суд повинен: визначити
характер спірних правовідносин та
зміст правової вимоги, матеріальний
закон, який їх регулює, а також факти, що
підлягають встановленню і лежать в
основі вимог та заперечень; з'ясувати,
які є докази на підтвердження
зазначених фактів, і вжити заходів до
своєчасного їх подання.

Предметом доказування є обставини,
якими обґрунтовуються позовні вимоги
чи заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи та які
належить установити при ухваленні
судового рішення.

Відтак, в розглядуваній ситуації
суду слід встановити, яким чином
транспортувався товар (враховуючи
висновки попередніх судових інстанцій
про неможливість перевезення
обумовленої кількості
товарно-матеріальних цінностей
належним підприємству автомобілем
МАЗ), де зберігались запасні частини, за
рахунок яких ресурсів (власних або
залучених) виконувались поставки
товарно-матеріальних цінностей,
дослідити наявність у постачальника на
момент вчинення спірних господарських
операцій платежів, супутніх звичайній
господарській діяльності будь-якого
господарюючого суб'єкта (комунальні
платежі, оренда приміщень, послуги
зв'язку, управлінські витрати тощо), а
також з'ясувати подальше використання
платником продукції у власній
господарській діяльності.

Крім того, варто перевірити
доводи позивача про закриття
кримінальної справи № 141-2352 стосовно
посадових осіб ПП «Мегаторг», а також
кримінальної справи № 1171674
стосовно посадових осіб ПП
«Еко-Енерго-Ресурс».

Враховуючи, що передбачені
процесуальним законодавством межі
перегляду справи в касаційній
інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі з
метою об'єктивності, всебічності та
повноти розгляду справи підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до частини 2
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

При новому розгляді справи суду слід
врахувати, що згідно з частиною 1
статті 138 Кодексу адміністративного
судочинства України предметом
доказування є обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги чи
заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи та які
належить установити при ухваленні
судового рішення у справі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Приватного
підприємства «Еко-Енерго-Ресурс»
задовольнити.

Скасувати постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від
06 вересня 2010 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 лютого 2011
року.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Карась О.В.

Сірош М.В.