Справа № 712/10339/12,708/12
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року м.
Львів Справа № 876/6402/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Клюби В.В., Яворського І.О.,

з участю секретаря - Саламахи О.І.,

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_2 -

ОСОБА_4,

представника відповідачів - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 на постанову
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 07 березня 2013
року по справі № 712/10339/12 за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_2 до
Ужгородської міської ради та ОСОБА_8
про визнання протиправним та
скасування рішення та за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 до Ужгородської
міської ради та ОСОБА_3 про скасування
рішення та зобов'язання вчинити дії,
третя особа на стороні відповідачів,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - ОСОБА_10,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_2
звернулись до суду з адміністративним
позовом до Ужгородської міської ради
та ОСОБА_8, в якому просили визнати
протиправним та скасувати рішення
Ужгородської міської ради від 26
вересня 2003 року № 116 «Про
надання та приватизацію земельних
ділянок» в частині передачі у
власність ОСОБА_8 земельної ділянки
площею 0.0334 га, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та визнати
неправомірним та скасувати виданий на
підставі вказаного рішення державний
акт на право власності на земельну
ділянку від19 березня 2004 року серія ЗК
№ 061811.

Позов обґрунтовували посиланням на те,
що згадане рішення Ужгородської
міської ради, в частині передачі у
власність ОСОБА_8 земельної ділянки, є
протиправним, оскільки грубо порушує
їхні права. Порушення їхніх прав
полягає в тому, що вказаним рішенням
передано у власність ОСОБА_8 частину
земельної ділянки, що перебувала у
спільному користуванні всіх мешканців
будинку АДРЕСА_1, а також в тому, що
надання земельної ділянки у власність
ОСОБА_8 відбулось без попереднього
погодження її меж з ними як з суміжними
землекористувачами.

ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 звернулись до
суду з адміністративним позовом до
Ужгородської міської ради та ОСОБА_3, в
якому просили визнати протиправним та
скасувати пункт 1.6 рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
16 листопада 2011 року № 427, визнати
недійсним та скасувати пункт 5 рішення
Ужгородської міської ради від 05
листопада 2002 року «Про надання та
приватизацію земельних ділянок",
визнати неправомірним та скасувати
виданий на підставі вказаного рішення
державний акт на право власності на
земельну ділянку від 05 грудня 2008 року
серія ЯЕ № 459408, зобов'язати ОСОБА_3
усунути перешкоди в користуванні
земельною ділянкою загального
користування шляхом демонтажу
самовільно збудованої споруди -
кафе-тераси.

Позовні вимоги обґрунтовували
посиланням на те, що ОСОБА_3 порушує
принципи добросусідства та
використовує надану їй у власність
земельну не за її цільовим
призначенням, оскільки передала її в
користування ОСОБА_10, яким збудовано на
ній кафе-терасу, в результаті чого
перегороджено прохід до належного їм
житла.

Вказані позовні вимоги ухвалою
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 21 листопада
2012 року об'єднані в одне провадження.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 07
березня 2013 року, яка не оскаржувалась в
апеляційному порядку, закрито
провадження в справі в частині
позовних вимог про скасування
державних актів на право власності на
земельну ділянку.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 07 березня 2013
року позов ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_3,
ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради та
ОСОБА_8 про визнання протиправним та
скасування рішення задоволено. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Ужгородської міської ради від 26
вересня 2003 року № 116 «Про надання та
приватизацію земельних ділянок» в
частині передачі у власність ОСОБА_8
земельної ділянки площею 0.0334 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_8,
ОСОБА_7 до Ужгородської міської ради та
ОСОБА_3 про скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії відмовлено.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, ОСОБА_9,
ОСОБА_3, ОСОБА_2 до Ужгородської міської
ради та ОСОБА_8, суд першої інстанції
виходив з того, що рішення про передачу
ОСОБА_8 земельної ділянки у власність
прийняте з порушенням вимог статей 118,
196, 198 Земельного кодексу України,
оскільки надання земельної ділянки у
власність ОСОБА_8 відбулось без
попереднього погодження її меж з
суміжними землекористувачами.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 до Ужгородської
міської ради та ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачами
не надано доказів в підтвердження
обставин, якими обґрунтована вимога
про визнання недійсним та скасування
пункту 5 рішення Ужгородської міської
ради від 05 листопада 2002
року «Про надання та приватизацію
земельних ділянок", а також з того, що на
час розгляду справи закінчився термін
дії дозволу № 6144, а тому відсутні
підстави для визнання протиправним та
скасування пункту 1.6 рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 16 листопада 2011 року №
427 на підставі якого він був виданий.

Не погоджуючись із вказаною
постановою, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7
подали апеляційну скаргу, у якій, з
посиланням на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просять її
скасувати та прийняти нову, якою їх
позов задовольнити повністю та
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1,
ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_2 до Ужгородської
міської ради та ОСОБА_8

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги вказують на те, що суд першої
інстанції безпідставно не застосував
до вимог ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 строк позовної давності. Також
зазначають, що судом першої інстанції
не враховано, що рішення Ужгородської
міської ради про передачу ОСОБА_3 у
власність земельної ділянки прийняте з
порушенням вимог статей 42, 116
Земельного кодексу України та що
всупереч вимогам статті 103 Земельного
кодексу України ОСОБА_3 використовує
надану їй у власність земельну ділянку
не за її цільовим призначенням та
заблокувала прохід до належного їм
житла.

Також ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 під час
апеляційного провадження подали до
суду апеляційної інстанції заяву про
часткову відмову від
адміністративного позову, в якій
відмовились від заявлених ними
позовних вимог, за виключенням вимоги
про зобов'язання ОСОБА_3 усунути
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою загального користування
шляхом демонтажу самовільно
збудованої споруди - кафе-тераси.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які
беруть участь у справі, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково, оскаржувану
постанову скасувати та закрити
провадження у справі з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Конституційний Суд України в пункті 4
мотивувальної частини Рішення від
16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа
про скасування актів органів місцевого
самоврядування) вказав, що органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Частиною 1 статті 125 Земельного кодексу
України передбачено, що право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_8 та
ОСОБА_3 на підставі відповідних рішень
органу місцевого самоврядування
отримали державні акти на право
власності на земельну ділянку, а
відтак, ці рішення, які є актами
індивідуальної дії, вичерпали свою
юридичну силу після їх реалізації -
одержання власниками земельних
ділянок документів, що посвідчують
право власності та його державної
реєстрації.

Отже, після оформлення відповідно до
чинного законодавства права власності
на земельну ділянку виникає спір про
право цивільне, а відтак, і захищати
свої права та інтереси особи повинні у
способи, визначені статтями 152
Земельного кодексу України та 16
Цивільного кодексу України.

Вказана правова позиція узгоджується з
правовою позицією Верховного Суду
України, висловленою, зокрема, в
постанові від 01 жовтня 2013 року по
справі № 21-228а13.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
ОСОБА_3 усунути перешкоди в
користуванні земельною ділянкою
загального користування шляхом
демонтажу самовільно збудованої
споруди - кафе-тераси, то слід
зазначити, що така вимога також не
підлягала розгляду в порядку
адміністративного судочинства,
оскільки не стосується захисту прав,
свобод чи інтересів особи у сфері
публічно-правових відносин.

Разом з тим, як уже зазначалось вище,
ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 під час
апеляційного провадження подали до
суду апеляційної інстанції заяву про
часткову відмову від
адміністративного позову, в якій
відмовились від заявлених ними
позовних вимог, за виключенням вимоги
про зобов'язання ОСОБА_3 усунути
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою загального користування
шляхом демонтажу самовільно
збудованої споруди - кафе-тераси.
Згідно з вимогами статей 112, 194 Кодексу
адміністративного судочинства України
подання такої заяви є самостійною
підставою для закриття провадження у
справі в частині цих вимог.

Враховуючи те, що заявлені вимоги не
підлягали розгляду в порядку
адміністративного судочинства, а також
те, що від частини цих вимог позивачі
відмовились під час апеляційного
провадження у справі, суд апеляційної
інстанції, приходить до висновку, що
оскаржувану постанову необхідно
скасувати і закрити провадження у
справі.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 203, 205, 206,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 задовольнити частково.

Постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 07 березня 2013
року по справі № 712/10339/12 - скасувати та
закрити провадження у справі за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_2
до Ужгородської міської ради та ОСОБА_8
про визнання протиправним та
скасування рішення та за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 до Ужгородської
міської ради та ОСОБА_3 про скасування
рішення та зобов'язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі, шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
А.І. Рибачук

Судді
В.В. Клюба

І.О. Яворський

Повний текст ухвали виготовлено 11
березня 2014 року.