Справа № 2а-6299/10/1770
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/39864/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Рівне

на постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 22 лютого
2011 року

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 09 червня
2011 року

у справі № 2а-6299/10/1770

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Транс-Сервіс-Рівне»

до Державної податкової інспекції у м.
Рівне

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського
окружного адміністративного суду від 22
лютого 2011 року, залишеною
без змін ухвалою Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 09 червня 2011 року, позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Транс-Сервіс-Рівне» (позивач) до
Державної податкової інспекції у м.
Рівне (відповідач) задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 20 грудня 2010 року. Присуджено
на користь ТОВ «Транс-Сервіс-Рівне» з
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 22
лютого 2011 року, ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 09 червня 2011 року та прийняти нове
рішення, яким у позові відмовити в
повному обсязі.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
документальну невиїзну (камеральну)
перевірку податкової декларації ТОВ
«Транс-Сервіс-Рівне» з податку на
додану вартість за жовтень 2010 року, за
результатами якої складено акт № 912 від
15 грудня 2010 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від 20
грудня 2010 року, яким позивачу зменшено
суму бюджетного відшкодування податку
на додану вартість в розмірі 25
100,00 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пункту 1.8 статті 1,
підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпунктів 7.7.5,
7.7.7 пункту 7.7 статті 7 Закону України від
03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок
на додану вартість» (в редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) у
зв'язку з неправомірним включенням до
складу податкового кредиту сум податку
на додану вартість, непідтверджених
податковими зобов'язаннями
контрагентів по ланцюгу постачання.

Зазначений висновок податковим
органом зроблено з огляду на наявність
по ланцюгу постачання підприємств, які
не декларують податкові зобов'язання з
податку на додану вартість та,
відповідно, не сплачують податок до
бюджету.

Задовольняючи позов повністю,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті
7 Закону № 168/97-ВР податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Як встановлено судами, фактичне
здійснення господарських операцій з
придбання ТОВ «Транс-Сервіс-Рівне»
дизельного палива у Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім Агропромпостач» підтверджується
долученими підприємством до
матеріалів справи належним чином
складеними видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними, а
податковий кредит з податку на додану
вартість - належним чином оформленими
податковими накладними, що
контролюючим органом, зокрема, не
заперечується.

Доводи касаційної скарги про те, що
необхідною умовою бюджетного
відшкодування є сплата сум податку на
додану вартість до бюджету всіма
контрагентами позивача по ланцюгу
постачання, колегія суддів відхиляє,
оскільки пункт 1.3 статті 1 Закону №
168/97-ВР, даючи визначення платника
податку як особи, яка зобов'язана
утримати та внести до бюджету податок,
визначає при цьому, що податок
сплачується покупцем або особою, яка
імпортує товари на митну територію
України.

Вимога ж пункту 1.8 статті 1 Закону №
168/97-ВР щодо надмірної сплати податку на
додану вартість як необхідної умови
бюджетного відшкодування стосується
платника, який згідно із Законом №
168/97-ВР поніс фактичні витрати щодо
сплати зазначеного податку.

Таким чином, якщо контрагенти, зокрема,
ті, які не були безпосередніми
постачальниками товарів (послуг), не
виконали своїх зобов'язань щодо сплати
податку до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цих осіб, однак
зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку-покупця
права на відшкодування податку на
додану вартість у разі, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

За наведених обставин та з
урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 22
лютого 2011 року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 09 червня 2011 року такими, що прийняті
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Рівне
відхилити, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 22
лютого 2011 року та ухвалу
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від
09 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.