Справа № К-21668/10-С
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" січня 2014 р. м. Київ
К-21668/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Кошіля В.В., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Гончарук
І.Ю.,

за участю:

представника позивача - Новика О.В.,

представника відповідача - Гаджиєва
Р.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
«ТехНова»

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
04 червня 2009 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2010
року

у справі № 6/215-29/251

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТехНова»

до Державної податкової інспекції у
Подільському районі міста Києва

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень та податкових
вимог, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ТехНова» (далі -
позивач) звернулось до суду з позовом
до Державної податкової інспекції у
Подільському районі міста Києва (далі -
відповідач) про визнання недійсними
податкових повідомлень-рішень від 13
червня 2002 року № 00032234/0, № 00033234/0 та від 12
серпня 2002 року № 00032234/2, № 00033234/2, а також
першу та другу податкові вимоги №
1/59398148/10/24-01 від 15 серпня 2002 року та №2/6277
від 25 вересня 2002 року (в редакції
уточнення позовних вимог № 1171 від 11
листопада 2002 року).

Справа неодноразово розглядалась
різними судовими інстанціями.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
04 червня 2009 року у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2010
року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
04 червня 2009 року залишено без змін.

В касаційній скарзі ТОВ «ТехНова»,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
04 червня 2009 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20 травня 2010 року і направити справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

У запереченні на касаційну скаргу ДПІ у
Подільському районі м. Києва,
посилаючись на те, що рішення судів
першої та апеляційної інстанцій є
законними та обґрунтованими, а
положення касаційної скарги жодним
чином це не спростовують, просить
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
04 червня 2009 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 20 травня 2010 року - без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення присутніх у судовому
засіданні представників сторін,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесупльн6ого
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Подільському районі м. Києва
провела комплексну планову виїзну
перевірку ТОВ «ТехНова» по дотриманню
вимог податкового та валютного
законодавства згідно Національного
плану перевірок юридичних осіб на 2002
рік за період з 01 січня 1999 року по 31
грудня 2001 року, за результатами якої
був складений акт № 77/23-4 від 03 червня 2002
року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені, зокрема.
вимоги: підпунктів 5.3.3, 5.3.9 пункту 5.3
статті 5, пунктів 5.1, 5.9 статті 5,
підпунктів 8.1.2, 8.1.4 пункту 8.1 статті 8,
підпункту 8.5.2 пункту 8.5 статті 8 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», що призвело до заниження
податку на прибуток за 2001 рік на
загальну суму 2764200,00 грн., у тому числі:
за 2 квартал 2001 року - 1253200,00 грн., за 3
квартал 2001 року - 1511000,00 грн.; пункту 4.1
статті 4, підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», що призвело до заниження
податку на додану вартість на загальну
суму 1854739,00 грн., у тому числі: за 2000 рік -
5302,00 грн., за 2001 рік - 1849437,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
позивач неправомірно включив до складу
валових відповідного податкового
періоду вартість придбаних у
Підприємства «Союз» Всеукраїнської
громадської організації «Союз
організацій інвалідів України» згідно
договорів № 49/03 від 09 березня 2001 року, №
60/06 від 01 червня 2001 року, № 113/07 від 31
липня 2001 року товарів - підшипників
котіння роликових № 804704, а суму податку
на додану вартість, сплачену у складі
вартості таких товарів, до складу
податкового кредиту відповідного
податкового періоду, з огляду на те, що
рішенням Господарського суду міста
Києва від 12 вересня 2005 року у справі №
25/87-32/351, залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 07 лютого 2006
року, було визнано недійсним договір
купівлі-продажу № 28/21 від 01 березня 2001
року, укладений між Підприємством
«Союз» ВГО «Союз організацій інвалідів
України» та ТОВ ПКФ «Т.Т.-Мюзик», щодо
купівлі-продажу підшипників котіння
роликових № 804704, а також з урахуванням
того, що згідно відповіді ДПА у
Херсонській області № 258/7-23-116-2 від 13
березня 2002 року Підприємство
«Державний підшипниковий завод» (м.
Херсон), яке було вказане позивачем у
вантажних митних деклараціях при
експорті придбаних у Підприємством
«Союз» ВГО «Союз організацій інвалідів
України» підшипників котіння
роликових № 804704 як виробник товару, в
державних податкових інспекціях
Херсонської області не зареєстроване,
а підшипники котіння роликові № 804704
підприємствами Херсонської області не
виробляються.

13 червня 2002 року ДПІ у Подільському
районі м. Києва на підставі вказаного
акту перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення № 00032234/0, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4, підпунктами 17.1.3, 17.1.6
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»,
визначила ТОВ «ТехНова» суму
податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) за платежем: податок на
прибуток у розмірі 4150880,00 грн., у тому
числі: 2764100,00 - за основним платежем,
1386780,00 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

13 червня 2002 року ДПІ у Подільському
районі м. Києва на підставі вказаного
акту перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення № 00033234/0, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4, підпунктами 17.1.3, 17.1.6
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»,
визначила ТОВ «ТехНова» суму
податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) за платежем: податок на додану
вартість у розмірі 2777135,00 грн., у тому
числі: 1854739,00 грн. - за основним платежем,
922396,00 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Вказані податкові
повідомлення-рішення оскаржувались
позивачем в адміністративному порядку,
за наслідками якого його скарги були
залишені без задоволенні, а податковим
органом були прийняті податкові
повідомлення-рішення від 12 серпня 2002
року № 00032234/2, № 00033234/2 на аналогічні
суми податкових зобов'язань (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій).

Також, ДПІ у Подільському районі м.
Києва були сформовані та надіслані
позивачу перша та друга податкові
вимоги № 1/59398148/10/24-01 від 15 серпня 2002
року та №2/6277 від 25 вересня 2002 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, з посиланням на
обставини, встановленні постановою
рішенням Господарського суду міста
Києва від 12 вересня 2005 року у справі №
25/87-32/351, постановою Київського
апеляційного господарського суду від 21
листопада 2007 року у справі № 25/206-28/187,
виходив з того, що позивачем не була
доведена реальність господарських
операцій за правочином, укладеними з
Підприємством «Союз» ВГО «Союз
організацій інвалідів України», з
урахуванням того, що ціна, за якою
позивачем були експортовані
підшипники котіння роликові № 804704, не
покрила витрат позивача на придбання
цих підшипників.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
валові витрати виробництва та обігу
(далі - валові витрати) - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно з абзацом 4 підпункту 5.3.9 пункту
5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) податковий
кредит звітного періоду складається із
сум податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що не дозволяється
включення до податкового кредиту
будь-яких витрат по сплаті податку, що
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями, а
при імпорті робіт (послуг) - актом
прийняття робіт (послуг) чи банківським
документом, який засвідчує
перерахування коштів в оплату вартості
таких робіт (послуг). У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Отже, наведені вище положення Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) та Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) пов'язують
виникнення у платника податків права
на включення до складу валових витрат
вартості придбаних товарів, а
сплачених ним у складі такої вартості
сум податку на додану вартість - до
складу податкового кредиту із
фактичним виконанням робіт (послуг) чи
поставкою товарів, у ціні яких цей
податок сплачений.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, під час проведення
перевірки позивач на підтвердження
виконання господарських зобов'язань
між ним та Підприємством «Союз» ВГО
«Союз організацій інвалідів України»
та на підтвердження правомірності
формування валових витрат та
податкового кредиту надав органу
державної податкової служби податкові
накладні, видаткові накладні, платіжні
доручення, договори про передачу
товару на відповідальне зберігання,
укладені з ЗАТ «Укртрансімпекс» (№ 9
від 12 березня 2001 року) та Підприємством
«Союз» ВГО «Союз організацій інвалідів
України» (№ 90-06-В від 01 червня 2001 року),
акти повернення товару з
відповідального зберігання, а також
контракти, укладені з ТОВ «Рімеко
Сервіс» (Російська Федерація) (№ 7 від 25
квітня 2001 року) та ТОВ «Кларіант»
(Російська Федерація) (№ 10-08-01 від 10
серпня 2001 року), і вантажні митні
декларації, про експорт підшипників
котіння роликових № 804704 за межі митної
території України.

Разом з цим, суди першої та апеляційної
інстанцій правомірно виходили з того,
що надання податковому органу належним
чином оформлених документів,
передбачених законодавством про
податки та збори, з метою одержання
податкової вигоди є підставою для її
одержання, якщо податковий орган не
встановив та не довів, що відомості, які
містяться в цих документах, неповні,
недостовірні та (або) суперечливі, є
наслідком укладення нікчемних
правочинів або коли відомості
ґрунтуються на інших документах,
недійсність даних в яких установлена
судом.

Про необґрунтованість податкової
вигоди можуть також свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин: неможливість
реального здійснення платником
податків зазначених операцій з
урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виробництва товарів, виконання робіт
або послуг, нездійснення особою, яка
значиться виробником товару,
підприємницької діяльності;
відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів; облік для цілей
оподаткування тільки тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;
здійснення операцій з товаром, що не
вироблявся або не міг бути вироблений в
обсязі, зазначеному платником податків
у документах обліку; відсутність
первинних документів обліку.

Як вбачається зі змісту договорів № 49/03
від 09 березня 2001 року, № 60/06 від 01 червня
2001 року, № 113/07 від 31 липня 2001 року,
підшипники котіння роликові № 804704 були
придбані позивачем у Підприємством
«Союз» ВГО «Союз організацій інвалідів
України».

Матеріали справи містять рішення
Господарського суду міста Києва від 12
вересня 2005 року у справі № 25/87-32/351,
залишене без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 07 лютого 2006
року, яким було визнано недійсним
договір купівлі-продажу № 28/21 від 01
березня 2001 року, укладений між
Підприємством «Союз» ВГО «Союз
організацій інвалідів України» та ТОВ
ПКФ «Т.Т.-Мюзик», щодо купівлі-продажу
підшипників котіння роликових № 804704.
Зокрема, в мотивувальній частині
рішення було вказано, що фактично
передачі товару за договором
купівлі-продажу № 28/21 від 01 березня 2001
року не відбулось (т.4 арк. справи 173-179).

Також, матеріали справи містять
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 21 листопада 2007
року у справі № 25/206-28/187 за позовом
Підприємства «Союз» ВГО «Союз
організацій інвалідів України» до ДПІ
у Подільському районі м. Києва про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, якою постанову
Господарського суду міста Києва від 27
грудня 2005 року було скасовано та
прийнято нову постанову, якою у
задоволенні позову відмовлено.
Зокрема, в мотивувальній частині
постанови вказано, що постановою
Вищого господарського суду України від
17 червня 2004 року у справі № 25/87 було
встановлено, що ПП «Укрюніон» уклало
договір купівлі-продажу підшипників
котіння роликових ТОВ ПКФ «Т.Т.-Мюзик»,
які в подальшому стали предметом
договору № 28/21 між ТОВ ПКФ «Т.Т.-Мюзик»
та Підприємством «Союз» ВГО «Союз
організацій інвалідів України».
Рішенням Бориспільського міського
суду Київської області від 19 липня 2000
року у справі № 2-1184/200 було визнано
недійсними установчі документи ПП
«Укрюніон» та при цьому встановлено, що
особа, яка значиться засновником та
власником цього підприємства,
реєстрацією та діяльністю
підприємства не займалась. 14 березня 2001
року між ПП «Укрюніон» та ТОВ ПКФ
«Т.Т.-Мюзик» був укладений усний
договір купівлі-продажу підшипників
котіння роликових № 804704, про що
свідчить накладна на отримання товару
за № 356 від 14 березня 2001 року, тобто вже
після того, як установчі документи ПП
«Укрюніон» були визнані недійсними, а
фактично угода була укладена з
неіснуючим підприємством та, як
наслідок, самого товару, а саме -
підшипників котіння роликових №804704, в
натурі не було. Крім того, рішенням
Господарського суду місті Києва від 04
грудня 2002 року у справі № 33/279 за
позовом ДПІ у Подільському районі м.
Києва до між ПП «Укрюніон» та ТОВ ПКФ
«Т.Т.-Мюзик» про визнання угоди
недійсною на суму 4894420,92 грн. позовні
вимоги було задоволено повністю,
визнано недійсною угоду, укладену між
ПП «Укрюніон» та ТОВ ПКФ «Т.Т.-Мюзик» на
підставі накладної № 356 від 14 березня
2001 року, відповідно до статті 49
Цивільного кодексу УРСР (т.4 арк. 180-184).

Крім іншого, згідно відповіді ДПА у
Херсонській області № 258/7-23-116-2 від 13
березня 2002 року Підприємство
«Державний підшипниковий завод» (м.
Херсон), яке було вказане позивачем у
вантажних митних деклараціях при
експорті придбаних у Підприємством
«Союз» ВГО «Союз організацій інвалідів
України» підшипників котіння
роликових № 804704 як виробник товару, в
державних податкових інспекціях
Херсонської області не зареєстроване,
а підшипники котіння роликові № 804704
підприємствами Херсонської області не
виробляються (т.1 арк. справи 119).

Судами попередніх інстанцій також було
встановлено та не заперечувалось
позивачем при розгляду справи, що сума
валютної виручки, отриманої позивачем
від експорту підшипників котіння
роликових № 804704, склала 9162151,58 грн. (т.
арк. справи 157), тоді як ціна, сплачена
позивачем Підприємству «Союз» ВГО
«Союз організацій інвалідів України»
склала 10920000,00 грн.

Таким чином, докази, на які послався
позивач на обґрунтування своїх
позовних вимог, є обов'язковими, але не
вичерпними, оскільки предмет
доказування у справі, що розглядається,
становлять обставини, що підтверджують
або спростовують реальність
здійснення самих господарських
операцій (поставки товару), а відтак і
обґрунтованість визначення валових
витрат та податкового кредиту
позивача.

Відповідно до положень частин 1, 5
статті 11 Кодексу адміністративного
судочинства України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості. Суд повинен
запропонувати особам, які беруть
участь у справі, подати докази або з
власної ініціативи витребувати докази,
яких, на думку суду, не вистачає.

Частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ТОВ «ТехНова» підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 04 червня 2009 року та
ухвала Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2010
року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «ТехНова»
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 04 червня 2009 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2010
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
_____________________ Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ В.В. Кошіль

_____________________ Т.М. Шипуліна