Справа № 2а-16б83/12/2670
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2014 року
м. Київ К/800/21811/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі м.Києва Державної
податкової служби

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 11.04.2013 р.

у справі № 2а-16683/12/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Будтрансінвест-груп»

до Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі м.Києва Державної
податкової служби

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Будтрансінвест-груп» (далі - позивач)
звернулося до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі м.Києва
Державної податкової служби (далі -
відповідач) про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21.02.2013 р. у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 11.04.2013 р.
скасовано рішення суду першої
інстанції та прийнято нове, яким
позовні вимоги задоволено: визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення форми «Р» від
11.09.2012 р. №.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної
інстанції прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, в якій просить його
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Позивач на адресу суду касаційної
інстанції надіслав письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача, за змістом яких просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення суду
апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

У період з 14.08.2012 р. по 20.08.2012 р.
працівниками контролюючого органу
проведено виїзну документальну
позапланову перевірку позивача з
питань правильності нарахування,
повноти і своєчасності сплати податку
на додану вартість по
фінансово-господарським відносинам з
ПП «Лон і Компані» за період березня 2012
року, про що складено акт від 28.08.2012 р.
№2623/22-621-35083012, яким встановлено
порушення позивачем п.198.3, п.198.6 ст.198,
п.201.1, п.201.2, п.201.6 ст.201 Податкового
кодексу України.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкове
повідомлення-рішення форми «Р» від
11.09.2012 р. №, яким позивачу
визначено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
190 416,00 грн., з яких 152 333,00 грн. за основним
платежем та 38 083,00 грн. штрафних
(фінансових) санкцій.

У порядку адміністративного
узгодження вказаного податкового
повідомлення-рішення, скарга позивача
залишена без задоволення, а податкове
повідомлення-рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Визначаючи позивачу податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість, податковий орган виходив з
того, що позивачем у березні 2012 року до
складу податкового кредиту
відповідного періоду була віднесена
сума податку на додану вартість у
розмірі 152 333,00 грн., на
підставі накладних, оформлених з
порушенням вимог податкового
законодавства. Підставою для таких
висновків відповідача став акт
контролюючого органу від 19.06.2012 р. №
1830/22-308/304698139 «Про результати виїзної
перевірки ПП «Лон і Компані» з питань
взаємовідносин з позивачем у період з
01.10.2010 р. по 31.12.2012 р. та ТОВ «Олерон» у
період з 01.03.2012 р. по 31.03.2012 р., у ході якої
не підтверджено наявність поставок
товарів (послуг) від
підприємств-постачальників.

Відповідно до акту від 19.06.2012 р. №
1830/22-308/304698139 ПП «Лон і Компані» не
знаходиться за фактичною та юридичною
адресою, також встановлено відсутність
трудових ресурсів, виробничого
обладнання, матеріалів, на запити
податкових органів щодо надання
пояснень та документального
підтвердження підприємством відповіді
та документів не надано. Операції ПП
«Лон і Компані» не підтверджуються
стосовно врахування реального часу
здійснення операцій, місцезнаходження
майна, наявності трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, які економічно необхідні
для виконання такого постачання або
здійснення діяльності, що свідчить про
відсутність необхідних умов для
результатів відповідної
господарської, економічної діяльності,
технічного персоналу, основних фондів,
виробничих активів, складських
приміщень і транспортних засобів.

Задовольняючи позовні вимоги суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що позивач правомірно включив до
складу податкового кредиту суму
податку на додану вартість, яка
підтверджена відповідними податковими
накладними, виписаними ТОВ «Лон і
Компані», у зв'язку з виконанням
останнім будівельно-монтажних робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, ПП
«Лон і Компані» виконало
будівельно-монтажні роботи» на користь
позивача на загальну суму 914 000,00 грн., що
підтверджується актами приймання
виконаних будівельних робіт за
березень 2012 року.

За результатом виконання вказаних
господарських операцій ТОВ «Лон і
Компані» було виписано податкові
накладні від 28.03.2012 р. № 55, від 28.03.2012 р. №
54, від 20.03.2012 р. № 53, від 20.03.2012 р. № 52, від
20.03.2012 р. № 51, від 20.03.2012 р. № 61, від 28.03.2012
р. № 56, від 28.03.2012 р. № 68, суми податку на
додану вартість по яким позивачем
віднесено до складу податкового
кредиту березня 2012 року.

У відповідності до приписів п.п.14.1.181
п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Отже, достатніми підставами для
виникнення у платника податку права на
податковий кредит є наявність
податкових накладних, виданих йому
підприємством-контрагентом,
оформлених з дотриманням вимог чинного
законодавства, встановлення судом
реальності та товарності
господарської операції.

Відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Судом апеляційної інстанції
обґрунтовано встановлено, що позивачем
податковий кредит сформований у
відповідності з зазначеними
положеннями Податкового кодексу
України, підтверджено відповідними
податковими накладними, що виписані
контрагентом зареєстрованим платником
податку на додану вартість.

Отже, відповідачем не наведено жодних
доводів та не надано будь-яких доказів,
які б могли свідчити про
недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість віднесення позивачем
до складу податкового кредиту спірної
суми податку по господарським
операціям з ТОВ «Лон і Компані» - як-от
безтоварний та/або фіктивний характер
здійснених операцій.

Крім того, чинне податкове
законодавство не ставить у залежність
формування позивачем податкового
кредиту від податкового обліку (стану)
інших осіб і фактичної сплати
контрагентами податку до бюджету,
питання визначення складу податкового
кредиту поширюється тільки на окремо
взятого платника податків і не ставить
цей факт у залежність від розрахунку з
бюджетом третіх осіб.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Враховуючи викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції про
неправомірність прийнятого
контролюючим органом податкового
повідомлення-рішення 11.09.2012 р. №
та наявності підстав для його
скасування.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію суду апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржуване судове рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі м.Києва Державної податкової
служби залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 11.04.2013 р. у
справі № 2а-16683/12/2670 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.