Справа № 801/9353/13-а
Суддя: Мунтян Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

Справа № 801/9353/13-а

11.02.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Мунтян О.І.,

суддів Дугаренко О.В. ,

Дудкіної Т.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
апеляційною скаргою Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим (суддя
Яковлєв С.В.) від 11.11.13 у справі №
801/9353/13-а

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

до Державної податкової інспекції у м.
Ялті Головного управління Міндоходів в
АР Крим (вул. Васильєва, 16, м.Ялта,
Автономна Республіка Крим, 98600)

про визнання протиправними дій та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до
Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Ялті
Головного управління Міндоходів в
Автономної Республіки Крим про
визнання протиправними дій та
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 21.06.2013
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у загальному розмірі 46686,00 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим (суддя Яковлєв С.В.) від
11.11.2013 у справі № 801/9353/13-а позов
задоволено частково, податкове
повідомлення-рішення № від 21.06.2013
скасовано в частині нарахування
податкового зобов'язання у сумі 950,64
грн. та застосування штрафних санкцій у
розмірі 475,32 грн., вирішено питання про
розподіл судових витрат пропорційно
задоволеним вимогам. В інший частині
позовних вимог відмовлено. Судом
встановлено формування позивачем
податкового кредиту по ПДВ за
результатами правовідносин з ТОВ
«Аквамарин» та ТОВ «ПКФ Експерт-Д».
Враховуючи, що при розгляді справи
позивачем доведений факт здійснення
господарських відносин лише з ТОВ
«Аквамарин» та пов'язаність придбання
товарів від ТОВ «Аквамарин» із
господарською діяльністю позивача,
проте не підтверджено використання
позивачем в період часу, що
перевірявся, холодильної камери BiTZER
АК-4 ДС5.2у, яка придбана у ТОВ «ПКФ
Експерт-Д», тому суд дійшов висновку
про наявність підстав лише для
часткового задоволення позовних вимог.

Не погодившись з постановою суду,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить зазначену
постанову скасувати, постановити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач також оскаржує судове
рішення та просить постанову суду
першої інстанції скасувати та в
повному обсязі відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Апеляційні скарги мотивовані
порушенням судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

Ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 14.01.2014 відкрито апеляційне
провадження. Ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 17.01.2014
справа призначена до апеляційного
розгляду.

У судове засідання 11 лютого 2014 року
сторони, їх представники не з'явились,
про дату, час та місце апеляційного
розгляду сповіщені належним чином.

28 січня 2014 року ДПІ у м. Ялті ГУ
Міндоходів в АР Крим подано заяву про
відмову від апеляційної скарги.

Згідно із частиною 4 статті 193 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка подала апеляційну скаргу,
має право протягом усього часу
розгляду справи відмовитися від неї
повністю або частково. Питання про
прийняття відмови від апеляційної
скарги і закриття у зв'язку з цим
апеляційного провадження вирішується
судом апеляційної інстанції, що
розглядає справу, в судовому засіданні
за участі сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Про прийняття
відмови від скарги та закриття у
зв'язку з цим апеляційного провадження
суд постановляє ухвалу. Повторне
апеляційне оскарження рішення, ухвали
суду першої інстанції з тих самих
підстав не допускається.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає за необхідне задовольнити заяву
ДПІ у м. Ялті ГУ Міндоходів в АР Крим про
відмову від апеляційної скарги та у
зв'язку з цим апеляційне провадження за
апеляційною скаргою ДПІ у м. Ялті ГУ
Міндоходів в АР Крим по даній справі
закрити.

Враховуючи межі перегляду справи в
апеляційної інстанції, передбачені ст.
195 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд апеляційної
інстанції вважає, що неявка
представників сторін не перешкоджає
розгляду апеляційної скарги за
наявними матеріалами відповідно до ст.
196 Кодексу адміністративного
судочинства України без участі
представників сторін, належним чином
повідомлених про дату, час та місце
розгляду справи.

Суд, керуючись положеннями пункту 2
частини першої статті 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, визнав за можливе перейти до
письмового провадження по справі.

Колегія суддів обговоривши доводи
апеляційної скарги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Повторно переглянувши постанову суду
першої інстанції відповідно до ст. 195
Кодексу адміністративного судочинства
України, судова колегія встановила
наступне.

ДПІ у м. Ялті АР Крим ДПС проведено
планову документальну перевірку з
питань своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати податків
і зборів, а також дотримання іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладений на органи державної
податкової служби, фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 за період з
01.01.2013 по 31.12.2012.

За результатами перевірки складено акт
№ 812/17.2/НОМЕР_1/149 від 06.06.2013.

Згідно з висновком акту перевірки
встановлено порушення позивачем вимог
п.189.1 ст.189, п.198.5 ст.198 Податкового
кодексу України в результаті чого
занижено податкове зобов'язання з ПДВ у
загальній сумі 30324 грн., в тому числі в
грудні 2012 на суму 30324 грн. Пункту 198.3,
пункту 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України в результаті чого
завищено податковий кредит з ПДВ у
загальній сумі 951 грн., в тому числі в
березні 2012 на суму 951 грн., нарахованого
по податковим накладним, наданим
постачальником ТОВ «Аквамарин» у
зв'язку з відсутністю у ТОВ «Аквамарин»
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість операцій з
контрагентами-покупцями в розумінні
ст.185 Податкового кодексу України та
відповідно відсутністю первинних
документів, які б свідчили про
реальність здійснення
фінансово-господарських операцій з
придбання ТМЦ у ТОВ «Аквамарин», а ті
документи, що надані до перевірки з
урахуванням вищевикладеного не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку. В
наслідок вказаних порушень занижено
ПДВ в загальній сумі 31124 грн., в тому
числі в квітні 2012 на суму 800 грн. в
результаті допущення методологічних
помилок при заповненні декларацій з
ПДВ та уточнюючих розрахунків до них у
грудні 2012 на суму 30324 грн.

21 червня 2013 року ДПІ в м. Ялті ГУ
Міндоходів в АР Крим прийнято
податкове повідомлення-рішення №
про збільшення Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2 суми грошового
зобов'язання з ПДВ у загальному розмірі
46686 грн., в тому числі за основним
платежем - 31124 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями 15562 грн.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
оскаржує дії ДПІ у м. Ялті ГУ Міндоходів
в АР Крим та податкове
повідомлення-рішення № в повному
обсязі.

Щодо визнання протиправними дій
відповідача колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частина 2 статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлює, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності.

Предмет позову становить
матеріально-правову вимогу позивача до
відповідача. Предметом позову
являється не суб'єктивне право, а
спосіб його захисту.

Згідно з ч. 4 ст.105 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов може містити
вимоги про: 1) скасування або визнання
нечинним рішення відповідача - суб'єкта
владних повноважень повністю чи
окремих його положень; 2) зобов'язання
відповідача - суб'єкта владних
повноважень прийняти рішення або
вчинити певні дії; 3) зобов'язання
відповідача - суб'єкта владних
повноважень утриматися від вчинення
певних дій; 4) стягнення з відповідача -
суб'єкта владних повноважень коштів на
відшкодування шкоди, завданої його
незаконним рішенням, дією або
бездіяльністю; 5) виконання зупиненої
чи невчиненої дії; 6) встановлення
наявності чи відсутності компетенції
(повноважень) суб'єкта владних
повноважень; 7) примусове відчуження
земельної ділянки, інших об'єктів
нерухомого майна, що на ній розміщені, з
мотивів суспільної необхідності.

Відповідно до ст.162 Кодексу
адміністративного судочинства України
при вирішенні справи по суті суд може
задовольнити адміністративний позов
повністю або частково чи відмовити в
його задоволенні повністю або
частково. У разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення
суб'єкта владних повноважень чи
окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень, про поворот виконання
цього рішення чи окремих його положень
із зазначенням способу його
здійснення;

2) зобов'язання відповідача вчинити
певні дії;

3) зобов'язання відповідача утриматися
від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення)
окремих видів або всієї діяльності
об'єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію)
об'єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи
особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності
компетенції (повноважень) суб'єкта
владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Отже, предметом позову повинна бути
конкретна матеріально-правова вимога
позивача до відповідача.

Як свідчить зміст позовних вимог, з
врахуванням заяви про уточнення
позовних вимог позивач просить визнати
дії ДПІ у м. Ялті ГУ Міндоходів в АР Крим
протиправними. Але, які саме дії, тобто
яким способом суд повинен захистити
права позивача та від яких порушень
позовна заява (заява про уточнення
позовних вимог) не містить.

За цих обставин судова колегія
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду дійшла до
висновку, що позовна вимога про
визнання дій протиправними
задоволенню не підлягає.

Щодо формування податкового кредиту з
ПДВ судова колегія встановила
наступне.

Згідно абз. а) п.185.1 ст.185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є операції платників податку з
постачання товарів (послуг), місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування лізингоотримувачу
(орендарю).

Порядок формування податкового
кредиту визначено ст. 198 Податкового
кодексу України.

Абзац а) пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України
встановлює, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду: у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт їх
придбання з метою їх використання в
господарській діяльності.

Відповідно до підпункту 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Таким чином, отримання податкової
накладної, яка засвідчує факт
придбання платником податку товарів
(робіт, послуг), та оплата товарів
(послуг) відповідно до умов договору є
підставою для виникнення права
платника податку на податковий кредит
з податку на додану вартість.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг (п. 201.4 ст. 201
Податкового кодексу України).

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Органи державної
податкової служби за даними реєстрів
виданих та отриманих податкових
накладних, наданих в електронному
вигляді, повідомляють платника податку
про наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом 11 цього Кодексу
(п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу
України).

Згідно п. 201.7 Податкового кодексу
України, податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс). Право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу (п. 201.8 ст. 201 Податкового
кодексу України).

В силу п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

За змістом наведених норм Податкового
кодексу України наявність
господарських операцій з придбання
товарів (робіт, послуг), призначених для
використання у власній господарській
діяльності платника податків, які
мають бути фактично здійснені і
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, є
визначальною умовою для виникнення у
платника податку права на формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Згідно п.1.2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, господарські
операції відображаються у
бухгалтерському обліку методом їх
суцільного і безперервного
документування. Записи в облікових
регістрах провадяться на підставі
первинних документів, створених
відповідно до вимог цього Положення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення. Відповідно
до п.2.1 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, первинні
документи - це письмові свідоцтва, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів.

Стаття 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачає, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Таким чином, аналіз реальності
господарських операції здійснюється
на підставі первинних документів, які є
основою податкового та
бухгалтерського обліку платника
податків.

Як встановлено при розгляді справи
судовою колегією Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
19.03.2012 між ФОП ОСОБА_2 (покупець) та ТОВ
«Аквамарин» (продавець) укладений
договір купівлі-продажу №22, за умовами
якого продавець зобов'язується
передати у власність покупця належні
продавцю продукти харчування, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити товар.

Станом на момент здійснення
господарської діяльності позивач та
ТОВ «Аквамарин» зареєстровані
юридичними особами та є платниками
податку на додану вартість.

Постачання ТОВ «Аквамарин» на адресу
позивача продуктів харчування - олія
соняшникова рафінована Чумак та
Світанок, підтверджується прибутковою
накладною № Н-00000082 від 20.03.2012 та
видатковою накладною № 101 від 20.03.2012 на
загальну суму 4436064грн., в тому числі ПДВ
739,44грн.; прибутковою накладною № Н-00000088
від 27.03.2012 та видатковою накладною № 113
від 27.03.2012 на загальну суму 1267,20грн., в
тому числі ПДВ 211,20грн.

ТОВ «Аквамарин» на підтвердження
постачання продуктів харчування
виписало на адресу ФОП ОСОБА_2
податкові накладні від 20.03.2012 на
загальну суму 4436,64грн., в тому числі ПДВ
739,44грн., та від 27.03.2012 на загальну суму
1267,20грн., в тому числі ПДВ 211,20грн.

Порушення порядку заповнення
податкових накладних відповідачем не
встановлено.

Придбання товару з метою використання
у господарської діяльності позивача
підтверджується видатковими
накладними та накладними (арк. справи 69
- 76, 78 - 111), звітами про переміщення
номенклатури на складах за період з
20.03.2012 по 31.12.2012, журналом-ордером і
відомістю по рахунку 631 «Розрахунки з
вітчизняними постачальниками» за 2012
рік та журналом-ордером і відомістю по
рахунку 361 «Розрахунки з вітчизняними
покупцями» за 20.03.2012 - 31.05.2012, за березень
2012, за квітень 2012, за травень 2012 (арк.
справи 62, 112 - 149).

Також, судовою колегією суду
апеляційної інстанції встановлено
укладення 01.09.2011 між ФОП ОСОБА_2
(замовник) та ТОВ «ПКФ «Експерт-Д»
(постачальник) договору постачання № 21,
за умовами якого постачальник
зобов'язується поставити, змонтувати,
здійснити пусконалагоджувальні роботи
та здати у експлуатацію замовнику
холодильну камеру (обладнання), а
замовник зобов'язується оплатити та
прийняти камеру.

Додатковою угодою № 1 від 03.08.2012 сторони
дійшли згоди викласти п. 1.1 Договору № 21
у наступній редакції «у відповідності
з даним договором постачальник
зобов'язується поставити, змонтувати
холодильну камеру (обладнання) до
31.12.2012, пусконалагоджувальні роботи та
здачу у експлуатацію обладнання
здійснити до 01.06.2013. Замовник
зобов'язується оплатити та прийняти
обладнання згідно з специфікацією».

Постачання обладнання та прийняття
його позивачем підтверджується
витратною накладною № 61 від 03.08.2012.
Збірка обладнання підтверджується
актом здачі-прийняття робіт (надання
послуг) № 99 від 14.08.2012. Виконання
пусконалагоджувальних робіт
підтверджується актом здачі-прийняття
від 28.05.2013.

Оплата ФОП ОСОБА_2 товару та робіт за
договором № 21 підтверджується
виписками з розрахункового рахунку
(арк. справи 67 - 77).

Станом на момент здійснення
господарської діяльності позивач та
ТОВ «ПКФ «Експерт-Д» зареєстровані
юридичними особами та є платниками
податку на додану вартість.

ТОВ «ПКФ «Експерт-Д» на підтвердження
постачання товару та виконання робіт
виписало на адресу ФОП ОСОБА_2
податкові накладні від 12.09.2011 на
загальну суму 25000,00грн., в тому числі ПДВ
4166,67грн., 13.09.2011 на загальну суму
30000,00грн., в тому числі ПДВ 5000,00грн., від
14.09.2011 на загальну суму 50000,00грн., в тому
числі ПДВ 8333,33грн., від 05.10.2011 на
загальну суму 30000,00грн., в тому числі ПДВ
5000,00грн., від 26.10.2011 на загальну суму
17000,00грн., в тому числі ПДВ 2833,33грн., від
28.10.2011 на загальну суму 3000,00грн., в тому
числі ПДВ 500,00грн. та від 01.08.2012 на
загальну суму 26943,00грн., в тому числі ПДВ
4490,50грн.

Пов'язаність придбання холодильної
камери з господарською діяльністю
позивача підтверджується договором
відповідального зберігання, укладеним
01.01.2013 між позивачем (депонент) та КТ
«ТОВ «Ялтинський м'ясозавод»
(виконавець), за умовами якого
виконавець приймає на відповідальне
зберігання холодильну камеру BiTZER
АК-4ДС5.2у, актом прийому-передачі майна
від 01.01.2013; договором найму обладнання
№ 1 від 01.06.2013, за яким КТ «ТОВ
«Ялтинський м'ясозавод» (наймач)
прийняв від ФОП ОСОБА_2 (наймодавець) у
тимчасове платне використання
холодильну камеру BiTZER АК-4ДС5.2у для
використання у господарської
діяльності, актом здачі-прийомки від
01.06.2013.

На підставі викладених обставин судова
колегія Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
дійшла висновку, що виконання
господарських операцій з придбання
позивачем у ТОВ «Аквамарин» та ТОВ «ПКФ
«Експерт-Д» товарів та робіт (послуг)
підтверджено матеріалами справи. Отже,
реальність здійснення господарських
операцій та пов'язаність їх з
господарською діяльністю позивача
підтверджена у судовому порядку, а
тому, позивачем виконані умови
формування податкового кредиту з ПДВ,
встановлені ст.ст. 198, 201 Податкового
кодексу України.

Судова колегія Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
не може погодитись з підставою суду
першої інстанції для відмови у
задоволенні позовних вимог в частині
формування податкового кредиту з ПДВ
за господарськими операціями з ТОВ
«ПКФ «Експерт-Д», оскільки відповідно
до п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Згідно з п.198.5 ст.198 Податкового кодексу
України платник податку зобов'язаний
нарахувати податкові зобов'язання
виходячи з бази оподаткування,
визначеної відповідно до пункту 189.1
статті 189 цього Кодексу, за
товарами/послугами, необоротними
активами, під час придбання або
виготовлення яких суми податку були
включені до складу податкового
кредиту, у разі якщо такі
товари/послуги, необоротні активи
починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об'єктом
оподаткування (крім випадків
проведення операцій, передбачених
підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196
цього Кодексу);

б) в операціях, звільнених від
оподаткування відповідно до цього
Кодексу, міжнародних договорів (угод)
(крім випадків проведення операцій,
передбачених підпунктом 197.1.28 пункту
197.1 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються
платником податку в межах балансу
платника податку, у тому числі передача
для невиробничого використання,
переведення виробничих необоротних
активів до складу невиробничих
необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською
діяльністю платника податку.

Проте, при розгляді справи у суді
апеляційної інстанції відповідачем
доказів наявності підстав для
нарахування податкових зобов'язань,
встановлених п.198.5 ст.198 Податкового
кодексу України, не надано. Не містить
таких доказів й оскаржувана постанову
Окружного адміністративного суду АР
Крим від 11.11.2013 року.

Дослідивши надані позивачем суду на
підтвердження правомірності
формування податкового кредиту
документи (договори, акти виконаних
робіт, видаткові накладні, податкові
накладні, виписки банківських установ),
судова колегія вважає безпідставним
неприйняття їх судом першої інстанції
до уваги.

За цих обставин, судова колегія
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду вважає, що
позивач правомірно сформував
податковий кредит з ПДВ на підставі
належним чином оформлених податкових
накладних, а тому висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог є
помилковим. Інші доводи, наведені в
постанові Окружного адміністративного
суду АР Крим, не спростовують факту
здійснення господарських операцій та
пов'язаність їх з господарською
діяльністю позивача, а тому не є
підставою для позбавлення позивача
права на формування податкового
кредиту з ПДВ за умови виконання
останнім вимог податкового
законодавства.

Згідно пп.36.1, пп.36.5 ст.36, п.38.1 ст.38, п.44.1
ст.44, п.47.1 ст.47, п.49.2 ст.49 Податкового
кодексу України, обчислення,
декларування та/або сплата суми
податку та збору є персональним
податковим обов'язком кожного окремого
платника податків, який і несе
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання податкового
обов'язку. Тобто, платник податку несе
самостійну відповідальність за
порушення ним правил ведення
податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватись на третіх
осіб, в тому числі і на його
контрагентів.

Відповідно до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

При цьому, відповідно до ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

В свою чергу, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначає, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Однак, відповідач в порушення вимог ст.
71 Кодексу адміністративного
судочинства України правомірність
винесеного податкового
повідомлення-рішення належним чином не
довів. Матеріали справи, крім акту
перевірки позивача, інших доказів в
спростування реальності здійснення
позивачем господарських операцій не
містять.

Окремо судова колегія
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду вважає
необхідним зазначити.

Згідно з податковим
повідомленням-рішення від 21.06.2013 №
та розрахунком податкового
зобов'язання та штрафних (фінансових)
санкцій по податку на додану вартість
за наслідками перевірки ФОП ОСОБА_2
штрафні (фінансові) санкцій
застосовані до позивача у розмірі 50%
суми нарахованого податкового
зобов'язання.

Відповідно до п.123.1 ст.123 Податкового
кодексу України у разі якщо
контролюючий орган самостійно
визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, таке визначення тягне за
собою накладення на платника податків
штрафу. При цьому, при повторному
протягом 1095 днів визначенні
контролюючим органом суми податкового
зобов'язання з цього податку, зменшення
суми бюджетного відшкодування штраф
накладається на платника податків у
розмірі 50 відсотків суми нарахованого
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

Згідно матеріалам справи повторність
визначення позивачу податкових
зобов'язань з ПДВ з моменту вступу
Податкового кодексу України в дію
підтверджується податковим
повідомленням-рішення № від
14.05.2012.

Проте, податкове повідомлення-рішення,
що оскаржується у даній справі,
винесено відповідачем 21.06.2013, тобто,
понад 1095 днів з моменту прийняття
першого податкового
повідомлення-рішення. Отже, умови
застосування до платника податків
штрафних (фінансових) санкцій у розмірі
50% суми нарахованого податкового
зобов'язання, встановлені п.123.1 ст.123
Податкового кодексу України, відсутні,
а тому й застосування до позивача
штрафних (фінансових) санкцій у сумі
15562,00грн. є протиправним.

Відповідно до статті 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими; 3) невідповідність
висновків суду обставинам справи; 4)
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання, а так само розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку про безпідставність
відмови у задоволені позову в частині
формування податкового кредиту з ПДВ
за господарськими операціями з ТОВ
«ПКФ «Експерт-Д».

Доводи апеляційної скарги та матеріали
справи дають підставу колегії судів
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Тому, апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова Окружного
адміністративного суду АР Крим від
11.11.2013 року у справі № 801/9353/13-а -
скасуванню з ухваленням нової
постанови про задоволення позову в
повному обсязі.

Керуючись статтями 94, 195, 196, 197, п. 3 ч. 1 ст.
198, п. 2 ч. 1 ст. 202, п. 3 ч. 1 ст. 205, ст.207
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
11.11.2013 року у справі № 801/9353/13-а
скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Визнати протиправними та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у м.
Ялті Головного управління Міндоходів в
Автономної Республіці Крим від 21.06.2013 №
про збільшення Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2 суми грошового
зобов'язання з ПДВ у загальному розмірі
46686 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 14,26 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Постанову може бути оскаржено до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
О.І. Мунтян

Судді підпис
О.В.Дугаренко

підпис Т.М. Дудкіна

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
О.І. Мунтян