Справа № 2а-6293/11/1805
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/44739/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Білуги
С.В.,

суддів Гаманка
О.І.,

Загороднього
А.Ф.,

та секретаря Бруя
О.Д.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Зарічного районного суду
м. Суми від 01 грудня 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12 червня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління майна та комунальної
власності Сумської міської ради, третя
особа: ОСОБА_3 про поновлення на посаді
та стягнення заробітку за вимушений
прогул,

встановила:

У липні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Управління майна та
комунальної власності Сумської
міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про
поновлення на посаді та стягнення
заробітку за вимушений прогул.

Постановою Зарічного районного суду м.
Суми від 01 грудня 2011 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12 червня 2012
року постанову Зарічного районного
суду м. Суми від 01 грудня 2011 року
залишено без змін.

ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить постанову Зарічного районного
суду м. Суми від 01 грудня 2011 року та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12 червня 2012
року скасувати та прийняти нове
рішення про задоволення позову.

Перевіривши наведені доводи в
касаційній скарзі, рішення судів щодо
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 працював в
Управлінні майна комунальної
власності Сумської міської ради, а з
15.01.2007 був призначений на посаду
завідувача сектором контролю за
виконанням умов договорів відділу
приватизації та контролю за
виконанням умов договорів.

Сумською міською радою прийнято
рішення № 362-МР від 24.03.2011 «Про штати
апарату та виконавчих органів Сумської
міської ради та їх загальну
чисельність», яким вирішено скоротити
загальну чисельність апарату та
виконавчих органів Сумської міської
ради на 71 штатну одиницю, затвердити
загальну чисельність апарату та
виконавчих органів Сумської міської
ради у кількості 523,5 штатних одиниць,
рішення ввести в дію з 01.07.2011.

Управлінням майна комунальної
власності Сумської міської ради на
виконання вказаного рішення видано
наказ № 58/01-1 від 28.04.2011 «Про скорочення
штату працівників управління» з 01.07.2011,
яким скорочено та виведено зі штатного
розпису Управління майна комунальної
власності Сумської міської ради
наступні посади: завідувач сектору - 2
одиниці, спеціаліст І категорії - 1
одиниця. Таким чином посада, яку займав
позивач, підлягала скороченню.

На виконання статті 49-2 Кодексу законів
про працю України 29.04.2011 ОСОБА_2 був
ознайомлений з повідомленням про
наступне вивільнення та водночас йому
запропоновано вакантну посаду
головного спеціаліста відділу
управління, руху та оперативного
обліку комунального майна комунальної
власності Сумської міської ради
тимчасово, до виходу основного
працівника з відпустки по догляду за
дитиною, від якої позивач відмовився.

Наказом Управлінням майна комунальної
власності Сумської міської ради №8-к
від 30.06.2011 ОСОБА_2 був звільнений з
займаної посади завідувача сектором
контролю за виконанням умов договорів
відділу приватизації та контролю за
виконанням умов договорів відповідно
до пункту 1 статті 40 Кодексу законів
про працю України з 30.06.2011.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
про правомірність винесення
оскаржуваного позивачем наказу з
огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
40 Кодексу законів про працю України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку зміни в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

За змістом вказаної норми Закону, при
ліквідації підприємства (установи,
організації) правила пункту 1 статті 40
Кодексу законів про працю України
можуть застосовуватись і в тих
випадках, коли після припинення
діяльності підприємства одночасно
утворюється нове підприємство. В цих
випадках працівник не вправі вимагати
поновлення на роботі на новоутвореному
підприємстві, якщо він не був
переведений туди в установленому
порядку.

Згідно з частиною 1 статті 492 Кодексу
законів про працю України про наступне
вивільнення працівників персонально
попереджають не пізніше ніж за два
місяці. При вивільненні працівників у
випадках змін в організації
виробництва і праці враховується
переважне право на залишення на роботі,
передбачене законодавством. Одночасно
з попередженням про звільнення у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці власник або
уповноважений ним орган пропонує
працівникові іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.

Судами встановлено, що позивач був
головою первинної профспілкової
організації «Солідарність» Управління
комунальної власності та приватизації
Сумської міської ради.

На виконання приписів частини 1 статті
43 Кодексу законів про працю України
Управління майна комунальної
власності Сумської міської ради 31.03.2011
звернулось до первинної профспілкової
організації «Солідарність» з поданням
про надання згоди на звільнення
позивача. На вказане подання первинною
профспілковою організацією
«Солідарність» 01.04.2011 в наданні згоди
на звільнення ОСОБА_2 було відмовлено, з
посиланням на те, що профспілкова
організація про заплановані
скорочення кількості працівників не
повідомлялась, новий штатний розпис з
нею не погоджувався, а керівництвом не
враховано те, що ОСОБА_2 має переваги
для залишення на роботі при
вивільненні працівників, оскільки має
високу кваліфікацію і продуктивність
праці, відповідну освіту, не має
стягнень.

Управління майна комунальної
власності Сумської міської ради
звернулось до обласної профспілкової
організації «Солідарність» з поданням
від 29.04.2011 про надання згоди на
звільнення позивача, на яке Сумською
обласною профспілковою організацією
«Солідарність» надана відповідь від
05.05.2011 про відмову в наданні згоди на
звільнення ОСОБА_2 з тих підстав, що до
подання не додано жодного документу
про можливе скорочення працівників в
Управлінні майна комунальної
власності.

Частиною 7 статті 43 Кодексу законів
про працю України визначено, що рішення
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обґрунтованим. У разі якщо в рішенні
немає обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника). Це
положення не підлягає поширювальному
тлумаченню. Наявність обґрунтування,
що має недоліки, які стосуються його
всебічності, повноти, відповідності
(невідповідності) фактичним
обставинам, не дає підстав для висновку
про відсутність обґрунтування.
Водночас, рішення виборного органу про
відмову у наданні згоди на звільнення
не може бути оскаржене власником.

Особливості правового регулювання,
засади створення, права та гарантії
діяльності професійних спілок
встановлені в Законі України «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності», відповідно до статті 2
якого професійні спілки створюються з
метою здійснення представництва та
захисту трудових,
соціально-економічних прав та
інтересів членів профспілки. Частиною 3
статті 41 вказаного Закону передбачено,
що звільнення членів виборного
профспілкового органу підприємства,
установи, організації (у тому числі
структурних підрозділів), його
керівників, профспілкового
представника (там, де не обирається
виборний орган профспілки), крім
додержання загального порядку,
допускається за наявності попередньої
згоди виборного органу, членами якого
вони є, а також вищестоящого виборного
органу цієї профспілки (об'єднання
профспілок). Водночас в статті 39 Закону
України «Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності»
встановлений загальний порядок
надання згоди на розірвання трудового
договору з ініціативи роботодавця, за
яким, зокрема, рішення профспілки про
ненадання згоди на розірвання
трудового договору має бути
обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні
немає обґрунтування відмови у згоді на
звільнення, роботодавець має право
звільнити працівника без згоди
виборного органу профспілки (частина
шоста).

Наведені положення є підставою для
висновку про те, що власник, за
ініціативою якого відбувається
звільнення працівника, який є членом
профспілкової організації, має
обов'язок звернення до профспілкової
організації для надання згоди. Між тим,
вирішуючи питання про звільнення
працівника, роботодавець, який
позбавлений права на оскарження
відмови у наданні згоди на звільнення,
перевіряє її обґрунтованість та не
позбавлений права у разі, якщо в
рішенні немає обґрунтування відмови в
наданні згоди на розірвання трудового
договору, звільнити працівника без
згоди виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника).

Відмова первинної профспілкової
організації «Солідарність» Управління
комунальної власності та приватизації
Сумської міської ради та Сумської
обласної профспілкової організації
«Солідарність» не містять достатнього
обґрунтування, яке може свідчити про
наявність обставин, які можуть бути
визнані належною підставою для відмови
в наданні згоди на розірвання
трудового договору.

Судами також встановлено, що
відповідачем було виконано вимогу
трудового законодавства щодо надання
працівнику пропозиції іншої роботи на
тому ж підприємстві, в установі,
організації.

Так, 29 квітня 2011 року одночасно з
попередженням про майбутнє звільнення
з посади ОСОБА_2 запропоновано
переведення на посаду головного
спеціаліста відділу управління, руху
оперативного обліку комунального
майна Управління майна комунальної
власності Сумської міської ради
тимчасово, з вказаним попередженням та
пропозицією, позивач був ознайомлений
про що свідчить його підпис, а також
письмово висловив свою незгоду з
запропонованим переведенням на іншу
посаду.

В подальшому, 30 червня 2011 ОСОБА_2 було
запропоновано переведення на посаду
головного спеціаліста відділу
управління комунальним майном
Управління майна комунальної
власності Сумської міської ради, від
якої позивач також відмовився.

Отже, позивачу були запропоновані
вакантні посади: головного спеціаліста
відділу управління, руху та
оперативного обліку комунального
майна та головного спеціаліста
відділу.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
та вважає безпідставними доводи
ОСОБА_2 про те, що йому неправомірно не
була запропонована посада заступника
начальника Управління - начальника
відділу приватизації комунального
майна Управління майна комунальної
власності, оскільки на час, коли
позивач попереджався про наступне
звільнення, вказана посада не була
вакантною, крім того нормами чинного
законодавства не встановлено
обов'язку пропонувати всі вакантні
посади.

За вказаних обставин колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що дії Управління
майна комунальної власності Сумської
міської ради є правомірними, підстави
для задоволення позову відсутні

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає правомірними та погоджується з
висновками судів попередніх
інстанцій, що відповідачами при
звільненні не були порушені вимоги
статтей 40, 42, 49-2 Кодексу законів про
працю України, а дії Управління майна
комунальної власності Сумської
міської ради є правомірними.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку, що судами при
розгляді справи допущені порушення
норм матеріального та процесуального
права. Оскаржувані судові рішення є
законними та обґрунтованими, а тому
підстави для їх зміни чи скасування
відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Зарічного
районного суду м. Суми від 01 грудня 2011
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 12 червня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Управління майна та
комунальної власності Сумської
міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про
поновлення на посаді та стягнення
заробітку за вимушений прогул - без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.В. Білуга

Судді
О.І. Гаманко

А.Ф. Загородній