Справа № 820/823/14
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 р.Справа № 820/823/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Курило Л.В.

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського
окружного адміністративного суду від
21.01.2014р. по справі № 820/823/14

за позовом ОСОБА_1

до Державної фінансової інспекції у
Харківській області

про визнання неправомірними дій та
акту, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

20.01.2014 року позивач - ОСОБА_1 - звернувся
до суду з адміністративним позовом до
Державної фінансової інспекції у
Харківській області, в якому просив
визнати неправомірними (незаконними)
дії головного державного фінансового
інспектора Харківської об'єднаної
держфінінспекції Анохіної І.М. в
частині внесення до акту ревізії від
25.03.2013 року № 810-10-141 недостовірних та не
доведених відповідно до вимог чинного
законодавства фактів порушень, визнати
незаконним акт ревізії
фінансово-господарської діяльності
від 25.03.2013 року № 810-10-141, зобов'язати
Держфінінспекцію в Харківській
області скасувати акт ревізії
фінансово-господарської діяльності
від 25.03.2013 року № 810-10-141 в частині
внесення недостовірних та не доведених
відповідно до вимог законодавства
фактів порушень.

Ухвалою Харківського окружного
адміністративного суду від 21.01.2014 року
відмовлено у відкритті провадження у
справі за позовом ОСОБА_1 до Державної
фінансової інспекції в Харківській
області про визнання дій незаконними,
зобов'язання вчинити певні дії в
частині позовних вимог про визнання
незаконним та скасування акту ревізії
фінансово-господарської діяльності №
810-10-141 від 25.03.2013 року.

Не погодившись з ухвалою суду першої
інстанції, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить оскаржувану
ухвалу скасувати, і постановити нову
ухвалу про відкриття провадження у
справі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на
порушення судом норм процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а також на доводи та
обставини, викладені в апеляційній
скарзі.

В судове засідання суду апеляційної
інстанції сторони не прибули, були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду першої інстанції та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у
справі в частині позовних вимог, суд
першої інстанції виходив з того, що акт
перевірки, який оскаржується, за своїм
змістом є актом ненормативного
характеру про результати перевірки. За
своєю природою акт не є рішеннями
суб'єкта владних повноважень, а лише
фіксують певні обставини дійсності, а
відомості, викладені в них не мають
владні управлінські ознаки, тому суд
першої інстанції дійшов висновку, що
дані позовні вимоги адміністративному
суду не підсудні.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Судовий захист прав або інтересів
здійснюється у спосіб, встановлений
законом, і, зокрема, відповідно до
частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Статтею 6 Кодексу адміністративного
судочинства України кожному
гарантується право на захист його прав,
свобод та інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно п. 1 ч.1 ст.3 Кодексу
адміністративного судочинства
України, справа адміністративної
юрисдикції (адміністративна справа) -
це публічно правовий спір, у якому хоча
б однією із сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 Кодексу
адміністративного судочинства
України, юрисдикція адміністративних
судів поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач оскаржує акт ревізії
фінансово-господарської діяльності
від 25.03.2013 року № 810-10-141 в частині
внесення недостовірних та не доведених
відповідно до вимог законодавства
фактів порушень.

Загальне поняття акта перевірки
наведено у пункті 3 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України від 22
грудня 2010 року № 984 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 12 січня
2011 року за № 34/18772), згідно з яким акт - це
службовий документ, який підтверджує
факт проведення документальної
перевірки фінансово-господарської
діяльності платника податків і є
носієм доказової інформації про
виявлені порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства.

У цьому випадку акт перевірки, в якому
відображено узагальнений опис
виявлених перевіркою порушень
законодавства, що в свою чергу
відповідає встановленим правилам
складання акта перевірки, не є правовим
документом, який встановлює
відповідальність суб'єкта
господарювання та, відповідно, не є
актом індивідуальної дії у розумінні
частини першої статті 17 КАС.

За змістом частини першої статті 13
Закону № 2939-XII дії або бездіяльність
службових осіб державної
контрольно-ревізійної служби можуть
бути оскаржені в судовому або
адміністративному порядку.

Диспозиція цієї статті передбачає
оскарження дій службової особи, які
пов'язані з порушенням порядку
проведення перевірки (ревізії),
наприклад із порушенням трудового
розпорядку такою особою під час
проведення ревізії; дій, які полягають
у перевищенні повноважень службовою
особою щодо обмеження прав у
можливості ознайомлення з
результатами контрольного заходу,
(ревізії); дій щодо проведення ревізії
без установлених законом підстав
та/або з порушенням чинного
законодавства тощо.

Дії службової особи щодо включення до
акта певних висновків не можуть бути
предметом розгляду у суді, оскільки
відповідно до пункту 3 Порядку
проведення інспектування державною
контрольно-ревізійною службою,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20 квітня 2006 року
№ 550 (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин),
заперечення, зауваження до акта
ревізії (за їх наявності) та висновки на
них є невід'ємною частиною акта. Це
свідчить про те, що дії, пов'язані з
включенням до акта висновків, є
обов'язковими, тоді як самі висновки
такими не є.

Обов'язковою ознакою дій суб'єкта
владних повноважень, які можуть бути
оскаржені до суду, є те, що вони
безпосередньо породжують певні
правові наслідки для суб'єктів
відповідних правовідносин і мають
обов'язковий характер.

Висновки, викладені у акті, не
породжують обов'язкових юридичних
наслідків. Водночас судження
фінансової інспекції про виявлені
порушення є висновками тільки
фінансового органу, зазначення яких в
акті перевірки не суперечить чинному
законодавству. Такі твердження акта
можуть бути підтверджені або
спростовані судом у разі спору про
законність рішень, дій, в основу яких
покладені згадувані висновки акта.

Отже, предметом оскарження відповідно
до статті 13 Закону № 2939-XII є дії чи
бездіяльність службових осіб, якщо
вони обмежують чи порушують права,
свободи чи законні інтереси особи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що акт перевірки не є
рішенням суб'єкта владних повноважень
у розумінні статті 17 КАС, не зумовлює
виникнення будь-яких прав і обов'язків
для осіб, робота (діяльність) яких
перевірялися, тому його висновки не
можуть бути предметом спору.
Відсутність спірних відносин, в свою
чергу, виключає можливість звернення
до суду, оскільки відсутнє право, що
підлягає судовому захисту.

Акт перевірки є носієм доказової
інформації про виявлені контролюючим
органом порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства
суб'єктами господарювання, документом,
на підставі якого приймається
відповідне рішення контролюючого
органу, а тому оцінка акта, в тому числі
й оцінка дій службових осіб
контролюючого органу щодо його
складання, викладення у ньому
висновків перевірки, може бути надана
судом при вирішенні спору щодо
оскарження рішення, прийнятого на
підставі такого акта.

Саме така правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
10.09.2013 року у справі № 21-237а13 за позовом
до Державної фінансової інспекції у
Волинській області, головного
контролера - ревізора відділу
інспектування у сфері матеріального
виробництва та послуг інспекції про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно ч.1 ст.244-2 КАС України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Отже, висновок суду першої інстанції у
справі що розглядається, грунтується
на правильному застосуванні норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає, що суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
відкритті провадження в
адміністративній справі, правильно
застосувавши до спірних правовідносин
норми процесуального права, підстави
для скасування судового рішення
відсутні.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Ухвалу Харківського окружного
адміністративного суду від 21.01.2014р. по
справі № 820/823/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Курило Л.В.Судді
Русанова В.Б. Присяжнюк О.В.