Справа № 2а-3982/11/0970
Суддя: Гуляк В.В.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
Справа №
9104/22064/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді:
Гуляка В.В.

суддів:
Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Коломийської об'єднаної державної
податкової інспекції
Івано-Франківської області на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 21
грудня 2011 року в адміністративній
справі за позовом дочірнього
підприємства
«Дослідно-експериментальний завод»
ВАТ «Коломиясільмаш» до Коломийської
об'єднаної державної податкової
інспекції Івано-Франківської області
про визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення-рішення,

встановив:

У листопаді 2011 року позивач ДП
«Дослідно-експериментальний завод»
ВАТ «Коломиясільмаш» звернувся в суд
із адміністративним позовом до
відповідача Коломийської ОДПІ
Івано-Франківської області (на даний
час Коломийська ОДПІ ГУ Міндоходів в
Івано-Франківській області), в якому
просив визнати нечинним і скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача № від 17.11.2011 р., яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 5094 грн., в тому числі
3396 грн. за основним платежем і 1698 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
21.12.2011 року позов задоволено. Скасовано
податкове повідомлення-рішення форми
«Р» Коломийської ОДПІ
Івано-Франківської області № від
17.11.2011 року.

З цією постановою суду не погодився
відповідач і оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає апелянт,
що постанова суду першої інстанції є
неправомірною, прийнята із порушенням
норм матеріального і процесуального
права, а тому постанова суду підлягає
скасуванню з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог
апелянт зазначає, що оскаржене
податкове повідомлення-рішення №
від 17.11.2011 року винесено
відповідачем на підставі висновків
документальної позапланової невиїзної
перевірки позивача щодо
документального підтвердження
господарських відносин із платником
податків ТзОВ «Імпульс плюс 2010», їх
реальності та повноти відображення в
обліку за липень 2011 року. Суд першої
інстанції безпідставно не врахував
висновків перевірки, що відображені в
Акті перевірки № 2392/231/25066649 від 08.11.2011
року, про порушення позивачем вимог
Цивільного кодексу України в частині
недодержання вимог щодо реальності
правочину, а саме договору № 206 від
20.06.2011 року укладеного позивачем із
ТзОВ «Імпульс плюс 2010», та п.198.6 ст.198,
п.201.11 ст.201 ПК України, внаслідок чого
завищено податковий кредит в липні 2011
року на суму ПДВ 3396 грн., що призвело до
заниження податку на додану вартість
на цю суму. На думку апелянта такі
договірні відносини мали безтоварний і
нікчемний характер, не спричинили
реального настання правових наслідків.

За результатами апеляційного розгляду
апелянт просить скасувати постанову
суду першої інстанції від 21.12.2011 р. та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в засідання суду апеляційної
інстанції, перевіривши матеріали
справи, обговоривши підстави і межі
апеляційної скарги, вважає, що таку
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, виходячи з наступних
підстав.

Судом встановлено і підтверджено
матеріалами справи, що в період з 03.11.2011
р. по 09.11.2011 р. відповідачем
Коломийською ОДПІ Івано-Франківської
області було проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
позивача ДП
«Дослідно-експериментальний завод»
ВАТ «Коломиясільмаш» щодо
документального підтвердження
господарських відносин із платником
податків ТзОВ «Імпульс плюс 2010», їх
реальності та повноти відображення в
обліку за липень 2011 року. За наслідками
перевірки складено Акт № 2392/231/25066649 від
08.11.2011 року. У висновках акту перевірки
зазначено, що підприємством порушено
вимоги статей 203, 215, 216 Цивільного
кодексу України в частині недодержання
вимог щодо реальності договору № 206 від
20.06.2011 року укладеного позивачем із
ТзОВ «Імпульс плюс 2010», та п.198.6 ст.198,
п.201.11 ст.201 ПК України, внаслідок чого
завищено податковий кредит в липні 2011
року на суму ПДВ 3396 грн., що призвело до
заниження податку на додану вартість
на суму 3396 грн. (а.с. 10-15).

На підставі вказаного вище Акта
перевірки від 08.11.2011 року відповідачем
винесено відносно позивача податкове
повідомлення-рішення № від 17.11.2011
р., яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 5094 грн., в
тому числі 3396 грн. за основним платежем
і 1698 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями (а.с. 7).

Суд апеляційної інстанції
погоджується із висновками суду першої
інстанції щодо безпідставності
тверджень ДПІ про нереальний,
безтоварний і нікчемний характер
правочину укладеного між позивачем і
ТзОВ «Імпульс плюс 2010» та щодо
протиправності винесеного податкового
повідомлення-рішення від 17.11.2011 року, з
врахуванням наступного.

Пунктом 14.1.181 ст.14 ПК України визначено,
що податковий кредит - це сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно п.198.1 ст.198 ПК України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.198.2 ст.198 ПК України,
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України, податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього ж Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 ПК України, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з :
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.4 ст.198 ПК України,
якщо платник податку придбає
(виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені (нараховані) у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не відносяться до
податкового кредиту зазначеного
платника.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 ст. 201 ПК України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», господарська
операція - дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

У відповідності до ч.1 ст.9 цього Закону,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Пунктом 201.10 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Пункт 201.11 статті 201 ПК України
передбачає підстави для нарахування
сум податку, що відносяться до
податкового кредиту без отримання
податкової накладної.

Із матеріалів адміністративної справи
та змісту Акту податкової перевірки
від 08.11.2011 року видно, що висновки
податкового органу щодо порушення
позивачем податкового законодавства
ґрунтуються на твердженнях ДПІ про те,
що підприємством протягом
перевіреного періоду безпідставно
віднесено до складу податкового
кредиту суми ПДВ за господарським
договором із ТзОВ «Імпульс плюс 2010»,
зокрема, за договором № 206 від 20.06.2011
року поставки запасних частин. На думку
податкового органу такі договірні
відносини мали безтоварний і нікчемний
характер, фактично не відбувались і не
спричинили реального настання
правових наслідків.

Суд апеляційної інстанції вважає
об'єктивними висновки суду першої
інстанції щодо безпідставності
вищевказаних тверджень ДПІ.

З цього приводу суд апеляційної
інстанції враховує, що реальність
укладення, фактичне виконання та
настання правових наслідків за
розглядуваним господарським договором
і об'єктивність інформації в первинних
документах за цим договором
підтверджується матеріалами справи.

Зокрема, обоє контрагентів, тобто
позивач ДП
«Дослідно-експериментальний завод»
ВАТ «Коломиясільмаш» і ТзОВ «Імпульс
плюс 2010», на час укладення
господарського договору і його
виконання були діючими суб'єктами
господарювання.

Суд першої інстанції вірно врахував, що
здійснення позивачем господарських
операцій із ТзОВ «Імпульс плюс 2010»
підтверджується : - договором поставки
товару № 206 від 20.06.2011 року; - накладними
на товар № 180707 від 18.07.2011 р. і № 210706 від
21.07.2011 р.; - податковими накладними від
18.07.2011 р. і від 21.07.2011 р.; - платіжними
дорученнями № 172 від 22.07.2011 р. і № 173 від
26.07.2011 р.; - платіжними квитанціями від
21.07.2011 р. і від 28.07.2011 р. про оплату за
доставку товару; - довідкою ТзОВ
«Імпульс плюс 2010» (а.с. 16-25, 49, 50).

З врахування наведеного вище, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що господарські операції по
придбанню позивачем товарів у ТзОВ
«Імпульс плюс 2010» відбувалися
фактично, були здійснені в межах
господарської діяльності цього
платника податків, а тому твердження
податкового органу про те, що вказані
господарські операції фактично не
відбувались і такі договори носять
нереальний характер є
необґрунтованими і не підтверджуються
доказами по справі.

Відповідно до ст. 71 ч.2 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд апеляційної інстанції також
звертає увагу на те, що право на
податковий кредит у платників ПДВ не
пов'язано із фактами сплати до бюджету
податків контрагентами за
господарськими договорами, а пов'язано
лише із фактичною сплатою вартості
товарів (робіт, послуг) та із наявністю
відповідних первинних документів і
податкових накладних. Визначальним є
реальність існування господарських
операцій та факт сплати податку в ціні
придбаних товарів (послуг) їх
постачальникам. Такий платник податків
не може нести відповідальність за
невиконання чи неналежне виконання
обов'язків по сплаті податків іншими
платниками податків, якщо це прямо не
встановлено законом.

Щодо покликань відповідача про
нікчемність розглядуваного правочину,
укладеного між позивачем та ТзОВ
«Імпульс плюс 2010», то суд апеляційної
інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
визначені статтею 203 ЦК України,
відповідно до якої: 1) зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено
презумпцію правомірності правочину і
вказано, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він
невизнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (стаття 215 ЦК
України).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Правові наслідки недійсності
правочину визначені статтею 216 ЦК
України, де вказано, що в разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування. Якщо у зв'язку із
вчиненням недійсного правочину другій
стороні або третій особі завдано
збитків та моральної шкоди, вони
підлягають відшкодуванню винною
стороною.

Крім цього, відповідно до ст. 207 ГК
України, господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 208 ГК України якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

З наведених вище норм випливає, що
наявність умислу у сторін (сторони)
угоди означає, що вони (вона), виходячи з
обставин справи, усвідомлювали або
повинні були усвідомлювати
протиправність укладеного правочину
та усвідомлювали суперечність його
інтересам держави та суспільства і
прагнули або свідомо допускали
настання протиправних наслідків.

Відповідно до ст. 236 ЦК України,
нікчемний правочин або правочин,
визнаний недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

У зв'язку із цим, висновки про
нікчемність правочину можуть бути
зроблені лише за наявності доказів і
встановлення фактів порушення
обов'язкових вимог для чинності
правочину в момент укладення такого
правочину.

З цього приводу суд апеляційної
інстанції враховує, що розглядуваний
договір між позивачем та ТзОВ «Імпульс
плюс 2010» на момент укладення
відповідав усім вимогам необхідним для
його чинності, не суперечав вимогам
чинного законодавства та моральним
засадам суспільства, сторони договору
володіли необхідним обсягом цивільної
дієздатності, волевиявлення були
вільними і відповідали внутрішній волі
сторін договору, договір був
спрямований на реальне настання
правових наслідків і такі наслідки
наступили.

З врахуванням наведених вище норм
законодавства та фактичних обставин
справи, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при розгляді
адміністративної справи всебічно і
об'єктивно встановлено обставини
справи, висновки суду відповідають
обставинам справи, постанова суду від
21.12.2011 р. винесена з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому немає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Коломийської
об'єднаної державної податкової
інспекції Івано-Франківської області -
залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 21
грудня 2011 року в адміністративній
справі за позовом дочірнього
підприємства
«Дослідно-експериментальний завод»
ВАТ «Коломиясільмаш» до Коломийської
об'єднаної державної податкової
інспекції Івано-Франківської області
про визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення-рішення -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
В.В. Гуляк

Судді:
Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк

Повний текст ухвали виготовлено та
підписано 27.02.2014 року.