Справа № 826/1162/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва, 8, корпус 1Вн. № 1/29
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 лютого 2014 року 13:18
№ 826/1162/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Клочкової Н.В., при
секретарі судового засідання
Висоцькій Ю.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Евоком Україна" до
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомленнь-рішень №
та № від 21.01.2014, за участі
представників сторін:

представник позивача Титикало Р.С.;

представник відповідача Братікова О.П.,

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 26 лютого 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Евоком Україна" (далі
- позивач, ТОВ "Евоком Україна")
звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (далі - відповідач, ДПІ у
Солом'янському р-ні ГУ Міндоходів у м.
Києві) про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 21.01.2014 №
та № (далі - ППР № , ППР №
).

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04.02.2014 відкрито
провадження в адміністративній справі
№ 826/1162/14.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04.02.2014 закінчено
підготовче провадження у справі №
826/1162/14 і призначено справу до судового
розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 25.02.2014 замінено у
справі № 826/1162/14 відповідача - ДПІ у
Солом'янському р-ні м. Києва ДПС на
належного, а саме: на ДПІ у
Солом'янському р-ні ГУ Міндоходів у м.
Києві.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав, викладених у позовній заяві,
та просив задовольнити позов у повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
просила відмовити у задоволенні позову
з підстав, викладених у запереченнях до
адміністративного позову.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

У період з 17.12.2013 по 23.12.2013 на підставі
наказу від 17.12.2013 № 1044 ДПІ у
Солом'янському р-ні ГУ Міндоходів у м.
Києві було проведено документальну
позапланову виїзну перевірку позивача
з питань дотримання вимог податкового
законодавства при взаємовідносинах з
ТОВ "Украгро-тек" (), ТОВ
"Каліон" (), ТОВ "Імпульс
Трейд" (), ТОВ "Капекс-буд"
(), ТОВ "Арторріум" (), ТОВ "Чізар компані" (), ПП "Мірасол Трейд" (), ТОВ "Альтаїр компані" () та ТОВ "Альта-Ком" () з податку на додану
вартість за період з 01.01.2011 по 31.10.2013 та з
податку на прибуток за період з 01.01.2011
по 31.12.2012 при здійсненні операцій з
купівлі та продажу товарів (робіт,
послуг), за результатами якої складено
акт від 30.12.2013 № 3051/26-58-22-08-11/36938894 (далі -
Акт перевірки).

Відповідач дійшов до висновку про
порушення позивачем п. 198.3, п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України (далі - ПК
України), внаслідок чого згідно з пп.
54.3.2 п. 54.3 ст. 54, п. 123.1 ст. 123 ПК України на
підставі Акта перевірки відповідачем
прийнято ППР № , відповідно до
якого позивачу було збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 419 729,00 грн. (за
основним платежем - 279 819,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 139
910,00 грн.).

Підставою для збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість було заниження
позивачем податку на додану вартість
на суму 279 819,00 грн., в т.ч. у грудні 2012
року на суму 68 000,00 грн., у січні 2013 року
на суму 6000,00 грн., у лютому 2013 року на
суму 28 800,00 грн., у березні 2013 року на
суму 32 212,00 грн., у квітні 2013 року на суму
67 200,00 грн., у травні 2013 року на суму 57 607,00
грн., у червні 2013 року на суму 20 000,00 грн.

Крім цього, відповідач дійшов до
висновку про порушення позивачем п. 138.2
ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України,
внаслідок чого згідно з пп. 54.3.2 п. 54.3 ст.
54, п. 123.1 ст. 123 ПК України на підставі
Акта перевірки відповідачем прийнято
ППР № , відповідно до якого
позивачу було збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств на суму 107 100,00
грн. (за основним платежем - 71 400,00 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями - 35
700,00 грн.).

Підставою для збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств було заниження
позивачем податку на прибуток на суму 71
400,00 грн. за IV квартал 2012 року.

Позивач не погодився з висновками Акта
перевірки та прийнятими на його
підставі податковими
повідомленнями-рішеннями, тому
звернувся до суду.

ТОВ "Евоком Україна" зареєстровано
21.01.2010 за № 0018412 Солом'янською
районною у м. Києві державною
адміністрацією (код за ).
Місцезнаходження позивача: 03110, м. Київ,
вул. Солом'янська, 3-б.

Позивача взято на податковий облік в
органах державної податкової служби
22.01.2010 за № 30257. В періоді, що
перевірявся, позивач був
зареєстрований платником податку на
додану вартість та податку на прибуток
приватних підприємств.

Відповідачем під час перевірки
поставлено під сумнів господарські
операції між позивачем та ТОВ "Каліон",
ТОВ "Капекс-буд" та ТОВ "Альта Ком" за
період з січня 2011 року по жовтень 2013
року.

Щодо взаємовідносин позивача з
вказаними контрагентами за
перевіряємий період судом встановлено
наступне.

Між ТОВ "Евоком Україна" (Покупець) та
ТОВ "Каліон" (Постачальник) було
укладено договір на поставку продукції
№ 51 від 04.03.2013 (Т. 1, арк. 14 - 17), згідно умов
якого Постачальник зобов'язувався
поставити і передати у власність
Покупця, а Покупець зобов'язувався
прийняти і оплатити ціну електронних
компонентів (Продукцію) у строки та
порядку, передбачені даним Договором.

Позивачем на підтвердження того, що ним
було отримано електронні компоненти
від ТОВ "Каліон", було надано суду копії
видаткових та податкових накладних,
рахунків-фактур (Т. 1, арк. 18 - 32).

Також між ТОВ "Евоком Україна"
(Замовник) та ТОВ "Капекс-буд"
(Виконавець) було укладено договір на
інформаційно-консультаційне
обслуговування № 52 від 23.03.2013 (Т. 1, арк. 33
- 35), згідно умов якого Замовник доручав,
а Виконавець брав на себе зобов'язання
надавати послуги у вигляді
консультацій з питань комерційної
діяльності Замовника й методик
керування суб'єктами господарської
діяльності в Україні, у т.ч. надання
консультацій та практичної допомоги в
плануванні, з організаційних питань,
забезпечення ефективності, контролю та
інформації для управління.

Позивачем на підтвердження того, що ним
було отримано консультації від ТОВ
"Капекс-буд", було надано суду копії
актів здачі-прийняття робіт (надання
послуг) та податкових накладних (Т. 1,
арк. 36 - 67).

На підставі вищевказаних документів до
складу податкового кредиту ТОВ "Евоком
Україна" за грудень 2012 року - червень 2013
року було віднесено придбання
електронних компонентів та
консультаційних послуг в сумі ПДВ - 279
819,00 грн.

Разом з тим, суд звертає увагу, що по
контрагенту ТОВ "Каліон" позивачем не
було надано суду жодних доказів оплати
поставки електронних компонентів
(банківських виписок; платіжних
доручень, засвідчених банком); не було
надано як доказів транспортування
електронних компонентів позивачу або
позивачем, так і доказів існування
транспортних засобів у позивача або
ТОВ "Каліон"; не було надано копію
журналу обліку довіреностей; не було
надано доказів права власності або
оренди складського приміщення, на
якому повинні були зберігатися такі
електронні компоненти, а також доказів
обліку і переміщення
товарно-матеріальних цінностей на
такому складі.

Згідно пункту 5.3 договору на поставку
продукції № 51 від 04.03.2013 відгрузка
Продукції здійснювалася зі складу ТОВ
"Каліон" (м. Київ), однак доказів
існування такого складу позивач суду
також не надав.

Враховуючи наведене, суд позбавлений
можливості встановити факт оплати за
послуги поставки електронних
компонентів та факт того, звідки, куди,
ким та яким транспортним засобом
здійснювались можливі перевезення
електронних компонентів.

При цьому, судом задля вжиття належних
заходів із метою встановлення обставин
реальності здійснення спірних
господарських операцій по
взаємовідносинам з ТОВ "Каліон" ухвалою
суду від 04.02.2014 про закінчення
підготовчого провадження у даній
справі та призначення її до судового
розгляду було витребувано у позивача
вищевказані докази.

Дана ухвала суду отримана позивачем
07.02.2014, підтвердженням чого є
відповідне рекомендоване повідомлення
про вручення поштового відправлення (Т.
1, арк. 103).

Однак, позивач витребувані судом
докази не надав суду без поважних
причин, про витребування даних доказів
у суб'єкта владних повноважень, якщо
вони таким суб'єктом вилучались у
позивача, не просив, тому суд вирішував
дану справу на підставі наявних у ній
доказів.

Крім цього, суд звертає увагу, що всі
видаткові накладні, виписані ТОВ
"Каліон" на адресу позивача (Т. 1, арк. 21 -
23), не містять посаду та П.І.Б. особи, яка
їх виписувала, що є порушенням вимог
частини 2 статті 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV
(далі - Закон № 996-ХІV).

Також суд критично ставиться до
твердження позивача про подальшу
реалізацію отриманих від ТОВ "Каліон"
електронних компонентів, оскільки
надані ним на підтвердження подальшої
реалізації електронних компонентів
договори та первинна документація (Т. 1,
арк. 152 - 215) стосуються періоду з 15.03.2011
по 03.01.2013, а договір на поставку
продукції № 51 з ТОВ "Каліон" було
укладено 04.03.2013, з чого вбачається, що
позивач не міг реалізовувати за такими
договорами та первинною документацією
отримані від ТОВ "Каліон" електронні
компоненти.

Крім цього, суд звертає увагу, що
договір № 51 від 04.03.2013, видаткові та
податкові накладні, рахунки-фактури
підписані від імені директора ТОВ
"Каліон" ОСОБА_3, однак жодних доказів
причетності вказаної особи до
діяльності ТОВ "Каліон" позивач суду не
надав, зокрема, витяг з ЄДРПОУ по ТОВ
"Каліон" позивачем не надано взагалі.

З наведеного вбачається, що договір № 51
від 04.03.2013, видаткові та податкові
накладні, рахунки-фактури підписані
невстановленою особою.

По контрагенту ТОВ "Капекс-буд" суд
вважає доцільним зазначити, що
предметом договору № 52 від 23.03.2013 було
надання ТОВ "Капекс-буд" позивачу
послуг у вигляді консультацій, однак
позивачем не було надано суду доказів
того, які саме консультаційні послуги
були надані ТОВ "Капекс-буд" позивачу, в
чому полягала суть та зміст вказаних
послуг, не було надано жодних доказів
оплати вказаних послуг та доказів
подальшої реалізації отриманих від ТОВ
"Капекс-буд" консультаційних послуг.

Також в наданих суду копіях актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
(Т. 1, арк. 36 - 51) вказано про надання ТОВ
"Капекс-буд" позивачу інформаційних
послуг, а в податкових накладних № 160
від 28.05.2013 (Т. 1, арк. 59), № 174 від 29.05.2013 (Т. 1,
арк. 62) та № 175 від 29.05.2013 (Т. 1, арк. 63), № 189
від 30.05.2013 (Т. 1, арк. 64), № 212 від 25.06.2013 (Т. 1,
арк. 65), № 213 від 25.06.2013 (Т. 1, арк. 66), № 225
від 26.06.2013 (Т. 1, арк. 67) вказано про
надання ТОВ "Капекс-буд" позивачу
транспортних послуг, що протирічить
предмету договору № 52 від 23.03.2013, яким
було передбачено надання ТОВ
"Капекс-буд" позивачу саме послуг у
вигляді консультацій.

При цьому, судом задля вжиття належних
заходів із метою встановлення обставин
реальності здійснення спірних
господарських операцій по
взаємовідносинам з ТОВ "Капекс-буд"
ухвалою суду від 04.02.2014 про закінчення
підготовчого провадження у даній
справі та призначення її до судового
розгляду було витребувано у позивача
вищевказані докази.

Дана ухвала суду отримана позивачем
07.02.2014, підтвердженням чого є
відповідне рекомендоване повідомлення
про вручення поштового відправлення (Т.
1, арк. 103).

Однак, позивач витребувані судом
докази не надав суду без поважних
причин, про витребування даних доказів
у суб'єкта владних повноважень, якщо
вони таким суб'єктом вилучались у
позивача, не просив, тому суд вирішував
дану справу на підставі наявних у ній
доказів.

Крім цього, згідно пункту 54.1 та
підпункту 54.3.1 пункту 54.3 статті 54 ПК
України платник податків самостійно
обчислює суму податкового та/або
грошового зобов'язання та/або пені, яку
зазначає у податковій (митній)
декларації або уточнюючому розрахунку,
що подається контролюючому органу у
строки, встановлені цим Кодексом. Така
сума грошового зобов'язання та/або пені
вважається узгодженою.

Контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму грошових
зобов'язань, зменшення (збільшення)
суми бюджетного відшкодування та/або
зменшення (збільшення) від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість платника податків,
передбачених цим Кодексом або іншим
законодавством, якщо платник податків
не подає в установлені строки
податкову (митну) декларацію.

Враховуючи вищевказану норму закону,
суд вважає доцільним звернути увагу на
той факт, що ТОВ "Капекс-буд" не було
зареєстровано жодної податкової
накладної, виписаної на адресу ТОВ
"Евоком Україна", що є порушенням вимог
пункту 54.1 статті 54 ПК України та
позбавляє позивача права відносити до
податкового кредиту суми ПДВ,
зазначені у податкових накладних, які
були виписані ТОВ "Капекс-буд" на адресу
позивача.

Крім цього, судом прийнято до уваги
копію протоколу допиту свідка (Т. 1, арк.
144 - 147), згідно якого гр. ОСОБА_4, який був
директором ТОВ "Капекс-буд", пояснив, що
він погодився підписати ряд невідомих
йому документів за грошову винагороду
в сумі 50 доларів США щомісячно. Про те,
що він є директором ТОВ "Капекс-буд", він
дізнався від працівників податкової
міліції. До бухгалтерської та
податкової звітності вказаного
підприємства, заключення договорів,
зняття коштів не має ніякого
відношення, наміру на ведення
фінансово-господарської діяльності
ТОВ "Капекс-буд" не мав.

З наведеного вбачається, що підписи,
виконані від імені директора ТОВ
"Капекс-буд" гр. ОСОБА_4 в копіях
договору № 52 від 23.03.2013, актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
та податкових накладних, виконані
іншою особою.

Відтак, позивачем в судовому засіданні
так і не підтверджено наявності
підстав для віднесення до складу
податкового кредиту загальної суми ПДВ
- 279 819,00 грн. за грудень 2012 року - червень
2013 року внаслідок придбання
електронних компонентів від ТОВ
"Каліон" та придбання консультаційних
послуг від ТОВ "Капекс-буд".

Крім цього, згідно пояснень позивача,
05.12.2012 між ТОВ "Евоком Україна"
(Покупець) та ТОВ "Альта-Ком" (Продавець)
було укладено договір № 48.

Предметом вказаного договору було
надання ТОВ "Альта-Ком" інформаційних
послуг позивачу.

Позивачем на підтвердження того, що ним
було отримано такі послуги від ТОВ
"Альта-Ком", було надано суду копії
податкових накладних та актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
(Т. 1, арк. 68 - 95).

На підставі вищевказаних документів до
складу витрат ТОВ "Евоком Україна" за ІV
квартал 2012 року було віднесено
придбання інформаційних послуг на
загальну суму - 71 400,00 грн.

Разом з тим, суд звертає увагу, що
позивачем не було надано суду доказів
існування договору № 48 від 05.12.2012, на
підставі якого повинно було
відбуватись надання інформаційних
послуг, позивачем не було надано суду
доказів того, які саме інформаційні
послуги були надані ТОВ "Альта-Ком"
позивачу та в чому полягала суть і
зміст вказаних послуг, не було надано
жодних доказів оплати вказаних послуг
та доказів подальшої реалізації
отриманих від ТОВ "Альта-Ком"
інформаційних послуг.

При цьому, судом задля вжиття належних
заходів із метою встановлення обставин
реальності здійснення спірних
господарських операцій по
взаємовідносинам з ТОВ "Альта-Ком"
ухвалою суду від 04.02.2014 про закінчення
підготовчого провадження у даній
справі та призначення її до судового
розгляду було витребувано у позивача
вищевказані докази.

Дана ухвала суду отримана позивачем
07.02.2014, підтвердженням чого є
відповідне рекомендоване повідомлення
про вручення поштового відправлення (Т.
1, арк. 103).

Однак, позивач витребувані судом
докази не надав суду без поважних
причин, про витребування даних доказів
у суб'єкта владних повноважень, якщо
вони таким суб'єктом вилучались у
позивача, не просив, тому суд вирішував
дану справу на підставі наявних у ній
доказів.

Крім цього, судом прийнято до уваги
копію вироку Шевченківського
районного суду м. Києва від 02.09.2013 у
справі № 761/19615/13-к (Т. 1, арк. 148 - 149) по
обвинуваченню гр. ОСОБА_5 у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст.
205 Кримінального кодексу України.

Зі змісту вказаного вироку вбачається,
що гр. ОСОБА_5 08.06.2012 з метою прикриття
незаконної діяльності за грошову
винагороду створив ТОВ "Альта-Ком "
шляхом реєстрації вказаного
підприємства на його ім'я в органах
державної влади. Внаслідок створення
гр. ОСОБА_5 протиправним шляхом
вказаної юридичної особи без наміру
здійснення господарської діяльності,
передбаченої законодавством та
статутними документами підприємства,
невстановлені особи здійснювали
незаконну діяльність, використовуючи
фіктивну юридичну особу ТОВ "Альта-Ком".

Як директор та головний бухгалтер
підприємства, фактично займатися
діяльністю ТОВ "Альта-Ком" він не
збирався.

З наведеного вбачається, що підписи,
виконані від імені директора ТОВ
"Альта-Ком" гр. ОСОБА_5 в копіях
податкових накладних та актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
виконані іншою особою.

Відтак, позивачем в судовому засіданні
так і не підтверджено витрати за ІV
квартал 2012 року на загальну суму - 71 400,00
грн. по взаємовідносинах з ТОВ
"Альта-Ком".

Враховуючи все вищевикладене у своїй
сукупності, суд дійшов висновку, що по
взаємовідносинам з ТОВ "Каліон", ТОВ
"Капекс-буд" та ТОВ "Альта Ком" відсутні
належним чином оформлені первинні
документи, в т.ч. податкові накладні (не
відповідають вимогам ПК України та
Закону № 996-ХІV), а господарські
операції, що відбулись, оформлені лише
документально.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 10.04.2013 у справі № 2а-12992/11/2670 (колегія
суддів у складі Приходько І.В.,
Бухтіярової І.О., Костенка М.І.) за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "АТ Каргілл" до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції у м. Києві по роботі з
великими платниками податків та
Державної податкової служби України,
за участі прокуратури м. Києва про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Відтак, суд дійшов висновку, що немає
можливості підтвердити факт
здійснення господарських операцій та
немає підстав для віднесення на валові
витрати відповідних сум, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, по взаємовідносинах
позивача з ТОВ "Альта Ком" , а також
немає підстав для включення ТОВ "Евоком
Україна" до складу податкового кредиту
з податку на додану вартість вартості
придбаної продукції та наданих послуг,
оформлених як придбані у ТОВ "Каліон" та
ТОВ "Капекс-буд", з огляду на наступне.

Згідно статті 1 Закону № 996-XIV
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.
Зміст господарської операції може
встановлюватися з урахуванням змісту
цивільно-правових чи
господарсько-правових зобов'язань
сторін, але не вичерпується останнім.
Господарська операція може мати місце
навіть за відсутності
цивільно-правових чи
господарсько-правових відносин між
платниками податків.

Із наведеного вбачається, що
господарські операції (поставка,
продаж, фінансова допомога, інвестиція
тощо) є самостійним поняттям, відмінним
від правочинів або господарських
зобов'язань. Наслідки в податковому
обліку створюють лише реально вчинені
господарські операції, тобто ті, що
пов'язані з рухом активів, зміною
зобов'язань чи власного капіталу
платника податків. Аналіз реальності
господарських операцій може
здійснюватися на підставі даних
податкового та бухгалтерського обліку
платника податків та інших обставин.
При цьому не виключається розгляд
господарських операцій відповідно до
їх реального економічного змісту.

Оцінка господарських операцій судом
під час розгляду справ, що виникають з
податкових відносин, змісту
господарських операцій може
здійснюватися і окремо від
застосування положень про цивільні
правочини чи господарські
зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна
цивільним правочинам, не може бути
автоматично поширена на реальність
господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою
приватного права й можуть розглядатися
лише з урахуванням норм Цивільного та
Господарського кодексів, то
господарські зобов'язання
підприємства повинні оцінюватися,
передусім, з огляду на норми
податкового законодавства. При цьому
дотримання норм цивільного чи
господарського права не означає
автоматично реальності вчинення
господарської операції. Якщо певна
господарська операція не відбулася чи
відбулася не за тим її змістом, який
відображений в укладених платником
податку договорах, це є підставою для
застосування відповідних наслідків у
податковому обліку.

Зі змісту вищевказаних обставин
справи, суд дійшов до висновку про
відсутність реального вчинення
господарських операцій за
вищевказаними правочинами.

Судом встановлено, що за результатами
перевірки позивача були виявлені
порушення податкового законодавства,
викладені в Акті перевірки, на підставі
чого прийнято оспорювані ППР. При
цьому, суд звертає увагу, що наслідки
порушення податкового законодавства
можуть (і повинні) застосовуватися
незалежно від того, чи визнані
відповідні цивільні чи господарські
зобов'язання недійсними, оскільки
відповідальність за порушення норм
податкового законодавства є
самостійним видом юридичної
відповідальності.

Крім того, суд вважає доцільним
зазначити, що до загальновизнаних у
світі дієвих механізмів, завдяки яким
здійснюється аналіз господарських
угод, виявлення та класифікація
протиправних схем та методик
незаконного ухилення від сплати
податків, відносяться спеціальні
судові доктрини.

Щодо правочинів між позивачем та
контрагентами доречним є застосування
доктрини "ділова мета" (business purpose).

Сутність доктрини ділової мети полягає
в тому, що передбачені податковим
законодавством податкові вигоди
поширюються лише на операції, що мають
розумну економічну причину.

Вказана доктрина закріплена у
підпункті 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК
України, згідно якого розумна
економічна причина (ділова мета) - це
причина, яка може бути наявна лише за
умови, що платник податків мав намір
одержати економічний ефект у
результаті господарської діяльності.

Суд звертає увагу, що і до прийняття ПК
України дане положення вже
застосовувалося в судовій практиці на
підставі судових узагальнень.

Верховний Суд України, скасовуючи
рішення судів у справах про
відшкодування ПДВ, неодноразово
зазначав, що в справах не встановлено
наміру одержати економічний ефект у
результаті підприємницької або іншої
економічної діяльності.

Зокрема, вперше доктрину "ділова мета" в
Україні використано Верховним Судом
України у постанові його Судової
палати в адміністративних справах від
12.02.2008 у справі № 08/28 за позовом ТОВ
"Метпромсервіс" до ДПІ у
Шевченківському р-ні м. Запоріжжя про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

У даній справі Верховний Суд України
підтримав місцеву ДПІ, скасував
прийняту на користь платника податків
ухвалу Вищого адміністративного суду
України і направив справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалу Вищого
адміністративного суду України,
Верховний Суд України зробив наступні
висновки:

"Задовольняючи позов, суди виходили
тільки з наявності у позивача
податкових накладних продавців. Вони
не взяли до уваги того, що позивач
протягом тривалого часу набував через
посередників сировину, зокрема
металобрухт, у осіб, які систематично
не сплачували податки, діяльність яких
мала ознаки фіктивного підприємництва,
за юридичною адресою не знаходилися, не
звітували про свою діяльність або
подавали податкові декларації про
відсутність такої, зареєстровані
власники та посадові особи яких не
визнають своєї причетності до їхньої
діяльності, а також, що позивач,
продавці та їхні постачальники
працювали в одному сегменті ринку, у
якому існують налагоджені стабільні
зв'язки й учасники якого обізнані
стосовно один одного".

Вищий адміністративний суд України в
Інформаційному листі № 742/11/13-11 "Щодо
однакового застосування судами
окремих приписів ПКУ та КАСУ" звернув
увагу на необхідність встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку та порекомендував судам
перевіряти доводи податкового органу,
що свідчать про відсутність ділової
мети в діях платника податку, зокрема у
разі подальшого продажу придбаного
товару нижче за ціну придбання,
придбання товарів (послуг) у
посередників за наявності прямих
контактів з їх виробниками, придбання
послуг, використання яких не може мати
позитивного впливу на результати
господарської діяльності платника
податку тощо.

Вищий адміністративний суд України в
Інформаційному листі від 20.07.2010 №
1112/11/13-10, зокрема, зазначає, що вимога
щодо бюджетного відшкодування ПДВ може
бути визнана необгрунтованою, якщо
судом встановлено, що головною метою
платника податку є одержання доходу
винятково або переважно за рахунок
податкової вигоди, зокрема
відшкодування податку на додану
вартість з бюджету, за відсутності
наміру здійснювати реальну
підприємницьку діяльність.

Аналогічна позиція викладена у Довідці
Вищого адміністративного суду України
від 15.04.2010 та в Інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 01.11.2011 № 1936/11/13.

Враховуючи наведене, суд вважає
доцільним звернути увагу на засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні, які
врегульовані Законом № 996-XIV.
Відповідно до статті 9 розділу 3 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Господарські операції, як
зазначено в частині 5 статті 9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до статті 11 Закону, на
основі даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Як зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 № 742/11/13-11, з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємства або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясувати,
зокрема, такі обставини: рух активів у
процесі здійснення господарської
операції; установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг), спорудження
основних фондів, імпортом товарів
(послуг), понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку.

Згідно частини 1 статті 3 Закону № 996-ХІV
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-ХІV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Визначення терміну "первинний
документ" наведено у статті 1 Закону №
996-ХІV: первинний документ - документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Частиною 2 статті 9 даного Закону
встановлено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті
14 ПК України витрати - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті
139 ПК України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Так, віднесення на валові витрати
відповідних сум, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
позивачем не доведено.

Згідно пункту 198.3 статті 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

При цьому, відповідно до пункту 201.8
статті 201 ПК України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті
14 ПК України податковим кредитом є
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Положеннями пункту 201.10 статті 201 ПК
України передбачено, що податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів (послуг), на вимогу їх покупця,
та є підставою для нарахування
податкового кредиту.

Отже, суд дійшов до висновку про
підтвердження висновків Акту
перевірки про те, що фактично
відповідна поставка та послуги ТОВ
"Каліон", ТОВ "Капекс-буд" та ТОВ "Альта
Ком" позивачу не поставлялися та не
надавалися і не були використані у
господарській діяльності позивача.

Відсутність доказів поставки та
виконання вищевказаних послуг, та
використання позивачем у власній
господарській діяльності поставленої
продукції та вказаних послуг, на думку
суду, виключає можливість
причинно-наслідкового зв'язку витрат з
господарською діяльністю позивача,
зокрема, будь-яке використання
набутого на підставі договорів у
господарській діяльності.

В процесі розгляду справи судом не
встановлено обставини існування
доказів, якими підтверджується зв'язок
здійснених позивачем витрат з
господарською діяльністю позивача, що
є законодавчо встановленою
передумовою віднесення сум до
податкового кредиту позивача.

Аналогічна позиція міститься в
постанові Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 у
справі № 2-а-11805/11/2670 (колегія суддів у
складі головуючого Ісаєнко Ю.А., суддів
Вівдиченко Т.Р., Грибан І.О.) та ухвалі
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.01.2012 у
справі № 2а-16248/10/2670 (колегія суддів у
складі головуючого Бабенка К.А., суддів
Вівдиченко Т.Р., Мельничука В.П.).

З огляду на викладене, суд звертає
увагу на приписи Інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 01.11.2011 № 1936/11/13-11, зі змісту якого
вбачається, що задля вжиття належних
заходів із метою встановлення обставин
реальності здійснення спірної
господарської операції суди повинні
витребувати у платника податків ті
докази, які не надані учасниками
справи, але які, на думку суду, можуть
підтвердити або спростувати доводи
податкового органу щодо наявності
порушень з боку платника податків.
Відповідні дії можуть бути вчинені
судом на підставі пункту 1 частини
другої статті 110, статті 114 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У разі ненадходження витребуваних
додаткових доказів у строк,
установлений судом, спір може бути
розв'язано на підставі наявних у справі
доказів. Якщо позивач без поважних
причин ухиляється від надання доказів
на вимогу суду, а наявних у справі
матеріалів недостатньо для
спростування підтверджених належними
доказами висновків контролюючого
органу, покладених в основу ухваленого
ним спірного рішення, у позові платника
податків може бути відмовлено.

При цьому, сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Вищевказані дії були вчинені судом та
ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04.02.2014 про
закінчення підготовчого провадження у
даній справі та призначення її до
судового розгляду у платника податків
було витребувано ті докази, які не
надані учасниками справи, але які, на
думку суду, можуть спростувати доводи
податкового органу щодо наявності
порушень з боку платника податків.

Дана ухвала суду отримана позивачем
07.02.2014, підтвердженням чого є
відповідне рекомендоване повідомлення
про вручення поштового відправлення (Т.
1, арк. 103).

Разом з тим, позивач витребувані судом
докази не надав суду без поважних
причин, про витребування даних доказів
у суб'єкта владних повноважень, якщо
вони таким суб'єктом вилучались у
позивача, не просив, тому суд вирішував
дану справу на підставі наявних у ній
доказів.

Окрему увагу слід звернути на припис
Інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011 № 1936/11/13-11 стосовно наступного:
"судам апеляційної інстанції при
вирішенні питання про прийняття
доказів, які не досліджувалися судом
першої інстанції, варто враховувати
приписи частини другої статті 195
Кодексу адміністративного судочинства
України. Згідно з наведеною нормою, суд
апеляційної інстанції може дослідити
докази, які не досліджувалися у суді
першої інстанції, з власної ініціативи
або за клопотанням осіб, які беруть
участь у справі, якщо визнає
обґрунтованим ненадання їх до суду
першої інстанції або необґрунтованим
відхилення їх судом першої інстанції.

Отже, у разі дослідження судом
апеляційної інстанції доказів, які не
досліджувалися в суді першої
інстанції, апеляційний суд повинен
зазначити у своєму рішенні поважні
причини, з яких такі докази не могли
бути надані до суду першої інстанції.
Наведене стосується також і доказів,
які були витребувані судом першої
інстанції, але не були надані позивачем
або відповідачем.".

Відтак, висновки відповідача про
порушення позивачем п. 198.3, п. 198.6 ст. 198,
п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України є обґрунтованими, а
оскаржувані ППР № та ППР №
прийнятими в межах повноважень і в
спосіб, передбачений діючим
законодавством України, тому позовні
вимоги про визнання протиправними та
скасування вказаних ППР задоволенню не
підлягають.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції
України органи державної влади мають
діяти в межах повноважень і в спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Частиною 1 статті 71 КАС України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи все вищевикладене у своїй
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги ТОВ "Евоком Україна" не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Відмовити у задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю "Евоком Україна"
повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Евоком Україна"
решту суми судового збору у розмірі 4
384,80 грн. (чотири тисячі триста
вісімдесят чотири грн. 80 коп.) на
розрахунковий рахунок № 4007 у ГУ
ДКСУ у місті Києві, код 38004897, МФО 820019,
код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, після закінчення
строку на апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо постанова не оскаржена в
апеляційному порядку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
Н.В. Клочкова