Справа № К/9991/52304/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/52304/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області

на постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 19.05.2011 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21.07.2011 р.

у справі №2а-1670/3358/11

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгова фірма
«Лайма»

до Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Торгова фірма
«Лайма» (далі - позивач) звернулося до
суду з позовом до Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції у Полтавській області (далі -
відповідач) про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 19.05.2011 р.,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21.07.2011 р.,
позовні вимоги задоволено: визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 12.11.2010 р.
№/0/3763, а також стягнуто з
Державного бюджету України на користь
позивача 3,40 грн. судового збору.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу відповідача до суду
касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу у
період з 01.10.2010 р. по 28.10.2010 р. проведено
планову виїзну перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2007 р. по
30.06.2010 р., валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2007 р. по
30.06.2010 р., про що складено акт від 02.11.2010
р. №5739/23-209/25155471, яким встановлено
порушення позивачем п.п.7.2.3 п.7.2, п.п.7.4.1,
п.п.7.4.5 п.7.4, п.п.7.7.5 п.7.7 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкове
повідомлення-рішення від 12.11.2010 р.
№/0, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 91 319,00 грн., з
яких 60 679,00 грн. за основним платежем та
30 340,00 грн. штрафних (фінансових)
санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Фактичною підставою для висновку
податкового органу про завищення
позивачем податкового кредиту на 60 679,00
грн. слугували виявлені під час
перевірки розбіжності між даними
задекларованого податкового кредиту
позивача та даними податкових
зобов'язань ТОВ «Кримдизельсервіс» та
ТОВ «Рос-Дизель-Сервіс», оскільки
вказаними контрагентами не
задекларовано податкові зобов'язання
та не сплачувалися до бюджету суми
податку на додану вартість. Крім того,
до Єдиного державного реєстру
юридичних та фізичних осіб-підприємців
внесено запис про відсутність ТОВ
«Кримдизельсервіс» за
місцезнаходженням.

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що позивачем у відповідності до вимог
законодавства сформовано податковий
кредит по податковим накладним,
отриманим від ТОВ «Кримдизельсервіс»
та ТОВ «Рос-Дизель-Сервіс», оскільки
станом на час вчинення вказаних
господарських відносин контрагенти
позивача були зареєстровані
платниками податку на додану вартість
і внесені до реєстру платників податку
на додану вартість.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем з ТОВ «Кремдизельсервіс»
було укладено договір від 02.01.2008 р.
№02/01/08-11 на поставку нафтопродуктів,
які у свою чергу, були використані
позивачем у власній господарській
діяльності та по вказаним
господарським взаємовідносинам, на
підставі отриманих податкових
накладних, сформовано податковий
кредит.

Крім того, 05.05.2009 р. між позивачем та ТОВ
«Рос-Дизель-Сервіс» укладено договір
на поставку нафтопродуктів №05/05/09-3, при
цьому сума податку, сплаченого
позивачем в ціні придбаного товару,
віднесена до складу податкового
кредиту на підставі отриманих від ТОВ
«Рос-Дизель-Сервіс» накладних.

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит - сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

У відповідності до приписів п.п.7.2.4 п.7.2
ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість», право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Згідно з п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Приписами п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
встановлено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Наявність у платника податку (позивача
у справі) податкових накладних, виданих
йому підприємством-контрагентом та
оформлених з дотриманням вимог чинного
законодавства, із встановленням судом
реальності та товарності
господарської операції, на переконання
колегії судів є достатніми підставами
для виникнення права на податковий
кредит.

Пунктом 7.5 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість»
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток чи комерційних чеків, або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано встановлено, що позивачем
податковий кредит сформований у
відповідності з зазначеними
положеннями Закону України «Про
податок на додану вартість»,
підтверджено відповідними податковими
накладними, що виписані контрагентами
зареєстрованими платниками податку на
додану вартість.

Крім того, висновок податкового органу
про те, що невключення контрагентами
позивача до складу податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість сум такого податку за
вказаними господарськими операціями,
свідчить про відсутність у останнього
права на включення сум податку на
додану вартість до складу податкового
кредиту є помилковим з огляду на те, що
чинне податкове законодавство не
ставить у залежність право позивача на
формування податкового кредиту від
податкового обліку (стану) інших осіб і
фактичної сплати контрагентами
податку до бюджету. Питання визначення
складу податкового кредиту
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків і не ставить цей факт
у залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Враховуючи викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про
неправомірність прийнятого податковим
органом спірного податкового
повідомлення-рішення від 12.11.2010 р.
№/0/3763 та наявності підстав для
його скасування.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції у Полтавській області
залишити без задоволення.

2. Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 19.05.2011 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21.07.2011 р. у
справі №2а-1670/3358/11 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.