Справа № 2а-19/10
Суддя: Левицька Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2014р.
Справа № 9104/25626/10

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

Головуючого судді

Левицької Н.Г.,

судді

Клюби В.В.,

судді

Сапіги В.П.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у місті Львові

апеляційну скаргу начальника
управління Пенсійного фонду України в
Старовижівському районі Волинської
області Паримончука А.П., смт.Стара
Вижівка Старовижівського району
Волинської області

на постанову Старовижівського
районного суду Волинської області від
15.04.2010р. у справі №2а-19/10

за позовом ОСОБА_2, АДРЕСА_1

до начальника управління Пенсійного
фонду України в Старовижівському
районі Волинської області Паримончука
А.П., смт.Стара Вижівка
Старовижівського району Волинської
області

про скасування постанови про
накладення адміністративного
стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

04.02.2010р. позивач: ОСОБА_2 звернувся до
Старовижівського районного суду
Волинської області з адміністративним
позовом до начальника управління
Пенсійного фонду України в
Старовижівському районі Волинської
області Паримончука А.П. про скасування
постанови про накладення
адміністративного стягнення, просив
визнати протиправною та скасувати
постанову управління Пенсійного фонду
України в Старовижівському районі
Волинської області №31 серія СТВ по
справі про адміністративне
правопорушення від 23.12.2009р.

Постановою Старовижівського районного
суду Волинської області від 15.04.2010р. у
справі №2а-19/10 адміністративний позов
ОСОБА_2 задоволено повністю, постанову,
винесену начальником управління
Пенсійного фонду України в
Старовижівському районі Волинської
області Паримончуком А.П. 23.12.2009р. за №31
про накладення штрафу на ОСОБА_2 в
розмірі 5100,00грн. за ч.5 ст.165-1 КУпАП
визнано нечинною та скасовано.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, його оскаржив відповідач:
начальник управління Пенсійного фонду
України в Старовижівському районі
Волинської області Паримончук А.П.,
який у поданій апеляційній скарзі,
посилаючись на те, що при винесенні
даного рішення судом неповністю
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
порушено норми матеріального права,
просив скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою у
задоволенні позовних вимог позивача
відмовити; справу слухати за його
відсутності.

Доводи апеляційної скарги
обґрунтовано тим, що судом першої
інстанції безпідставно скасовано
постанову про накладення на позивача
адміністративного стягнення у вигляді
штрафу, оскільки начальником
управління під час розгляду справи про
адміністративне правопорушення
враховано всі обставини справи, що
підлягають врахуванню у відповідності
до вимог ст.280 КУпАП. ВАТ "Дубечненський
керамічний завод" нараховує та
декларує до сплати страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, однак, у добровільному
порядку їх не сплачує. Згідно із
вимогами ч.12 ст.20 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", страхові внески
підлягають сплаті незалежно від
фінансового стану платника страхових
внесків. Крім того, апелянт посилається
на те, що судом першої інстанції не
взято до уваги посилання відповідача
на пропуск позивачем десятиденного
строку оскарження постанови по справі
про адміністративне правопорушення.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, тому
колегія суддів, у відповідності до
вимог ст.197 КАС України, вважає можливим
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки таку може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги
у їх сукупності, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, оскаржувану
постанову суду першої інстанції слід
скасувати та прийняти нову, якою у
задоволенні позовних вимог позивача
відмовити, з огляду на наступне:

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
постановою начальника УПФУ в
Старовижівському районі Волинської
області серії СТВ №31 від 23.12.2009р.
притягнуто до адміністративної
відповідальності голову правління ВАТ
"Дубечненський керамічний завод"
ОСОБА_2 відповідно до ч.5 ст.165-1 КУпАП та
накладено на нього адміністративне
стягнення у вигляді штрафу в сумі
5100,00грн. за порушення п.6 ч.2 ст. 17 та ч.6
ст.20 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Згідно з даною постановою, на підставі
протоколу, складеного 15.12.2009р. серії СТВ
№31 щодо ОСОБА_2 (голови правління ВАТ
"Дубечненський керамічний завод"), та
доданих до нього матеріалів про
порушення вимог законодавства про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, встановлено факт несплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування за жовтень місяць 2009р. в
сумі 96432,06грн., термін сплати яких
20.11.2009р., внаслідок чого допущено
порушення вимог п.6 ч.2 ст.17 та ч.6 ст.20
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Задоволюючи позовні вимоги, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачем під час вирішення справи
про адміністративне правопорушення не
враховано, що в діях позивача відсутній
склад адміністративного
правопорушення, передбаченого ч.5 ст.165-1
КУпАП, оскільки несвоєчасна сплата
страхових внесків відбулася не з вини
позивача, а виникла з об'єктивних
причин, у зв'язку з відсутністю
достатніх коштів на підприємстві. Крім
того, суд першої інстанції зазначив, що
позивачем строк звернення до суду
пропущено з поважних причин, оскільки
оскаржувану постанову від 23.12.2009р. він
отримав 29.12.2009р., тому до закінчення
визначеного ст.289 КУпАП строку
залишалось обмаль часу і в цей період
були вихідні та святкові дні. Також у
зв'язку з відсутністю за місцем роботи
позивача юриста, він змушений був всі
матеріали щодо оскарження постанови
направити у юридичну службу
вищестоящої організації в м.Луцьк, які
назад повернулись поштою, що
підтверджується наявним у матеріалах
справи поштовим конвертом. На підставі
викладеного, суд першої інстанції
прийшов до висновку про те, що позовні
вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду
не погоджується з висновком суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог з наступних підстав:

Відповідальність за порушення
законодавства про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування і
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування передбачена статтею 165-1
КУпАП (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин).

Згідно із вимогами ч.ч.3-5 ст.165-1 КУпАП (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), несплата або
несвоєчасна сплата страхових внесків
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування, у тому числі
авансових платежів, у сумі, що не
перевищує трьохсот неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян, тягне за
собою накладення штрафу на посадових
осіб від двадцяти п'яти до п'ятдесяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян.

Несплата або несвоєчасна сплата
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, у тому числі авансових
платежів, у сумі більше трьохсот
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, тягне за собою накладення
штрафу на посадових осіб від п'ятдесяти
до ста неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Дії, передбачені частиною третьою або
четвертою цієї статті, вчинені особою,
яку протягом року було піддано
адміністративному стягненню за такі ж
порушення, тягнуть за собою накладення
штрафу на посадових осіб від ста до
трьохсот неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Статтею 9 КУпАП визначено, що
адміністративним правопорушенням
(проступком) визнається протиправна,
винна (умисна або необережна) дія чи
бездіяльність, яка посягає на
громадський порядок, власність, права і
свободи громадян, на встановлений
порядок управління і за яку законом
передбачено адміністративну
відповідальність.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 11 КУпАП,
адміністративне правопорушення
визнається вчиненим умисно, коли особа,
яка його вчинила, усвідомлювала
протиправний характер своєї дії чи
бездіяльності, передбачала її шкідливі
наслідки і бажала їх або свідомо
допускала настання цих наслідків.
Адміністративне правопорушення
визнається вчиненим з необережності,
коли особа, яка його вчинила,
передбачала можливість настання
шкідливих наслідків своєї дії чи
бездіяльності, але легковажно
розраховувала на їх відвернення або не
передбачала можливості настання таких
наслідків, хоч повинна була і могла їх
передбачити.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивачем не заперечується факт
несвоєчасної сплати страхових внесків,
однак він наголошує на відсутності
його вини у несвоєчасній сплаті
внесків, оскільки у підприємства
відсутні кошти для їх сплати.

Вихідним критерієм визначення складу
адміністративного правопорушення є
наявність вини, тобто умисної або
необережної протиправної дії
правопорушника.

Згідно із вимогами п.6 ч.2 ст.17 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
страхувальник зобов'язаний
нараховувати, обчислювати і сплачувати
в установлені строки та в повному
обсязі страхові внески. Порядок такого
нарахування визначається статтею 19
цього Закону.

Відповідно до вимог п.12 ст.20 Закону
№1058-ІV, страхові внески підлягають
сплаті незалежно від фінансового стану
платника страхових внесків.

Виходячи з буквального тлумачення
зазначених вимог Закону №1058-ІV, платник
страхових внесків не звільняється від
відповідності за невиконання
покладеного цим Законом зобов'язання, у
разі відсутності у нього коштів.

У той же час, наявність або відсутність
складу адміністративного
правопорушення в діях позивача можливо
встановити лише дослідивши суб'єктивну
сторону цього правопорушення, тобто чи
вчиняв останній дії за для виконання
вимог Закону.

Із долученої позивачем до матеріалів
справи довідки №47 від 14.04.2010р. про
надходження та використання коштів по
ВАТ "Дубечненський керамічний завод"
суд апеляційної інстанції вбачає, що в
період з 01.11.2009р. по 20.11.2009р., тобто в
період, за який підлягали сплаті
страхові внески, в касу заводу для
фінансово-господарських потреб
поступили кошти на суму 101608,00грн., а
видатки за цей період становлять
102358,00грн., в тому числі 57231,00грн.
вилучено податковим органом для
погашення заборгованості, 8659,00грн.
сплачено страхових внесків на випадок
безробіття.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про відсутність в діях
позивача вини, що виключає склад
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст.165-1 КУпАП, оскільки
заборгованість по страхових внесках на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування виникла внаслідок
відсутності коштів у ВАТ
"Дубечненський керамічний завод".

Однак, суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про те, що
позивачем строк звернення до
адміністративного суду пропущено з
поважних причин, виходячи з наступного:

Відповідно до вимог ч.1 ст.99 КАС України
(тут та надалі в редакції на момент
звернення позивача до суду),
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із вимогами ч.2 цієї ж статті, для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Частиною 3 ст.99 КАС України визначено,
що для захисту прав, свобод та
інтересів особи цим Кодексом та іншими
законами можуть встановлюватися інші
строки для звернення до
адміністративного суду, які, якщо не
встановлено інше, обчислюються з дня,
коли особа дізналась або повинна була
дізнатись про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Отже, вказані вище положення
передбачають можливість встановлення
іншими законами спеціальних строків
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналась або повинна була дізнатись
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно із вимогами ст.289 КУпАП, скаргу
на постанову по справі про
адміністративне правопорушення може
бути подано протягом десяти днів з дня
винесення постанови. В разі пропуску
зазначеного строку з поважних причин
цей строк за заявою особи, щодо якої
винесено постанову, може бути
поновлено органом (посадовою особою),
правомочним розглядати скаргу.

Таким чином, статтею 289 КУпАП
встановлено спеціальний 10-денний строк
оскарження постанови по справі про
адміністративне правопорушення, який
обчислюється з моменту винесення цієї
постанови та може бути поновленим
тільки у разі його пропуску з поважних
причин.

Як вбачається із матеріалів справи,
оскаржувана постанова відповідачем
винесена 23.12.2009р., а позов позивачем на
пошту здано 03.02.2010р. (а.с.6), тобто з
пропуском 10-денного строку з моменту
винесення постанови.

При цьому, як на підставу для
поновлення строку звернення до суду,
позивач посилається на те, що про
оскаржувану постанову йому стало
відомо тільки 02.02.2010р. після отримання
постанови про відкриття виконавчого
провадження.

Однак, дані обставини не
підтверджуються жодними доказами та
спростовуються долученими
відповідачем до матеріалів справи
супровідним листом про надіслання
оскаржуваної постанови та
повідомленням про вручення поштового
відправлення, згідно якого вказану
постанову позивач отримав 29.12.2010р.
(а.с.28), тому з цього моменту позивач,
вважаючи незаконною оскаржувану
постанову, повинен був невідкладно
вживати заходи щодо її оскарження.

Разом з тим, суд першої інстанції
безпідставно вказав на те, що
встановлення у січні 2010р. вихідних днів
перешкоджало зверненню позивача до
суду, оскільки згідно з розпорядженням
Кабінету Міністрів України від 26.11.2009р.
№1412-р "Про перенесення робочих днів у
2010 році", з метою створення сприятливих
умов для святкування 1 січня - Нового
року, 7 січня - Різдва Христового
рекомендовано керівникам підприємств,
установ та організацій (за винятком
органів Пенсійного фонду України,
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта",
Державного казначейства та
банківських установ) перенести у
порядку і на умовах, установлених
законодавством, у 2010 році для
працівників, яким встановлено
п'ятиденний робочий тиждень з двома
вихідними днями, робочі дні з:
понеділка 4 січня - на суботу 30 січня;
вівторка 5 січня - на суботу 13 лютого;
середи 6 січня - на суботу 27 лютого;
п'ятниці 8 січня - на суботу 13 березня.

Таким чином, вказані вище обставини не
могли перешкоджати позивачу
звернутися до суду, а тому він не був
позбавлений можливості звернутись до
суду, однак не обґрунтовано зволікав.

Відповідно до вимог ст.49 КАС України,
особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їх
процесуальними правами і неухильно
виконувати процесуальні обов'язки.

Разом з тим, суд першої інстанції, як на
підставу поважності пропуску
позивачем строку звернення до
адміністративного суду, вказує на те,
що позивач був позбавлений можливості
звернутись до суду, у зв'язку з
відсутністю на підприємстві юриста, а
для отримання кваліфікованої допомоги
він змушений був всі матеріали щодо
оскарження спірної постанови
направити у юридичну службу
вищестоящої організації у м.Луцьк, які
назад повернулись поштою, що
підтверджується наявним у справі
поштовим конвертом.

Проте, вказані вище обставини не
відповідають фактичним обставинам
справи та не підтверджені доказами,
оскільки поштовий конверт, на який
посилається суд першої інстанції, в
матеріалах справи відсутній та
позивачем до матеріалів справи не
долучався.

Крім того, позивачем не надано суду
доказів, які б вказували на обставини,
що перешкоджали йому отримати правову
допомогу та, відповідно, оскаржити
постанову у справі про адміністративне
правопорушення вчасно.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
прийшов до висновку про те, що
позивачем строк звернення із даним
адміністративним позовом пропущено
без поважних причин, тому висновки суду
першої інстанції в цій частині є
помилковими.

Відповідно до вимог ст.100 КАС, яка була
чинною на час розгляду справи в суді
першої інстанції, пропущення строку
звернення до адміністративного суду є
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.
Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом. Позовні заяви
приймаються до розгляду
адміністративним судом незалежно від
закінчення строку звернення до
адміністративного суду.

Ця норма права була самостійною
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову, тобто, за
своєю правовою природою була нормою
матеріального права.

При цьому, відповідач звертав увагу
суду першої інстанції на те, що
позивачем пропущено строк звернення до
адміністративного суду без поважних
причин та наполягав на відмові у
задоволенні позову з цих підстав, тому
суд першої інстанції, враховуючи
відсутність підстав для поновлення
цього строку, повинен був відмовити у
задоволенні адміністративного позову,
однак цього не зробив.

Із врахуванням наведених вище норм
законодавства та фактичних обставин
справи, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції при розгляді
адміністративної справи зроблено
висновки, які не відповідають
обставинам справи, не дотримано норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до вимог ст.202 КАС України,
суд апеляційної інстанції скасовує
судове рішення суду першої інстанції
та ухвалює нове рішення, у випадках
неповного з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими;
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участі в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Керуючись вимогами ст.ст.160, 195, 197, 198, 202,
205, 207, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу начальника
управління Пенсійного фонду України в
Старовижівському районі Волинської
області Паримончука А.П., смт.Стара
Вижівка Старовижівського району
Волинської області на постанову
Старовижівського районного суду
Волинської області від 15.04.2010р. у справі
№2а-19/10 за позовом ОСОБА_2, АДРЕСА_1 до
начальника управління Пенсійного
фонду України в Старовижівському
районі Волинської області Паримончука
А.П., смт.Стара Вижівка
Старовижівського району Волинської
області про скасування постанови про
накладення адміністративного
стягнення, - задоволити.

2. Постанову Старовижівського
районного суду Волинської області від
15.04.2010р. у справі №2а-19/10 за позовом
ОСОБА_2, АДРЕСА_1 до начальника
управління Пенсійного фонду України в
Старовижівському районі Волинської
області Паримончука А.П., смт.Стара
Вижівка Старовижівського району
Волинської області про скасування
постанови про накладення
адміністративного стягнення, -
скасувати та прийняти нову, якою у
задоволенні позовних вимог позивача
відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
Н.Г.
Левицька

Суддя
В.В.
Клюба

Суддя
В.П.
Сапіга