Справа № 802/4691/13-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2014-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 лютого 2014 р.
Справа № 802/4691/13-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання:
Чабан Вікторії Вікторівни

представника позивача:
ОСОБА_1;

представника відповідача:
Бойка А.М.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_3

до: головного управління
Держземагенства у Вінницькій області

про: визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

27.11.2013 року до Вінницького окружного
адміністративного суду звернувся
позивач - ОСОБА_3 з адміністративним
позовом до головного управління
Держземагенства у Вінницькій області.
У позовній заяві позивач просила
визнати протиправною відмову
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області № 03-55/6627 від 12.09.2013
р. у наданні ОСОБА_3 дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки із земель резервного
фонду сільськогосподарського
призначення орієнтовною площею 2,0 га.
для ведення особистого селянського
господарства, яка розташована за
межами населених пунктів на території
Браїлівської селищної ради
Жмеринського району, Вінницької
області. Окрім вказаного, позивач
просила зобов'язати відповідача
повторно розглянути її клопотання від
06.08.2013 року про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки із земель
резервного фонду
сільськогосподарського призначення
орієнтовною площею 2,0 га. для ведення
особистого селянського господарства,
яка розташована за межами населених
пунктів на території Браїлівської
селищної ради Жмеринського району,
Вінницької області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
зазначила, що вона звернулася до
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області із заявою про
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність для ведення
особистого селянського господарства
площею 2,0 га на території Браїлівської
селищної ради Жмеринського району,
Вінницької області (за межами
населеного пункту). Однак, відповідач
відмовив у наданні дозволу на розробку
проекту землеустрою мотивуючи відмову
тим, що зазначена ділянка включається
до переліку земельних ділянок, які
плануються для проведення
інвентаризації. На думку позивача,
відмова надана із непередбачених
законом підстав, а тому є протиправною.

У судовому засіданні представник
позивача просив адміністративний
позов задовольнити із підстав
зазначених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні проти
вимог адміністративного позову
заперечив та подав письмові
заперечення на позовну заяву, у яких
просив у задоволенні вимог
адміністративного позову відмовити
(а.с.16-17). Як на підставу заперечень
відповідач посилався на те, що по суті
Головним управлінням не відмовлено у
наданні дозволу на розробку
документації із землеустрою, а
запропоновано альтернативний варіант
набуття права на земельну ділянку із
земель комунальної власності, або
набуття права на земельну ділянку із
земель державної власності після
проведення інвентаризації земель
сільськогосподарського призначення.
Окрім цього, відповідач зазначив, що
згідно Постанови Кабінету Міністрів
України від 23 травня 2012 року № 513, якою
затверджено Порядок проведення
інвентаризації земель, під час
проведення інвентаризації земель,
установлення меж земельних ділянок в
натурі та оформлення документів, що
посвідчують право власності не
здійснюється.

Надавши оцінку матеріалам справи,
заслухавши пояснення представника
позивача та відповідача, суд дійшов
висновку про наявність підстав для
задоволення позову із наступних
мотивів.

Встановлено, що позивач 06.08.2013 року
звернулася до Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області
із клопотанням у якому посилаючись на
ч. 6 ст. 118 ЗК України просила надати
дозвіл на розробку проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки у
власність, орієнтованою площею 2 га. на
території Браїлівської селищної ради
Жмеринського району, Вінницької
області (за межами населеного пункту)
для ведення особистого селянського
господарства із земель запасу
сільськогосподарського призначення -
рілля (а.с.9). До клопотання позивачем
долучено викопіювання з кадастрової
карти, копію паспорту та копію довідки
про присвоєння ідентифікаційного
номера (а.с.8,11).

Згідно відповіді на вказане
клопотання, яка датована 12.09.2013 року за
№ 03-55/6627, Головним управлінням
Держземагенства у Вінницькій області
запропоновано позивачу вирішити
поставлені питання за рахунок земель
комунальної власності, або після
проведення інвентаризації земель
сільськогосподарського призначення
державної власності (а.с. 13). При цьому,
як на підставу для вказаної відповіді
відповідач посилався на те, що
відповідно до плану заходів Головного
управлінням Держземагенства у
Вінницькій області по бюджетній
програмі «Проведення земельної
реформи» на 2013 рік передбачено
проведення інвентаризації земель
сільськогосподарського призначення
державної власності за рахунок коштів
державного бюджету. Також зазначено, що
Інвентаризація земель проводиться
згідно статті 35 Закону України «Про
землеустрій» та порядку затвердженому
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 травня 2012 року № 513.

Судом із змісту заперечень відповідача
встановлено, що наказ про проведення
робіт по інвентаризації земель
сільськогосподарського призначення
державної власності прийнятий
Головним управлінням Держземагенства
у Вінницькій області від 12.08.2013 року.
Вказана обставина підтверджується і
копією самого Наказу (а.с. 18).

Отже, саме із 12.08.2013 року слід
пов'язувати момент початку проведення
інвентаризації земель. Вказане
додатково підтверджується нормою п. 8
Порядку проведення інвентаризації
земель, який затверджено Постановою
Кабінету Міністрів України від 23
травня 2012 р. № 513 в силу якої, підставою
для проведення інвентаризації земель є
рішення відповідного органу
виконавчої влади, Ради міністрів
Автономної Республіки Крим чи органу
місцевого самоврядування щодо
виконання відповідних робіт.

Таким чином, на момент надання
оспорюваної відповіді позивачу яка
датована 12.09.2013 року Головним
управлінням Держземагенства у
Вінницькій області дійсно була
призначена інвентаризація земель
сільськогосподарського призначення
державної власності.

Проте, суд дійшов висновку, що вказана
обставина не є підставою для відмови у
наданні дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність.

Так, відповідно до ст. 33 Земельного
кодексу України (ЗК України), громадяни
України можуть мати на праві власності
та орендувати земельні ділянки для
ведення особистого селянського
господарства.

Пунктом «в» частини 3 ст. 116 ЗК України
передбачено, що безоплатна передача
земельних ділянок у власність громадян
провадиться у разі одержання земельних
ділянок із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 121 ЗК
України громадяни України мають право
на безоплатну передачу земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності для ведення
особистого селянського господарства -
не більше 2,0 гектара.

В силу норми ч. 4 ст. 122 ЗК України
центральний орган виконавчої влади з
питань земельних ресурсів у галузі
земельних відносин та його
територіальні органи передають
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб.

Згідно п. 1 Положення про Державне
агентство земельних ресурсів України,
яке затверджено Указом Президента
України від 8 квітня 2011 року № 445,
статусом центрального органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів наділено Державне агентство
земельних ресурсів України
(Держземагентство України).

Пунктом 7 вказаного Положення
передбачено, що Держземагентство
України здійснює свої повноваження
безпосередньо і через утворені в
установленому порядку територіальні
органи в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
районах, містах, а також через
міськрайонні, міжміські, міжрайонні
територіальні органи.

Пунктом 1 Положення про Головне
управління Держземагентства в області
затвердженого Наказом Міністерства
аграрної політики та продовольства
України від 10.05.2012 року № 258
передбачено, що Головне управління
Держземагентства в області (далі -
Головне управління) є територіальним
органом Державного агентства
земельних ресурсів України та йому
підпорядковане.

Згідно п. 4.32. Положення про Головне
управління Держземагентства в області,
Головне управління відповідно до
покладених на нього завдань передає
відповідно до закону земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності у власність або в
користування для всіх потреб в межах
області.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Надаючи оцінку оскаржуваній відповіді,
яку позивач вважає відмовою у наданні
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність, суд враховує, що
згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із
земель державної або комунальної
власності для ведення фермерського
господарства, ведення особистого
селянського господарства, ведення
садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб) та
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства).

Судом встановлено, що позивач
звернувшись у Головне управління
Держземагенства у Вінницькій області
дотрималась передбачених вказаною
нормою Земельного кодексу України
вимог до клопотання про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки сільськогосподарського
призначення у власність. Вказана
обставина відповідачем не
заперечується.

Згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний
орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно - територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

У зазначеній нормі Земельного кодексу
України міститься загальне посилання
на те, що місце розташування земельної
ділянки повинно відповідати вимогам
законів, прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно -
територіальних одиниць, проектів
землеустрою щодо впорядкування
територій населених пунктів,
затверджених у встановленому законом
порядку. Водночас у випадку
встановлення невідповідності місця
розташування земельної ділянки таким
вимогам, компетентний орган державної
влади вправі прийняти рішення про
відмову у наданні дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки.

Із системного аналізу норм земельного
законодавства суд дійшов висновку, що
при вирішенні клопотання про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, уповноважений на це орган в
контексті норм ч. 7 ст. 118 ЗК України
повинен перевірити:

відсутність передачі земельної
ділянки безоплатно у власність
відповідному громадянину по
зазначеному виду використання (частина
четверта статті 116 Земельного кодексу
України);

чи відносяться землі, за рахунок яких
планується формування земельної
ділянки, до земель
сільськогосподарського призначення
державної власності (частина четверта
статті 122 Земельного кодексу України);

відповідність бажаного місця
розташування земельної ділянки схемі
землеустрою і техніко-економічним
обґрунтуванням використання та
охорони земель
адміністративно-територіальної
одиниці, проектам землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затвердженим у встановленому
законом порядку (частина сьома статті
118 ЗК України);

відповідність бажаного місця
розташування земельної ділянки
містобудівній документації (у разі її
надання для містобудівних потреб)
(частина сьома статті 118 ЗК України та
частина третя статті 24 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності»).

Таким чином, підставою відмови у
наданні дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність може бути
невідповідність місця розташування
об'єкта (земельної ділянки) наведеним
вище вимогам.

Натомість, відповідач у листі від 12.09.2013
року № 03-55/6627 як на підставу відмови
посилався на включення бажаної для
позивача земельної ділянки до переліку
земельних ділянок, які плануються для
проведення інвентаризації.

Вказана підстава для відмови у наданні
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність для ведення
особистого селянського господарства,
як видно із наведених вище положень
Земельного кодексу України, не
ґрунтується на нормах кодексу, а тому
така є протиправною.

При цьому, суд критично оцінює доводи
заперечень на позовну заяву із
посиланням на пункт 6 Порядку
проведення інвентаризації земель, який
затверджено Постановою Кабінету
Міністрів України від 23 травня 2012 р. №
513, згідно якого під час проведення
інвентаризації земель установлення
меж земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та оформлення документів,
що посвідчують право на земельну
ділянку, не здійснюються.

Так, згідно ч. 2 ст. 14 Конституції
України, право власності на землю
гарантується. Це право набувається і
реалізується громадянами, юридичними
особами та державою виключно
відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції
України, право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом.

В силу ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу
України право власності на землю
гарантується Конституцією України.

Право власності на землю (земельну
ділянку) набувається і здійснюється
відповідно до закону.

Судом зазначалося, що норми Земельного
кодексу України як і норми інших
законів не передбачають, що проведення
інвентаризації земель є підставою для
відмови у наданні дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки. Тому, відповідач
посилаючись на положення Постанови
Кабінету Міністрів України від 23
травня 2012 р. № 513 як на підставу
заперечень, не врахував, що така є
підзаконним нормативно - правовим
актом, та не може встановлювати інших
аніж закон підстав для відмови у
наданні дозволу на розробку проекту
землеустрою, надання якого є первинним
етапом набуття права на земельну
ділянку (правова позиція щодо питання
про етапи набуття права за земельну
ділянку висвітлена у Постанові
Верховного суду України від 21.11.2011 року
в справі № 21-208а11 ).

Додатково суд вважає за необхідне
звернути увагу на те, що згідно п. 1
Порядку проведення інвентаризації
земель, який затверджено Постановою
Кабінету Міністрів України від 23
травня 2012 р. № 513, цей Порядок
установлює вимоги до проведення
інвентаризації земель під час
здійснення землеустрою та складення за
її результатами технічної
документації із землеустрою щодо
проведення інвентаризації земель.

Статтею 181 ЗК України передбачено, що
землеустрій - це сукупність
соціально-економічних та екологічних
заходів, спрямованих на регулювання
земельних відносин та раціональної
організації території
адміністративно-територіальних
одиниць, суб'єктів господарювання, що
здійснюються під впливом
суспільно-виробничих відносин і
розвитку продуктивних сил.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про
землеустрій», проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
включають в тому числі матеріали
перенесення меж земельної ділянки в
натуру (на місцевість) (у разі
формування земельної ділянки).

Згідно п. «а» ч. 1 ст. 22 Закону України
«Про землеустрій», землеустрій
здійснюється на підставі рішень
органів виконавчої влади та органів
місцевого самоврядування щодо
проведення робіт із землеустрою.

Отже, вчинення дій щодо перенесення меж
земельної ділянки в натуру (на
місцевість) при виконанні робіт із
землеустрою (обмеження щодо яких
встановлена при проведенні
інвентаризації земель в силу п. 6
Порядку) здійснюється вже після
прийняття рішення компетентним
органом про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою. Це
додатково свідчить про те, що
проведення інвентаризації земель не
може бути підставою для відмови у
наданні дозволу на розробку проекту
землеустрою, а лише обмежує проведення
окремих робіт (установлення меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) при складанні проекту
землеустрою.

Суд вважає необґрунтованими посилання
відповідача у поданих запереченнях на
те, що надісланий позивачу за
наслідками розгляду його клопотання
лист від 12.09.2013 року № 03-55/6627 не є
відмовою у наданні дозволу на розробку
документації із землеустрою, а є
пропозицією альтернативних варіантів
набуття права власності на земельну
ділянку.

Спростовуються такі заперечення
відповідача наступним. Як зазначалося,
в силу ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний
орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні.

Аналіз вказаної норми дає підстави для
висновку про те, що законодавець чітко
передбачив перелік можливих рішень,
які можуть бути прийняті за наслідками
розгляду клопотання про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою, а саме:

1) надання дозволу на розроблення
проекту землеустрою;

2) надання мотивованої відмови у
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою. Іншого способу вирішення
клопотання нормами Земельного кодексу
України не передбачено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
в тому числі у спосіб, що передбачений
Конституцією та законами України.

Тому, суд вважає, що лист Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області від 12.09.2013 року №
03-55/6627 за своїм змістом є відмовою
ОСОБА_3 в наданні дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки у власність, а не
пропозицією альтернативних варіантів
набуття права власності на земельну
ділянку як зазначає відповідач,
оскільки надання будь-яких пропозицій
чи роз'яснень, за наслідками розгляду
клопотання, Земельним кодексом України
не передбачено.

Крім того, суд звертає увагу, що в
матеріалах справи міститься схема
земельних ділянок державної власності
сільськогосподарського призначення,
які потрібно проінвентаризувати на
території Браїлівської селищної ради
Жмеринського району, загальна площа
яких становить 263,9 га.

Із наданих пояснень представника
відповідача та схеми земельних ділянок
державної власності
сільськогосподарського призначення,
які потрібно проінвентаризувати
з'ясовано, що Головне управління
Держземагенства у Вінницькій області
зменшив площу земель з 263,9 га до 138,9 га.
Враховуючи викладене, судом
встановлено, що земельна ділянка
орієнтованою площею 2 га на території
Браїлівської селищної ради
Жмеринського району, Вінницької
області (за межами населеного пункту),
яку ОСОБА_3 просила відповідача надати
дозвіл на розробку проекту землеустрою
для ведення особистого селянського
господарства із земель запасу
сільськогосподарського призначення -
рілля не включалась в перелік
земельних ділянок, на яких планується
проведення інвентаризації.

Окрім вказаного, на даний час
інвентаризація земель, запланована
відповідачем на 2013 рік завершена,
проінвентаризовані земельні ділянки
внесені до Державного земельного
кадастру, однак згідно аналізу
графічних матеріалів кадастрової
карти земельна ділянка, яку бажала
отримати ОСОБА_3 залишилась
непроінвентаризованою. Отже, посилання
відповідача на те, що земельна ділянка
на яку претендувала позивач включалась
до земель, які підлягали
інвентаризації не знайшли свого
підтвердження дослідженими судом
доказами.

Таким чином, відмова Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області у наданні дозволу
на складання проекту землеустрою щодо
відведення ОСОБА_3 земельної ділянки із
посиланням на те, що під час проведення
інвентаризації земель установлення
меж земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та оформлення документів,
що посвідчують право на земельну
ділянку не здійснюються, є незаконною
та протиправною.

Враховуючи вказане, суд дійшов
висновку про те, що відмова у наданні
дозволу на розробку проекту
землеустрою, яка викладена у листі
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області від 12.09.2013 року №
03-55/6627 носить протиправний характер,
так як надана із непередбачених
законом підстав, а тому позовна заява у
частині визнання її протиправною є
обґрунтованою, не спростовується
поданими відповідачем запереченнями
та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
відповідача повторно розглянути
клопотання позивача від 06.08.2013 року про
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність для ведення
особистого селянського господарства
площею 2 гектари на території
Браїлівської селищної ради
Жмеринського району, Вінницької
області (за межами населеного пункту),
то така підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України,
у разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії.

Тому, з огляду на право, суду при
задоволенні вимог адміністративного
позову прийняти рішення про
зобов'язання відповідача вчити певні
дії, а також на встановлені ознаки
протиправності відмови відповідача
яка мала місце за наслідками розгляду
клопотання позивача від 06.08.2013 року про
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою, суд вважає, що позивачем
обрано вірний спосіб захисту
порушеного права який і підлягає
застосуванню при прийнятті рішення у
даній справі.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд керується ч. 1 ст. 94 КАС
України, в силу якої, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправною відмову
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області № 03-55/6627 від 12.09.2013
р. у наданні ОСОБА_3 дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки із земель резервного
фонду сільськогосподарського
призначення орієнтовною площею 2,0 га.
для ведення особистого селянського
господарства, яка розташована за
межами населених пунктів на території
Браїлівської селищної ради
Жмеринського району, Вінницької
області.

Зобов'язати Головне управління
Держземагенства у Вінницькій області
повторно розглянути клопотання ОСОБА_3
від 06.08.2013 року про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки із земель
резервного фонду
сільськогосподарського призначення
орієнтовною площею 2,0 га. для ведення
особистого селянського господарства,
яка розташована за межами населених
пунктів на території Браїлівської
селищної ради Жмеринського району,
Вінницької області.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі
68 грн. 82 коп. (шістдесят вісім гривень
вісімдесят дві коп.) шляхом їх
безспірного списання органом
Державної казначейської служби
України із рахунків Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Богоніс Михайло Богданович