Справа № 806/7288/13-а
Суддя: Черноліхов Сергій Вікторович
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
Житомир справа № 806/7288/13-a

час прийняття: 11 год. 23 хв.
категорія 8.3

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Черноліхова С.В.,

за участі секретаря Павлюк В.О.,

за участі представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участі представників відповідача
Яковенко В.П., Гарькавої А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 до Володарсько-Волинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5
звернувся до суду з позовом, у якому
просив визнати протиправними і
скасувати податкові
повідомлення-рішення
Володарсько-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області від 28 жовтня 2013
року № у частині збільшення суми
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість на 10061, 37 грн. основного
платежу і 2567, 54 грн. штрафних
(фінансових) санкцій та № про
збільшення податку на доходи фізичних
осіб, що сплачується фізичними особами
за результатами річного декларування,
на 26252, 99 грн. основного платежу і 2368, 18
грн. штрафних (фінансових) санкцій. В
обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що підставою для прийняття
оспорюваних рішень стали висновки
контролюючого органу про завищення
витрат і податкового кредиту,
заниження податку на доходи на розмір
вартості спожитої іншими
користувачами електроенергії,
списання паливно-мастильних
матеріалів і металопрофілю, придбаного
для поліпшення автомобіля. З такими
доводами відповідача ОСОБА_5 не
погоджується, оскільки в акті
перевірки не вказано, яким чином розмір
орендованої площі приміщення може
впливати на кількість спожитої
енергії, не наведено посилань на
первинні документи, що підтверджують
факт включення підприємцем 172695, 35 грн.
до витрат, списання паливно-мастильних
матеріалів здійснювалося на підставі
актів списання, дорожніх листів,
складених належним чином, а придбаний
металопрофіль ТП-8 був використаний для
модернізації вантажного автомобіля, що
експлуатується у власній
господарській діяльності для
перевезення хлібобулочних виробів.

Представники позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримали
повністю і просили їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнали і
просили у їх задоволенні відмовити.
Пояснили, що оспорювані рішення
скасуванню не підлягають, оскільки
прийняті на підставі обгрунтованих
висновків перевірки.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Встановлено, що під час проведеної
працівниками Володарсько-Волинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області
документальної планової виїзної
перевірки фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів, дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
виконання вимог валютного та іншого
законодавства за період з 01 січня 2011
року по 31 грудня 2012 року виявлено
порушення:

- пункту 177.4 статті 177, пунктів 138.4, 138.8
статті 138, пункту 146.12 статті 146
Податкового кодексу України, а саме
донараховано податку на доходи
фізичних осіб у розмірі 25874, 30 грн., в
тому числі: за 2011 рік - 16406, 61 грн., за 2012
рік - 9468, 70 грн., внаслідок завищення
витрат на розмір вартості спожитої
іншими користувачами електроенергії,
списання паливно-мастильних
матеріалів і поліпшення автомобіля без
належного документального оформлення;

- пункту 198.3 статті 198, пунктів 200.1, 200.2
статті 200 Податкового кодексу України,
у результаті чого донараховано податок
на додану вартість, який підлягає
сплаті у встановлені строки до бюджету,
на загальну суму 10274, 17 грн., у тому
числі: січень 2011 року - 40, 54 грн., лютий -
40, 20 грн., березень - 249, 40 грн., квітень - 36,
60 грн., травень - 35, 40 грн., червень - 34, 20
грн., липень - 33, 60 грн., серпень - 33, 10 грн.,
вересень - 33, 80 грн., жовтень - 34, 20 грн.,
листопад - 79, 80 грн., грудень 2011 року - 47, 34
грн., січень 2012 року - 304, 80 грн., лютий - 304,
90 грн., березень - 319, 20 грн., квітень - 340, 80
грн., травень - 340, 80 грн., червень - 5292, 67
грн., липень - 357, 60 грн., серпень - 398, 40
грн., вересень - 446, 40 грн., жовтень - 460, 80
грн., листопад - 477, 60 грн., грудень 2012
року - 532, 74 грн.

За результатами перевірки складено акт
№ 129/1701/НОМЕР_3 (а.с. 11-48 том 1).

На підставі вказаного акта
контролюючим органом 28 жовтня 2013 року
прийняті податкові
повідомлення-рішення № (а.с. 50 том
1) про збільшення підприємцю суми
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість на 10274, 17 грн. основного
платежу і 2568, 54 грн. штрафних
(фінансових) санкцій та № (а.с. 51
том 1) про збільшення податку на доходи
фізичних осіб, що сплачується
фізичними особами за результатами
річного декларування, на 26252, 99 грн.
основного платежу і 2368, 18 грн. штрафних
(фінансових) санкцій.

Позивач не погоджується із рішенням №
повністю, а з рішенням № у
частині збільшення суми грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість на 10061, 37 грн. основного
платежу і 2567, 54 грн. штрафних
(фінансових) санкцій.

Щодо заниження податку на доходи
фізичних осіб внаслідок завищення
витрат по спожитій електроенергії.

Як зазначено в акті перевірки (а.с. 28, 29
том 1), на порушення пункту 177.2 статті 177,
пунктів 138.2, 138.4 статті 138 Податкового
кодексу України позивачем завищено
витрати на суму спожитої
електроенергії у розмірі 25587, 17 грн. В
ході перевірки використана інформація
Володарсько-Волинського РЕМ ПАТ
"Житомиробленерго". Згідно
«Повідомлення про об'єкти
оподаткування або об'єкти, пов'язані з
оподаткуванням або через які
провадиться діяльність» (Форма 20-ОПП)
вих. № 112 від 30 грудня 2011 року, ФОП
ОСОБА_5 30 грудня 2011 року не
повідомляється про складські, офісні
приміщення.

Суд погоджується з висновками
податкового органу з наступних
підстав.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177
Податкового кодексу України, доходи
фізичних осіб - підприємців, отримані
протягом календарного року від
провадження господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Згідно з пунктом 177.2 вказаної статті
Податкового кодексу України, об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК
України, витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.4 статті 138
Податкового кодексу України, витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України,
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Судом встановлено, що між підприємцем
ОСОБА_6 (Орендодавець) і позивачем
(Орендар) укладено договір оренди (а.с. 52
том 1), за умовами якого Орендодавець
передає, а Орендар приймає в строкове
володіння та користування нежилу
частину приміщення за адресою: АДРЕСА_1,
АДРЕСА_2.

Згідно з додатковими угодами до
вказаного договору (а.с. 53-56 том 1), площа
приміщення за адресою: АДРЕСА_1, смт.
Іршанськ, Володарсько-Волинський
район, Житомирська область складала 70 м
кв., по АДРЕСА_2, - 300 м кв., термін дії
договору - з 15 жовтня 2006 року по 31 грудня
2011 року.

01 січня 2012 року між підприємцем ОСОБА_6
(Орендодавець) і фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5 (Орендар)
підписано договір оренди № 3
нежитлового приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, смт. Іршанськ,
Володарсько-Волинський район,
Житомирська область 50 м кв., по АДРЕСА_2,
- 120 м кв.

Постачання електричної енергії за
вказаними адресами здійснюється
Володарсько-Волинським РЕМ на підставі
договору № 183, який укладено з
орендарем фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_5 на все приміщення за адресою:
АДРЕСА_2 (а.с. 59-71 том 1).

Разом з тим судом встановлено, що по
АДРЕСА_2, підприємницьку діяльність
також здійснюють ОСОБА_7, ТОВ
"МегаАбсолют 06", ОСОБА_8, ОСОБА_6.

Дані обставини підтверджуються
договорами оренди нежитлових
приміщень (а.с. 194-195, 228-229 том 1),
податковою документацією і звітністю
(а.с. 200-227, 231-241 том 1).

Завищення витрат по оплаті
електроенергії і, як наслідок,
заниження податку на доходи фізичних
осіб зводиться до оплати позивачем по
платіжним дорученням (а.с. 139-158 том 1)
наданих послуг по електропостачанню за
адресою: АДРЕСА_2, у більших розмірах,
ніж ним спожито фактично, тобто, за
підприємців, які провадять також свою
господарську діяльністю за вказаною
адресою.

Всупереч положенням статті 71 КАС
України, позивачем не надано
неспростовних та беззаперечних
доказів того, що електроенергія, за яку
сплачено у 2011 році 2426, 94 грн., у 2012 році -
23160, 23 грн., була спожита саме ним у
процесі здійснення господарської
діяльності.

За таких обставин, коли ОСОБА_5 не
доведено факт використання всієї
спожитої електроенергії вартістю 25587, 17
грн. у межах своєї підприємницької
діяльності, тому суд вважає
правомірним нарахування контролюючим
органом податку на доходи фізичних
осіб у цій частині.

Стосовно заниження податку на доходи
фізичних осіб у результаті списання
паливно-мастильних матеріалів.

Як зазначено перевіряючими в акті
перевірки (а.с. 29 том 1), на порушення
пункту 177.2 статті 177, абзацу «в»
підпункту 138.10.2, пункту 138.10.4 пункту 138.10
статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
ФОП ОСОБА_5 завищено витрати, а саме:
списання паливно-мастильних
матеріалів проводилось без належного
оформлення дорожніх листів вантажних
автомобілів, на підставі яких
проводиться списання
паливно-мастильних матеріалів, на суму
122148,86 грн. Встановлено, що не заповнені
у розділі «Робота водія та автомобіля»
гр. 4 (пробіг км), гр. 5 (час, фактичний
час), у розділі «Рух пального, літрів»
відсутні марки пального, кількість
виданого пального, залишок при виїзді
та поверненні, у розділі «Завдання
водієві» відсутні час прибуття і
вибуття, кількість годин, звідки взятий
вантаж, куди доставити, кількість
поїздок, відстань і перевозки тонн.
Повністю не заповнені розділи
«Послідовність виконання завдання» і
розділ «Результати роботи автомобіля і
причепів», де вказується безпосередньо
витрати пального за нормою та фактично,
пробіг загальний в км та з вантажем та
ін. У дорожніх листах на автомобіль
НОМЕР_4 за березень та квітень 2011 року у
«показання спідометра» зазначено, що
спідометр не працює.

Суд погоджується з такими висновками
податкового органу з наступних
підстав.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177
Податкового кодексу України, доходи
фізичних осіб - підприємців, отримані
протягом календарного року від
провадження господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Згідно з пунктом 177.2 вказаної статті
Податкового кодексу України, об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138
Податкового кодексу України, витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті та інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до абзацу "в" підпункту 138.10.2
пункту 138.10 статті 138 Податкового
кодексу України, до складу інших витрат
включаються витрати на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів
загальногосподарського використання
(оперативна оренда (у тому числі оренда
легкових автомобілів), придбання
пально-мастильних матеріалів, стоянка,
паркування легкових автомобілів,
страхування майна, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України,
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Із системного аналізу наведених
правових норм слідує, що витрати на
придбання пально-мастильних
матеріалів можуть брати участь у
розрахунку оподатковуваних доходів
фізичних осіб - підприємців за умови їх
документального підтвердження.

Судом встановлено, що позивачем
протягом 2011-2012 років здійснено
списання бензину, газу, дизпалива на
загальну суму 122148, 86 грн.

На підтвердження використання
паливно-мастильних матеріалів на
вказану суму позивачем надано акти
списання товарів (а.с. 72-93 том 1),
подорожні листи (а.с. 14-23 том 2).

Типова форма первинного обліку роботи
вантажного автомобіля "Подорожній лист
вантажного автомобіля", ф. N 2
затверджена наказом Міністерства
транспорту України і Міністерства
статистики України від 29 грудня 1995 року
№ 488/346 (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
Наказом Мінтрансу України від 14 жовтня
1997 року № 363 (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), дорожній лист -
документ установленого законодавством
зразка для визначення та обліку роботи
автомобільного транспортного засобу.

Згідно з пунктом 11.3 вказаних Правил,
дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається.

При дослідженні подорожніх листів
виявлено, що у них неналежним чином
заповнені розділи «Робота водія та
автомобіля», «Рух пального, літрів»,
«Завдання водієві», «Послідовність
виконання завдання», «Результати
роботи автомобіля і причепів», що не
дає вичерпної інформації про нормовану
витрату палива, марки пального,
кількість виданого пального, залишок
при виїзді та поверненні,
співвідповідність нормованих витрат
палива з фактичними, відпрацьований
час водієм, виконані водієм
тонно-кілометри.

Таким чином, надані документи не
підтверджують використання
паливно-мастильних матеріалів
вартістю 122148, 86 грн., жодних інших
доказів, всупереч статті 71 КАС України,
підприємцем не надано.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
оскільки витрати на пальне у сумі 122148, 86
грн. документально не підтверджені,
тому вони необгрунтовано використані
при визначенні чистого
оподатковуваного доходу і, відповідно,
збільшення податку на доходи фізичних
осіб, що сплачується фізичними особами
за результатами річного декларування,
відповідачем здійснено законно.

Щодо заниження податку на доходи
фізичних осіб внаслідок списання
коштів на поліпшення автомобіля.

Перевіряючими в акті зазначено (а.с. 29
том 1), що на порушення пункту 177.2 статті
177, пункту 138.4 статті 138, пункту 146.12
статті 146 Податкового кодексу України
ФОП ОСОБА_5 списано на поліпшення
автомобіля м. профіль ТП-8 в кількості
530, 52 м кв. на 24759, 37 грн., в результаті
чого завищено витрати на суму 24759, 37 грн.
Акт виконання робіт, пов'язаних з
поліпшенням автомобіля НОМЕР_5,
відсутній.

Суд погоджується з висновками
податкового органу з наступних
підстав.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177
Податкового кодексу України, доходи
фізичних осіб - підприємців, отримані
протягом календарного року від
провадження господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Згідно з пунктом 177.2 вказаної статті
Податкового кодексу України, об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138
Податкового кодексу України, витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті та інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 138.4 статті 138
Податкового кодексу України, витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пункту 146.12 статті 146
Податкового кодексу України, сума
витрат, що пов'язана з ремонтом та
поліпшенням об'єктів основних засобів,
у тому числі орендованих або отриманих
у концесію чи створених (збудованих)
концесіонером у розмірі, що не
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів на початок звітного року,
відноситься платником податку до
складу витрат.

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України,
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Встановлено, що на підставі договору
поставки № 18-12/1 від 20 червня 2012 року,
укладеного з ТОВ "Інтеко Констракшн"
позивачем придбано за 29711, 24 грн. (ПДВ 4951,
87 грн.) металопрофіль ТП-8 площею 530, 52 кв.
м.

Вказаний металопрофіль по акту (а.с. 95
том 1) було списано на поліпшення
автомобіля МАН д/н НОМЕР_5,
приймання-передача якого після
модернізації здійснена 31 липня 2012 року
на підставі відповідного акта (а.с. 96
том 1). У вказаному акті відсутні
відомості про термін перебування на
поліпшенні, кількість днів, відсутні
дані, які саме роботи було проведено.

Із оглянутих у судовому засіданні
дорожніх листів на автомобіль МАН д/н
НОМЕР_5 встановлено, що даний
транспортний засіб, протягом періоду
перебування на модернізації,
знаходився у рейсах, та у гараж
повернутався у нічний час.

Виявлені обставини виключають
можливість проведення робіт по
поліпшенню автомобіля, оскільки обсяг
використаного металопрофілю (530, 52 кв. м)
потребує значних фізичних зусиль та є
довготривалими.

За таких обставин, коли позивачем
належним чином не доведено
використання придбаного металопрофілю
у власній господарській діяльності, то
суд дійшов висновку, що витрати на його
придбання у розмірі 24759, 37 грн. завищено
і, відповідно, чистий оподатковуваний
дохід занижено необгрунтовано.

Стосовно нарахування податку на додану
вартість.

В акті перевірки (а.с. 41 том 1) вказано, що
на порушення пункту 198.3 статті 198,
пункту 200.1 статті Податкового кодексу
України, ФОП ОСОБА_5 завищено
податковий кредит з податку на додану
вартість в розмірі 10061, 37 грн., в тому
числі:

за 2011 рік - на 485, 38 грн. ПДВ із суми
спожитої електроенергії іншими
споживачами на суму постачання 2426,94
грн. по ВАТ "Енергопостачальна компанія
"Житомиробленерго"" Володарсько -
Волинський РЕМ,

за 2012 рік - на 24759, 37 грн. (ПДВ 4951, 87 грн.)
згідно податкової накладної № 560 від 25
червня 2012 року придбаного у ТОВ "ІНТЕКО
КОНСТРАКШН» металопрофілю ТП-8 в
кількості 530, 52 м кв., що використаний на
модернізацію автомобіля НОМЕР_5,
спожитої електроенергії іншими
споживачами на суму постачання 23160,23
грн. (ПДВ 4632, 04 грн.).

При цьому суд зазначає, що відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, зокрема, вичерпний перелік
податків та зборів, що справляються в
Україні, та порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства регулює
Податковий кодекс України (пункт 1.1
статті 1).

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Об'єктом оподаткування є операції
платників податку, зокрема, з
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України (пункт 185.1 статті 185 Податкового
кодексу України).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України ) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 цього Кодексу
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 200.1 статті 200
Податкового кодексу України, сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
вказаного Кодексу, податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, відповідно до пункту 201.4
статті 201 ПК України, податкова
накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Із системного аналізу вказаних вище
норм вбачається, що для отримання права
на податковий кредит із сум податку на
додану вартість, сплачених в ціні
придбаного товару (робіт, послуг),
платник ПДВ повинен мати податкові
накладні, видані на реально отриманий
товар (роботи, послуги).

Як вже було встановлено судом, позивач
з метою здійснення підприємницької
діяльності використовує орендовані у
підприємця ОСОБА_6 нежитлові
приміщення за адресою: АДРЕСА_1, і
АДРЕСА_2.

По АДРЕСА_2, підприємницьку діяльність
також здійснюють ОСОБА_7, ТОВ
"МегаАбсолют 06", ОСОБА_8, ОСОБА_6.

ОСОБА_5 за 2011-2012 роки оплатив послуги
електропостачання за адресою: АДРЕСА_2,
у більших розмірах, ніж ним могло бути
спожито, тобто, за приміщення, у яких
здійснюють діяльність інші підприємці.

Всупереч положенням статті 71 КАС
України, позивачем не надано
неспростовних та беззаперечних
доказів того, що електроенергія, за яку
сплачено у 2011 році 2426, 94 грн., у 2012 році -
23160, 23 грн., була спожита саме ним у
процесі здійснення господарської
діяльності.

Судом також було встановлено, що
позивач списав на поліпшення
автомобіля МАН д/н НОМЕР_5 придбаний у
ТОВ "Інтеко Констракшн" за 29711, 24 грн.
(ПДВ 4951, 87 грн.) металопрофіль ТП-8 площею
530, 52 кв. м.

Із оглянутих у судовому засіданні
дорожніх листів на вказаний автомобіль
судом з'ясовано про неможливість
проведення робіт по поліпшенню
автомобіля.

Враховуючи те, що позивачем не доведено
використання електроенергії на суму
ПДВ 5117, 42 грн. у власній господарській
діяльності та застосування
металопрофілю ТП-8 площею 530, 52 кв. м із
сумою ПДВ 4951, 87 грн. для поліпшення
автомобіля МАН д/н НОМЕР_5, суд вважає,
що контролюючим органом правомірно
нараховано зобов'язання по податку на
додану вартість з цих підстав.

З урахуванням всього викладеного вище,
суд приходить до висновку, що податкові
повідомлення-рішення
Володарсько-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області від 28 жовтня 2013
року № у частині збільшення суми
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість на 10061, 37 грн. основного
платежу і 2567, 54 грн. штрафних
(фінансових) санкцій та №
прийняті з дотриманням норм
податкового законодавства і не
підлягають скасуванню.

Керуючись статтями 86, 94, 158-163, 167, 186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

постановив:

У задоволенні позову фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 на користь Державного бюджету
України 3096, 90 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії повного тексту
постанови.

Суддя
С.В.
Черноліхов

Повний текст постанови виготовлено: 10
лютого 2014 р.