Справа № 801/10957/13-а
Суддя: Латинін Ю.А.
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

м. Сімферополі

03 березня 2014 року 15:17 Справа №801/10957/13-а

Окружний адміністративний суд
Автономної Республіки Крим у складі
головуючого судді Латиніна Ю.А., при
секретарі Музика О.С., за участю
представника відповідача- Сорокіна
М.В., представник позивача Саханської
В.О.

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом Приватного
підприємства "Енергосервіс"

до Державної податкової інспекції
у м. Сімферополі Головного управління
Міндоходів в АР Крим

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

Суть спору: ПП "Енергосервіс"
звернулось до Окружного
адміністративного суду АР Крим з
позовом у якому просить визнати
протиправним та скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Головного управління Міндоходів в АР
Крим від 31.10.2013 року № , від 31.10.2013
року № .

Позовні вимоги мотивовані тим, що
висновки акту документальної
перевірки № 886/22.7/32541796 від 27.09.2013 року,
на підставі якого прийнято оскаржуване
податкове повідомлення-рішення не
відповідають дійсності та Податковому
кодексу України.

У судовому засіданні представник
позивача на позовних вимогах наполягав
з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав у
повному обсязі.

Розглянув матеріали справи, дослідив
докази, надані сторонами, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у м.
Сімферополі АР Крим ГУ Міндоходів в АР
Крим була проведена документальна
позапланова документальна невиїзна
перевірка ПП "Енергосервіс" з питань
взаємовідносин з ТОВ «Пром-снаб» за
період лютий 2012 року.

За результатами перевірки був
складений Акт № 886/22.7/32541796 від 27.09.2013
року, відповідно якого перевіркою ПП
"Енергосервіс" встановлено порушення

- пунктів 198.1., 198.2, 198.3. та 198.6. статті 198
Податкового Кодексу України, в
результаті якого завищено податковий
кредит у лютому 2012 на суму 52 250,00 грн., що
призвело до заниження податку на
додану вартість у вказаному розмірі;

- пункту 138.8. статті 138, підпункту 139.1.9.
пункту 139.1. статті 139 Податкового
кодексу України, в результаті якого
завищено витрати, що враховуються при
визначенні об'єкту оподаткування, а
саме за І квартал 2012 на суму 261 250,00 грн.,
що призвело до донарахування податку
на прибуток за вказаний період у сумі 54
863,00 грн.

На підставі вказаного Акту перевірки
відповідачем були прийняті податкові
повідомлення-рішення:

№ від 31.10.2013 р., яким збільшено
суму грошового зобов'язання позивача з
податку на додану вартість у розмірі 52
250,00 грн. за основним платежем та
нараховані штрафні (фінансові) санкції
у розмірі 26 125,00 грн.;

№ від 31.10.2013 р., яким збільшено
суму грошового зобов'язання позивача з
податку на прибуток приватних
підприємств у розмірі 54 863,00 грн. за
основним платежем та нараховані
штрафні (фінансові) санкції у розмірі 27
432,00 грн.

Не погодившись з зазначеним висновком
ПП "Енергосервіс" звернулося до суду з
позовом у якому просить визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення № від 31.10.2013
р. та № від 31.10.2013 р.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно.

Тому, вирішуючи справу стосовно
позовних вимог позивача щодо
скасування податкового повідомлення -
рішення, суд зобов'язаний перевірити,
чи є правомірними дії відповідача у
зв'язку прийняттям такого повідомлення
-рішення, яким позивачеві визначені
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість та нараховані штрафні
санкції.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства встановлені
Податковим Кодексом України, який
набрав чинності з 01.01.2011 року.

Відповідно до п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.201.1 ст.201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити:

а) порядковий номер податкової
накладної;

б) дата виписування податкової
накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку
(продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування
податку;

ж) ставка податку та відповідна сума
податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Згідно з п.201.10 ст.201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Таким чином, оплата товарів (послуг)
відповідно до умов договору або дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною, є підставою для
виникнення права платника податку на
податковий кредит.

Отже, виходячи зі змісту наведених норм
Податкового кодексу України, до
податкового кредиту підлягає
включенню частина податку, сплачена
(нарахована) платником податку, що
придбав товари та послуги, їх
постачальникам з метою подальшого
використання у господарської
діяльності, а відтак отримання
податкової накладної, яка засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг), є підставою для
виникнення права платника податку на
податковий кредит.

Перевіряючи реальність здійснених
операцій ПП "Енергосервіс", суд
зазначає наступне.

Як вбачається з Акту перевірки від
27.09.13, висновки щодо виявлених порушень
відповідачем зроблені, у зв'язку з
відсутністю оборотно-сальдової
відомості по рахунку 631,
товарно-транспортних накладних та
подорожного листа ПП "Енергосервіс".

Так, судом встановлено, що 20.01.2012 між ПП
«Енергосервіс» (покупець) та ТОВ
«Пром-снаб» (продавець) укладено
Договір купівлі-продажу № 1/10,
відповідно до якого продавець
зобов'язується передати у власність
(повне господарське володіння) пічне
паливо (товар) у кількості 55 т, а
покупець - прийняти товар та сплатити
його вартість на умовах, визначених
вказаним Договором.

Відповідно до пункту 2 Договору
купівлі-продажу від 20.01.2012 р. вартість
товару, що передається у власність,
складає 313 500,00 грн., у тому числі ПДВ - 52
250,00 грн. Покупець зобов'язується
сплатити продавцю вартість товару
шляхом перерахування коштів на
поточний рахунок продавця згідно
виставленого рахунку протягом 10
банківських днів з дати одержання
рахунку.

При цьому, у вартість товару
включаються усі витрати, пов'язані з
поставкою товару, у тому числі витрати
на транспортування, навантаження,
розвантаження, сплату податків та
інших зборів і обов'язкових платежів (п.
2.3 договору).

Так, виконання позивачем зобов'язань за
вказаним Договором підтверджується
наступними первинними документами, а
саме:

- рахунками-фактурами від 23.01.2012 р.
№ 230187 та від 24.01.2012 р. №240187;

- видатковими накладними від 23.01.2012
р. №230187 та від 24.01.2012 р. № 240187.

Матеріалами справи
підтверджується, що згідно платіжних
доручень № 246-247 від 02.02.2012 р., а також
банківськими виписками на суму 313 500,00
грн., у тому числі ПДВ - 52 250,00 грн.
позивачем було сплачено за наданий
товар.

Судом вбачається, що сума податку на
додану вартість була сплачена ПП
"Енергосервіс", зазначена сума увійшла
до складу ціни придбаних послуг та була
перерахована на розрахунковий рахунок
контрагента - ТОВ «Пром-снаб».

Крім того, позивачем від ТОВ
«Пром-снаб» були отримані податкові
накладні: від 23.01.2012 р. № 230105 та від
24.01.2012 р. №240103, які були сплачені
останнім.

Вказана сума податку на додану
вартість у розмірі 52 250,00 грн. була
включена до складу податкового кредиту
у звітному періоді лютого 2012 року.

Матеріали справи свідчать, що
документами первинного
бухгалтерського обліку позивача
підтверджується здійснення
господарської операції з придбання
товарів у ТОВ «Пром-снаб» в лютому 2012
року.

Таким чином, висновки відповідача щодо
відсутності товарно - транспортних
накладних та подорожного листа у ПП
"Енергосервіс" є хибними, у зв'язку з
тим, що відповідно до умов п. 3.1.
укладеного Договору купівлі-продажу №
1/10 від 20.01.2012 р. передача Товару
здійснювалась на складі покупця на
підставі видаткової накладної
підписаною представниками сторін за
договором.

Крім того, як вже зазначалось, згідно
умов п. 2.3. договору витрати, що
пов'язані з поставкою товару (у т.ч. на
транспортування, навантаження,
розвантаження, сплату податків та
інших обов'язкових платежів) були
включені у вартість товару.

З огляду на викладене, судом
встановлено, що у даній господарській
операції при відповідних умовах
зазначеного договору товаро -
транспортні накладні та подорожні
листи для ПП "Енергосервіс" не є
документами, які можуть бути підставою
для обліку товару та понесених витрат
на його поставку.

А отже, посилання органів ДПІ у акті на
відсутність у наданих до перевірці
документів оборотно-сальдової
відомості по рахунку 63, не може бути
підставою для висновків щодо порушень
позивачем податкового законодавства, у
зв'язку з тим, що ці документи є лише
внутрішніми документами будь-якого
підприємства, які відображають його
бухгалтерські розрахунки.

Також, суд зазначає, що в подальшому
позивачем було реалізовано придбаний
товар з огляду на наступне.

На підставі укладеного Договору про
закупівлю товарів за державні кошти
від 09.08.2011 р. № 133/11 придбане пічне
паливо у ТОВ "Пром-снаб" за Договором
купівлі-продажу від 20.01.2012 р у кількості
55 т, було поставлено Позивачем до
державної установи «Держгідрографія».

Вказане підтверджується наступними
первинними документами: податковою
накладною від 25.02.2012 р. № 1, видатковою
накладною від 25.01.2012 р. № РН-0000001,
рахунком-фактурою від 25.01.2012 р. № СФ-0000001
та актом приймання-передачі товару від
25.01.2012 р., банківськими виписками.

Крім того, реальність усіх наведених
господарських операцій також
підтверджується Договором зберігання
від 25.01.2012 р., на підставі якого ДУ
"Держгідрографія" надало для
зберігання ПП "Енергосервіс" придбане
пічне паливо у кількості 55 т, у зв'язку з
відсутністю власного спеціалізованого
сховища для зберігання палива у такому
обсязі.

На підтвердження укладених
господарських угод до матеріалів
справи були додані акти
приймання-здачі від 25.01.2012 р., 10.02.2012 р.,
21.02.2012 р., видаткові накладні № РН-00001
від 25.01.2012 р., № 23 від 10.02.2012 р., №24 від
21.02.12., № 02 від 27.02.13.

З метою виконання умов Договору про
закупівлю товарів за державні кошти
від 09.08.2011 р. № 133/11 ПП "Енергосервіс"
уклав Договір № 01/01-12 від 01.01.2012 р. про
надання послуг при перевезенні
вантажів автомобільним транспортом з
ТОВ "Дніпрожилбуд".

Відповідно до вказаного Договору ТОВ
"Дніпрожилбуд" надавало послуги по
перевезенню вантажу зі складу ПП
"Енергосервіс" до ДУ "Держгідрографія" ,
що підтверджується
рахунками-фактурами № 3100191 від 31.01.2012 р.,
№ 100291 від 10.02.2012 р., актами
здачі-прийняття (робіт, послуг) № 310191
від 31.01.2012 р., № 290291 від 29.02.2012 р., № 300391
від 30.03.2012 р.

Так, під час розгляду справи з'ясовано,
що Договір купівлі-продажу № 1/10 від
20.01.2012 р, укладений між позивачем та
його контрагентом, спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлений ним, підписаний
уповноваженими на те представниками
Сторін, які мають необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
Сторін є вільним та, не суперечить
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також не суперечить інтересам держави
та суспільства, моральним засадам, а
також в судовому порядку недійсними не
визнавались.

Крім того, постачальник послуг,
придбання яких є для позивача
підставою для формування витрат і
податкового кредиту з ПДВ, на момент
вчинення відповідної господарської
операції (лютий 2012р.) був
зареєстрований платником податку на
додану вартість, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію платника
податку на додану вартість та мав
право видавати податкові накладні.
Податковий кредит за цією операцією
складається з суми податку на додану
вартість, сплаченої позивачем за
встановленою ставкою протягом лютого
2012р. у зв'язку з придбанням послуг,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості послуг.

Таким чином, із врахуванням
вищезазначених обставин суд приходить
до висновку, що на момент складання
податкової накладної контрагент (ТОВ
«Пром-снаб») позивача був юридичною
особою, зареєстрованою як платник
податку на додану вартість і тому
відповідно до вимог Податкового
кодексу України мав право на
нарахування податку на додану вартість
та складання податкових накладних.

Суд зазначає, що згідно положень пункту
198.2. статті 198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається, зокрема, дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Сукупний аналіз вищезазначених норм
Податкового кодексу України свідчить
про те, що право на податковий кредит
виникає у платника податків лише після
одержання податкової накладної,
оскільки це єдиний документ первинного
бухгалтерського та податкового обліку,
який містить в собі суму ПДВ, яку
можливо відобразити в податкових
деклараціях з ПДВ.

Позивачем суми ПДВ були включені у
склад податкового кредиту у тому
звітному періоді, у якому були отримані
товари, що підтверджено податковою
накладною, оскільки включення таких
даних позивачем без наявності
податкових накладних було б
безпідставним.

Таким чином, суд приходить до висновку
про додержання позивачем вимог пункту
198.2. статті 198 Податкового кодексу
України щодо періоду формування
податкового кредиту та, як слідство,
про відсутність порушення позивачем
положень цієї норми Закону.

Твердження відповідача про порушення
позивачем правил формування
податкового кредиту пов'язується із
висновком про безтоварність
проведених господарських операцій і
нікчемністю укладених угод, укладених
між позивачем та його контрагентом -
ТОВ «Пром-снаб», оскільки у контрагента
в ході перевірки встановлено
відсутність необхідним умов для
досягнення результатів економічної
діяльності, відсутність
управлінського та технічного
персоналу, основних фондів, складських
приміщень, транспортних засобів,
механізмів.

Однак ці доводи відповідача не мають
жодного відношення до спірних
правовідносин.

Щодо заниження позивачем податку на
прибуток у розмірі 54863 грн. у т. ч. за 1
квартал 2012 року суд вказує наступне.

Так у акті перевірки відповідачем
встановлено те, що позивачем до складу
скоригованих валових витрат та витрат,
що враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування неправомірно віднесено
вартість товарів, робі, послуг на
загальну суму 54863 грн., у зв'язку з чим
відповідач зробив висновок про те, що
позивачем занижено податок на прибуток
у сумі 54863 грн.

Відповідно до п.п. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування податком на прибуток є
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Згідно п. 138.2 ст. 138 Податкового Кодексу
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді. Платник податку для
визначення об'єкта оподаткування має
право на врахування витрат,
підтверджених документами, що складені
нерезидентами відповідно до правил
інших країн.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України,
не включаються до складу витрат,
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Статтею 2 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні встановлено, що
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтується на даних бухгалтерського
обліку.

Статтею 1 вказаного Закону встановлено,
що господарська операція - дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Відповідно до положень ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи
(п.1). Первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати обов'язкові реквізити:
назву документа (форми); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції; посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
оформлення; особистий підпис або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
господарської операції (п.2).

Інформація, що міститься у прийнятих до
обліку первинних документах,
систематизується на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку. Операції в
іноземній валюті відображаються також
у валюті розрахунків та платежів по
кожній іноземній валюті окремо. Дані
аналітичних рахунків повинні бути
тотожні відповідним рахункам
синтетичного обліку на перше число
кожного місяця.

Відповідальність за несвоєчасне
складання первинних документів і
регістрів бухгалтерського обліку та
недостовірність відображених у них
даних несуть особи, які склали та
підписали ці документи.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року N 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 5 червня
1995 року N 168/704) (Далі по тексту -
положення) первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів.

Пунктом 2.4 вказаного Положення
встановлено, що первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ, назва документа (форми), дата
і місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Відповідно до п. 2.7. зазначеного
Положення, первинні документи
складаються на бланках типових і
спеціалізованих форм, затверджених
відповідним органом державної влади.
Документування господарських операцій
може здійснюватись із використанням
виготовлених самостійно бланків, які
повинні містити обов'язкові реквізити
чи реквізити типових або
спеціалізованих форм.

Пунктом 3.1. Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку встановлено, що
облікові регістри - це носії
спеціального формату (паперові,
електронні) у вигляді відомостей,
ордерів, книг, журналів, машинограм
тощо, призначені для хронологічного,
систематичного або комбінованого
нагромадження, групування та
узагальнення інформації з первинних
документів, що прийняті до обліку.

Відповідно до п. 3.2. Положення,
інформація до облікових регістрів
переноситься після перевірки
первинних документів за формою і
змістом.

Відповідно до п. 3.5. Положення,
перенесення інформації з первинних
документів до облікових регістрів
повинно здійснюватися в міру її
надходження до місця обробки
(бухгалтерія, обчислювальна установка),
проте не пізніше терміну, що забезпечує
своєчасну виплату заробітної плати,
складання бухгалтерської і
статистичної звітності, декларацій і
розрахунків.

Відповідно до п. 3.7. Положення,
інформація про господарські операції
підприємства, установи за звітний
період (місяць, квартал, рік) з
облікових регістрів переноситься у
згрупованому вигляді до
бухгалтерських звітів, порядок
складання яких встановлюється
відповідними нормативно-правовими
актами.

Згідно до положень частин 1,2 ст. 67
Господарського кодексу України,
відносини підприємства з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності здійснюються
на основі договорів.

Підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України.

Абзацом 4 частини 1 ст. 174 ГК України
встановлено, що господарські
зобов'язання можуть виникати з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

З урахуванням положень вказаних норм,
суд зазначає, що обмеженням для
віднесення до понесених суб'єктом
господарювання витрат в склад
матеріальних витрат є відсутність
розрахункових, платіжних, та інших
документів, обов'язковість ведення та
зберігання яких встановлена правилами
ведення податкового обліку.
Бухгалтерський облік є єдиним видом
обліку, на підставі відображення в
бухгалтерському обліку господарських
операцій визначається склад витрат
віднесених до валових, оскільки усі
види звітності заповнюються на
підставі даних бухгалтерського обліку.

Також суд зазначає, що вказані норми, за
своїм змістом, у якості підстав для не
включення до витрат, витрат суб'єкта
господарювання передбачають випадки
повної відсутності любих
розрахункових, платіжних та інших
документів.

З матеріалів справи вбачається, що у
ході виконання укладених між позивачем
та контрагентом договорів, були
створені документи: акти
здачі-прийняття робіт та податкові
накладні, які вказані вище. Дані
документи в силу норм Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" є первинними
документами, що фіксують факти
здійснення господарських операцій, та
є підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій.

Відповідачем, відповідно до положень ч.
2 ст. 71 КАС України, не надано доказів
безтоварності операцій.

Тому суд робить висновок про те, що сума
включена до складу скоригованих
валових витрат та витрат, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування за 1 квартал 2012 у розмірі
54863грн., вірно та на підставі первинних
документів, які є в матеріалах справи
та про які було вище вказано, а тому
відповідачем неправомірно зроблено
висновок в акті перевірки щодо
заниження податку на прибуток в сумі
54863грн.

На підставі викладеного, суд дійшов
висновку, що висновки щодо заниження
позивачем податку на прибуток
викладені відповідачем в зазначеному
акті перевірки не підтверджується
матеріалами справи, а отже у
відповідача не було правових підстав
для визначення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 54863грн.,

Щодо висновків відповідача стосовно
неможливості підтвердження реального
придбання ПП "Енергосервіс" товарів у
ТОВ "Пром-снаб" у зв'язку з тим, що
останній має ознаки "нікчемності" та
спрямовано на здійснення операцій з
надання податкової вигоди з метою
штучного формування валових витрат та
податкового кредиту, суд зазначає
наступне.

Під господарською діяльністю у статті 3
Господарському кодексі України
розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність. Господарська діяльність,
що здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.

Відповідно до статті 2 ГК України
учасниками відносин у сфері
господарювання є суб'єкти
господарювання, споживачі, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, наділені
господарською компетенцією, а також
громадяни, громадські та інші
організації, які виступають
засновниками суб'єктів господарювання
чи здійснюють щодо них
організаційно-господарські
повноваження на основі відносин
власності.

Так, позивач та його контрагент - ТОВ
«Пром-снаб» є суб'єктами
господарювання, які з положень
Конституції України та ст. 6
Господарського Кодексу, знаходяться
під охороною держави, яка забороняє
незаконне втручання органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування, їх посадових осіб у
господарські відносини, визнаючи
свободу підприємницької діяльності у
межах, визначених законом та вільний
рух капіталів, товарів та послуг на
території України.

Податкова політика, визнана державою
відповідно до ст. 10 Господарського
кодексу України, спрямована на
забезпечення економічно
обґрунтованого податкового
навантаження на суб'єктів
господарювання, стимулювання
суспільно необхідної економічної
діяльності суб'єктів, а також
дотримання принципу соціальної
справедливості та конституційних
гарантій прав громадян при
оподаткуванні їх доходів.

Суб'єкти господарювання згідно частини
першої статті 19 ГК України мають право
без обмежень самостійно здійснювати
господарську діяльність, що не
суперечить законодавству.

Відповідно до ст. 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України визначає, що
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України є лише підставою для
визнання правочинів недійсними. При
чому, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України,
правочин дійсність якого
заперечується, або стороною, або іншою
заінтересованою особою може бути
визнаний недійсним тільки судом.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, відповідач позбавлений
права самостійно визнавати договори
недійсними з підстав недотримання під
час їх укладення вимог, що встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним (нікчемним) судом
не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтується їх
вимоги чи заперечення, крім випадків,
передбачених ст. 72 КАС України.

Відповідач, всупереч вимогам ч.ч.1, 2 ст.
72 КАС України, не надав суду доказів
того, що правочин між позивачем та ТОВ
"Пром-снаб", був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини та громадянина, знищення майна
фізичної або юридичної особи, держави,
АРК, територіальної громади,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Разом з тим, відповідач, визнаючи
існування договірних відносин, вважає,
що правочин порушує публічний порядок
і на цій підставі, керуючись ст. 228 ЦК
України, визнав його недійсним
(нікчемним).

Твердження відповідача про фактичну
відсутність господарських операцій за
договорами укладеними між ТОВ
"Пром-снаб" і позивачем спростовуються
як поясненням позивача, так і
документами, що знаходяться у
матеріалах справи, які свідчать про
фактичне виконання правочину, фактичну
наявність його результатів та
використання отриманих за цим
правочином ТМЦ у господарській
діяльності позивача.

А саме суд зазначає, що достатнім
доказом того, що правочин з наданням
товарів (послуг) ТОВ "Пром-снаб"
позивачу підтверджується платіжними
дорученнями та податковими накладними,
ці первинні документи підтверджують
фактичне придбання позивачем послуг.

Отже, з наведених законодавчих
приписів випливає, що надання
податковому органу всіх належним чином
оформлених документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою формування податкового кредиту є
підставою для його формування та
відображення у податковій звітності з
податку на додану вартість, якщо
податковим органом не встановлено та
не доведено, що відомості, які
містяться в цих документах, неповні,
недостовірні та (або) суперечливі, є
наслідком укладання нікчемних
правочинів або коли відомості
ґрунтуються на інших документах,
недійсність даних яких установлена
судом.

На підставі викладеного, суд дійшов
висновку, що у відповідача не було
правових підстав для визначення суми
грошового зобов'язання у вигляді
заниження податку на прибуток у сумі
54863 грн. за 1 квартал 2012 року та
завищення податкового кредиту у
розмірі 52250 грн. за лютий 2012року.

У зв'язку з цим, також необґрунтованим є
застосування до позивача штрафних
(фінансових) санкцій з податку на
додану вартість.

Враховуючи встановлені судом
обставини та наведені норми
законодавства суд вважає, що позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Під час прийняття постанови суд,
зокрема, вирішує, як розподілити між
сторонами судові витрати (стаття 161
Кодексу адміністративного судочинства
України).

Якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа) (частина перша статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України).

Тому суд стягує на користь позивача
понесені витрати по сплаті судового
збору на підставі платіжного доручення
від 27.11.2013 № 34-12001R/1 у сумі 321,34 грн. з
Державного бюджету України.

Згідно частини 2 статті 87 Кодексу
адміністративного судочинства України
порядок сплати судового збору
встановлюється законом.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про
судовий збір" від 08.07.2011 №3674-УІ
вирішений порядок сплати судового
збору під час подання
адміністративного позову майнового
характеру. А саме: під час подання
адміністративного позову майнового
характеру сплачується 10 відсотків
розміру ставки судового збору. Решта
суми судового збору стягується з
позивача або відповідача пропорційно
до задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

На підставі наведеного суд стягує з
відповідача 90 відсотків розміру ставки
судового збору 2892,06 грн. в дохід
Державного бюджету України.

Під час судового засідання, яке
відбулось 03.03.2014 були оголошені вступна
та резолютивну частину постанови.
Повний текст постанови складено 07.03.2014
року.

Керуючись ст. ст. 94,160-163,167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в АР Крим від 31.10.2013 року №
, від 31.10.2013 року № .

Стягнути на користь Приватного
підприємства "Енергосервіс" судовий
збір у розмірі 312,34 грн. з Державного
бюджету України.

Стягнути на користь Державного бюджету
України 2892,06 грн. з Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Головного управління Міндоходів в АР
Крим.

Постанова набирає законної сили через
10 днів з дня її проголошення. Якщо
проголошено вступну та резолютивну
частину постанови або справу
розглянуто у порядку письмового
провадження, постанова набирає
законної сили через 10 днів з дня її
отримання у разі неподання апеляційної
скарги.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду через Окружний
адміністративний суд Автономної
Республіки Крим протягом 10 днів з дня
проголошення. У разі проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови або розгляду справи у
порядку письмового провадження,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя Латинін Ю.А.