Справа № К-22713/10-С
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" січня 2014 р. м. Київ
К-22713/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Кошіля В.В., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Гончарук
І.Ю.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Гаврилюк
М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_3

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25 вересня 2008 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2010
року

у справі № 6/73-7/187

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі міста Києва

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_3 (далі - позивач)
звернулась до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі міста Києва
(далі - відповідач) скасування
податкових повідомлень-рішень від від
21 листопада 2007 року № та № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25 вересня 2008 року у позові відмовлено
повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2010
року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25 вересня 2008 року залишено без змін.

В касаційній скарзі суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_3, посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 25 вересня 2008 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2010
року і ухвалити нове судове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення присутніх у судовому
засіданні представників сторін,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Шевченківському районі м. Києва
була проведена планова перевірка
дотримання вимог податкового
законодавства з питання оподаткування
фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_3 за
період: з 01 жовтня 2004 року по 30 вересня
2007 року, за результатами якої складений
акт № 245/17-04/НОМЕР_3 від 20 листопада 2007
року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені вимоги:
підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», які полягали у неподанні
податкової декларації з податку на
додану вартість за січень 2005 року;
підпункту 7.4.2 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», які полягали у
неправомірному включенні за періоди: з
жовтня по грудень 2004 року включно, з
березня по грудень 2006 року включно та з
січня по вересень 2007 року включно
податку на додану вартість на загальну
суму 24166,00 грн.; статті 3, підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», які
полягали у тому, що суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_3 не перевела до складу
невиробничих фондів споруду,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та не
визначила умовний продаж споруди за
ціною придбання - 2462316,00 грн. (у тому
числі податок на додану вартість - 410386,00
грн.), що призвело до заниження
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість за січень 2005 року на
410386,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що: у період з 01 жовтня 2004 року по 31
грудня 2004 року суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_3
здійснювала підприємницьку діяльність
на загальній системі оподаткування,
декларації про отримані доходи з
показниками фінансово-господарської
діяльності надавалися сібєктом
підприємницької діяльності до
податкової інспекції відповідно до
вимог пункту 4 статті 14 розділу 4
Декрету Кабінету Міністрів «Про
прибутковий податок з громадян; з 01
січня 2005 року по 30 вересня 2007 року
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_3 здійснювала
підприємницьку діяльність на
спрощеній системі оподаткування (пункт
2.1 акту); місце здійснення
підприємницької діяльності - АДРЕСА_2
(пункт 1.8 акту); суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_3 була
зареєстрована платником податку на
додану вартість згідно заяви від 09
червня 2004 року, свідоцтво НОМЕР_5, знята
з реєстрації 18 січня 2005 року відповідно
до заяви про виключення з реєстру
платників податку на додану вартість
від 18 січня 2005 року, знову
зареєстрована платником податку на
додану вартість згідно заяви від 15
березня 2006 року, свідоцтво НОМЕР_4
(пункт 1.14 акту).

21 листопада 2007 року ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва на
підставі вказаного акту перевірки
прийняла податкове
повідомлення-рішення № /0, яким
згідно з підпунктами «а», «б» підпункту
4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктами 17.1.1,
17.1.2 пункту 17.1 статті 17 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила ОСОБА_3 суму податкового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
(фінансових) санкцій) за платежем:
податок на додану вартість у розмірі
410556,00 грн., у тому числі: 410386,00 грн. - за
основним платежем, 170,00 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

21 листопада 2007 року ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва на
підставі вказаного акту перевірки
прийняла податкове
повідомлення-рішення № /0,яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
зменшила ОСОБА_3 суму бюджетного
відшкодування (у тому числі заявленого
в рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних періодів) з
податку на додану вартість за періоди:
з жовтня по грудень 2004 року включно, з
березня по грудень 2006 року включно та з
січня по вересень 2007 року включно на
загальну суму 24166,00 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що відповідно до акту обстеження від 19
листопада 2007 року будівля, розташована
за адресою: АДРЕСА_1, не
використовується в господарській
діяльності позивача, вказана будівля
не введена в експлуатацію, з
урахуванням того, що
приймання-передачі будівлі відбулась 19
жовтня 2004 року, з огляду на що ОСОБА_3 не
могла передати вказане приміщення в
оренду згідно договору оренди № А-01/10
від 01 жовтня 2004 року, а також зважаючи
на те, що 18 січня 2005 року відбулось
анулювання свідоцтва плоаника податку
на додану вартість позивача, з огляду
на що ОСОБА_3 повинна була здійснити
умовний продаж товарів. Також, суд
виходив з того, що не здійснював
операцій, які є об'єктом оподаткування.

Однак, погодитись з такими висновками
судів попередніх інстанцій колегія
суддів не може, з огляду на наступне.

Як вбачається з акту перевірки,
підставою для зменшення позивачу суми
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість слугував висновок
податкового органу про те, що позивач
неправомірно включив до складу
податкового кредиту відповідного
податкового періоду податок на додану
вартість, сплачений у зв'язку з
придбанням: послуг по охороні об'єкта
(об'єкт - будинок за адресою: АДРЕСА_2),
спожитої електроенергії (об'єкт -
будинок за адресою: АДРЕСА_2), послуг
зв'язку (об'єкт - будинок за адресою:
АДРЕСА_2), послуг по утриманню
нерухомого майна (об'єкт - будинок за
адресою: АДРЕСА_2), послуг
телекомунікацій (об'єкт - будинок за
адресою: АДРЕСА_2), оскільки такі
послуги не є об'єктом оподаткування
податком на додану вартість, з огляду
на те, що згідно наданих документів та
звітів суб'єкта малого підприємництва -
фізичної особи - платника єдиного
податку ОСОБА_3 у період з жовтня 2004
року по січень 2005 року та з березня 2006
року по вересень 2007 року
підприємницьку діяльність не
здійснювала, доходів не отримувала.

Відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1
статті 3 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) об'єктом оподаткування
є операції платників податку з
поставки товарів та послуг, місце
надання яких знаходиться на митній
території України, в тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору) для погашення
заборгованості заставодавця, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу у
користування лізингоотримувачу
(орендарю).

Згідно положень підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

За визначенням, наведеним у пункті 1.32
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), господарська
діяльність - це будь-яка діяльність
особи, направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою. Під
безпосередньою участю слід розуміти
зазначену діяльність особи через свої
постійні представництва, філіали,
відділення, інші відокремлені
підрозділи, а також через довірену
особу, агента або будь-яку іншу особу,
яка діє від імені та на користь першої
особи.

Статтею 42 Господарського кодексу
України (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Разом з цим, суди попередні інстанцій
не надали належної правової оцінки
тому, що місцем здійснення
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_3 вказано: АДРЕСА_2, що
знайшло своє відображення в пункті 1.8
акту перевірки, з урахуванням того, що
неотримання доходу не свідчить про
нездійснення господарської
діяльності, оскільки господарська
операція, направлена на отримання
доходу, не завжди може мати позитивний
економічний ефект, що є нормальним
процесом здійснення господарської
діяльності.

Як вбачається з акту перевірки,
підставою для визначення позивачу
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість (з урахуванням
штрафних (фінансових) санкцій) за
січень 2005 року слугував висновок
податкового органу про те, що суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_3 не перевела до складу
невиробничих фондів споруду,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та не
визначила умовний продаж споруди за
ціною придбання - 2462316,00 грн. (у тому
числі податок на додану вартість - 410386,00
грн.), оскільки згідно акту обстеження
від 17 листопада 2007 року вказаний
будинок участі в господарській
діяльності не приймає, в ньому відсутні
вікна двері, дах, будівля в
експлуатацію не введена.

Як вбачається з матеріалів справи, 18
вересня 2004 року між Територіальною
громадою Подільського району міста
Києва (продавцем) та суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_3 (покупцем) був укладений
договір купівлі-продажу будинку,
відповідно до умов якого продавець
продав, а покупець купив нежилий
будинок загальною площею 2502,20 м2, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На
даний момент будівля частково
зруйнована в результаті пожежі (пункт
1.1 статті 1 договору); право власності на
будинок переходить до покупця з
моменту державної реєстрації цього
договору (пункту 1.3 статті 1).

Вказаний договір було зареєстровано та
погоджено в Подільській районній в
місті Києві раді Подільською районною
в місті Києві державною адміністрацією
10 вересня 2004 року, реєстраційний № 471.

Відповідно до частини 1 статті 334
Цивільного кодексу України (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) право власності у
набувача майна за договором виникає з
моменту передання майна, якщо інше не
встановлено договором або законом.

За приписами пункту 1.6 статті 1
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 України (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), реєстрації підлягають
права власності тільки на об'єкти
нерухомого майна, будівництво яких
закінчено та які прийняті в
експлуатацію у встановленому порядку,
за наявності матеріалів технічної
інвентаризації, підготовлених тим бюро
технічної експлуатації, яке проводить
реєстрацію права власності на ці
об'єкти.

Разом з цим, суди попередніх інстанцій,
приймаючи до уваги обставини,
викладені в акті обстеження від 17
листопада 2007 року, не надали належної
оцінки положенням, викладеним у
вказаних вище правових нормах. При
цьому, матеріали справи вказаного акту
обстеження не містять.

Крім іншого, акт обстеження, на який
посилається податковий орган в
обґрунтування неможливості передачі
позивачем спірного приміщення в оренду
за договором оренди № А-01/10 від 01 жовтня
2004 року, був складений 17 листопада 2007
року, тоді як договір оренди укладений
01 жовтня 2004 року. При цьому, матеріали
справи вказаного договору оренди не
містять.

Також в судових рішенням вказано, що за
договором оренди позивач передав
орендарю в тимчасове використання
нежиле приміщення, за адресою: АДРЕСА_1,
площею 15 м2, тоді як пункт 1.1 договору
купівлі-продажу будинку від 18 серпня 2004
року містить положення про те, що
будинок загальною площею 2502,20 м2 був
частково зруйнований в результаті
пожежі.

Разом з цим, суди попередніх інстанцій
вказаним обставинам належної правової
оцінки не надали, обставин щодо
можливості використання (повністю або
частково) нежитлового приміщення
адресою: АДРЕСА_1, в господарській
діяльності у спірному періоді не
встановили.

При цьому, суди попередніх інстанцій
безпідставно посилались на положення
пункту 9.8 статті 9 Закону України «Про
податок на додану вартість», яким
передбачено, що платник податку, в
обліку якого на день анулювання
реєстрації знаходяться товарні
залишки або основні фонди, стосовно
яких був нарахований податковий кредит
у минулих або поточному податкових
періодах, зобов'язаний визнати умовний
продаж таких товарів за звичайними
цінами та відповідно збільшити суму
своїх податкових зобов'язань за
наслідками податкового періоду,
протягом якого відбувається таке
анулювання, оскільки стаття 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість» була доповнена пунктом 9.8
лише 25 березня 2005 року згідно із
Законом України № 2505-IV «Про внесення
змін до Закону України «Про Державний
бюджет України на 2005 рік» та деяких
інших законодавчих актів України»,
тоді як анулювання реєстрації платника
податку на додану вартість суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_3 відбулось 18 січня 2005 року.

Отже, суд касаційної інстанції не може
визнати законними і обґрунтованими
судові рішення попередніх інстанцій,
оскільки останні ухвалені без повного
та всебічного з'ясування обставин,
якими сторони обґрунтовують свої
вимоги і заперечення, та інших
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи те, що суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, а порушення судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
могли призвести до неправильного
вирішення справи і не можуть бути
усунені судом касаційної інстанції,
постанова Окружного адміністративного
суду міста Києва від 25 вересня 2008 року
та ухвала Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2010
року підлягають скасуванню, а справа
направленню на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
першої інстанції необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінити докази, що
мають юридичне значення для її
розгляду та вирішення спору по суті, і в
залежності від встановленого
правильного визначити норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
та прийняте обґрунтоване і законне
судове рішення.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, ч. 2, ч.
4 ст. 227, ст. ст. 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 25 вересня 2008 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2010
року скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий:
_____________________ Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ В.В. Кошіль

_____________________ Т.М. Шипуліна