Справа № 817/308/14
Суддя: Махаринець Д. Є.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/308/14

27 лютого 2014 року 12год. 48хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Махаринця Д. Є. за участю секретаря
судового засідання Деркач Н.А. та
сторін і інших осіб, які беруть участь у
справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представникКоритнюк В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
до Державна податкова
інспекція у м.Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області про скасування
податкового повідомлення-рішення
ВСТАНОВИВ:

Позивач - фізична особа
підприємець ОСОБА_3 - звернувся до
Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській
області, як правонаступника Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби про скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 05 грудня 2012 року, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності».

В судовому засіданні представник
позивача надав пояснення, які повністю
співпадають з позицією, викладеною в
позовній заяві. Зокрема зазначив, що
запчастини придбавались ним до
вантажних автомобілів, які
використовуються ним для здійснення
господарської діяльності. Витрати
понесені ним на придбання запчастин є
витратами на утримання та ремонт
основних засобів. В той же час, на думку
Позивача, контролюючий орган
безпідставно покликається в Акті
перевірки на порушення позивачем норм
пп.139.1.5. п.139.1 ст.139 Податкового кодексу
України, оскільки застосуванню
підлягають норми абз.г) пп.138.8.5. п.138.8
ст.138 ПК України (в редакції чинній
протягом 2011 року).

Також зазначив, що витрати понесені
Позивачем на подачу автомобілів до
пункту завантаження відповідно до
укладених договорів транспортного
перевезення є витратами, які пов'язані
із здійсненням господарської
діяльності, відтак висновки
податкового органу про завищення
валових витрат та відповідне заниження
зобов'язання за платежем «податок з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності»
безпідставні.

Відповідач подав заперечення на позов.
Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, з підстав викладених
у письмових запереченнях, зокрема
зазначив, що позивачем безпідставно
сформовані валові витрати, пов'язані з
придбанням запасних частин до
вантажних автомобілів та послуг по їх
ремонту; також позивач не вправі
відносити до складу валових витрат
витрати на подачу автомобілів до
пунктів завантаження, оскільки такі
витрати не пов'язані з господарською
діяльністю позивача. Просить відмовити
в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення позивача,
представників сторін, дослідивши
подані суду письмові докази, оцінивши
їх за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позов слід
задовольнити повністю, з наступних
підстав.

Судом вставлено, що Державною
податковою інспекцією у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби, правонаступником
якої є Державна податкова інспекція у
м. Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській
області, проведено планову виїзну
перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2009 року по 31.12.2011 року.

За результатами перевірки складено
відповідний акт від 21.11.2012 року
№326//17-116 (далі за текстом - Акт
перевірки) яким встановлені порушення
ст.177 Податкового кодексу України та
відповідно до ст.164, п.167.1 ст.167, п.177.4 ст.177
Податкового кодексу України
донараховано сума податку на доходи
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю у 2-4 кв. 2011
року 9 572,53 грн.

05 грудня 2012 року ДПІ у м. Рівному
винесено податкове
повідомлення-рішення №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності» в розмірі 11 965,66 гривень (в
тому числі за основним платежем - 9572,53
грн., та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 2393,13 грн.) Податок на
доходи фізичних осіб визначено спірним
податковим повідомленням-рішенням в
сумі 9 572,53 грн., з них:3 959,63 грн.
донараховано внаслідок неприйняття
відповідачем віднесених до складу
валових витрат позивача витрат на
придбання запасних частин та ремонт
основних засобів (два сідлові тягачі та
напівпричепи до них) за IІ-IV квартали 2011
року в розмірі 26 397,47 гривень, оскільки
на думку відповідача позивач не є
платником податку на прибуток, не
зобов'язаний вести бухгалтерській
облік, відтак не має права на
віднесення до складу витрат витрати на
придбання, виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів; 5 912,92 грн.
донараховано внаслідок неприйняття
відповідачем віднесених до складу
валових витрат позивача витрат на
подачу вантажних автомобілів до
пунктів завантаження за IІ-IV квартали
2011 року в розмірі 37 419,45 гривень,
оскільки на думку відповідача такі
витрати не пов'язані з господарською
діяльністю Позивача.

Щодо віднесення витрат на утримання,
експлуатацію та ремонт вантажних
автомобілів позивача, до складу витрат
судом враховується наступне.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами по справі,
основним видом діяльності Позивача є
здійснення вантажних перевезень
автомобілями та автобусами (крім
таксі), надання експедиторських послуг.
Позивач використовує в господарській
діяльності два сідлові тягачі та
напівпричепи до них.

Протягом 2011 року Позивач перебував на
загальній системі оподаткування та не
був платником податку на прибуток.

Відповідно до ст.177 Податкового кодексу
України, доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу. Об'єктом оподаткування є
чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та не
грошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця (п.177.2 ст.177
ПК України).

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
виробництва (обігу) згідно з розділом III
цього Кодексу (п.177.4 ст.177 ПК України).

За змістом п.138.1. ст.138 Податкового
кодексу України (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, 138.11 цієї статті та інших витрат,
визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 -
138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і
статтею 141 цього Кодексу.

Згідно із п.138.2. ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.15.4 П(С)БО 16 «Витрати»
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31 грудня 1999 р. N318,
який зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 19 січня 2000 р. за N 27/4248,
до складу загальновиробничих витрат
включаються витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт, страхування,
операційну оренду основних засобів,
інших необоротних активів
загальновиробничого призначення.

З оглянутих в судовому засіданні
оригіналів документів (копії яких
долучені до матеріалів справи) на
підставі яких Позивачем формувались
валові витрати, вбачається придбання
останнім запасних частин до
автомобілів, гуми, послуг по ремонту
автомобілів.

Витрати на утримання, експлуатацію та
ремонт, страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення протягом І півріччя 2011
року відносились до інших
загальновиробничих витрат відповідно
до абз.г) пп.138.10.1. п.138.10 ст.138 ПК України в
редакції від 02.12.2010 року.

В другому півріччі 2011 року, витрати на
утримання, експлуатацію та ремонт,
страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення, в редакції Податкового
кодексу України від 07.07.2011 року,
відносились до загальновиробничих
витрат.

В ході перевірки не виявлено фактів
ненадання відповідних первинних
документів зі сторони Позивача або їх
невідповідність встановленим вимогам.

Відповідачем та його представником в
судовому засіданні не заперечувались
обставини, щодо використання вантажних
автомобілів в господарській
діяльності позивача.

Крім того, контролюючим органом ні в
Акті перевірки, ні в судовому засіданні
не наведено обставин та не надано
відповідних доказів використання
вантажних автомобілів поза межами
господарської діяльності Позивача
(тобто, у непідприємницьких інтересах).

Не зазначено в Акті перевірки та надано
доказів того, що придбання запчастин та
ремонт вантажних автомобілів позивача,
які використовуються ним в
господарській діяльності, призвело до
збільшення їх собівартості,
реконструкції, модернізації чи іншого
поліпшення цих основних засобів.

Відтак, суд погоджується із доводами
представника Позивача про непоширення
на спірні правовідносини норм пп.139.1.5.
п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України,
за якими не включаються до складу
витрат витрати, не пов'язані з
провадженням господарської
діяльності, а саме витрати на
придбання, виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу,
з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті
146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Таким чином висновки контролюючого
органу про відсутність законодавчих
підстав для включення до складу
валових витрат вартості придбаних
запасних частин та послуг по ремонту
автомобілів є безпідставними та
нормативно необґрунтованими.

Щодо віднесення витрат на подачу
автомобілів до пунктів завантаження до
складу валових витрат судом
враховуються наступне.

Як зазначено вище, основним видом
діяльності Позивача є здійснення
вантажних перевезень автомобілями та
автобусами (крім таксі), надання
експедиторських послуг. Позивач
використовує в господарській
діяльності два сідлові тягачі та
напівпричепи до них.

Протягом 2011 року Позивач перебував на
загальній системі оподаткування та не
був платником податку на прибуток.

Відповідно до ст.177 Податкового кодексу
України, доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу. Об'єктом оподаткування є
чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та не
грошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця (п.177.2 ст.177
ПК України).

Згідно із пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового
кодексу України, господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
виробництва (обігу) згідно з розділом III
цього Кодексу (п.177.4 ст.177 ПК України).

За змістом досліджених в судовому
засіданні укладених Позивачем угод на
перевезення, Замовник сплачує вартість
перевезення від пункту завантаження до
пункту розвантаження автомобіля.

В той же час, з метою отримання цього
доходу, тобто здійснення господарської
діяльності, позивачем несуться витрати
пов'язані з доставкою автомобіля до
пункту завантаження. Адже тільки таким
чином він має можливість виконати
умови укладеного договору та отримати
доходи, які вже згодом оподаткувати
відповідно до норм законодавства.

На обґрунтування цього, представником
позивача надані оригінали договорів
(які досліджені в судовому засіданні із
долученням копій до матеріалів справи),
згідно яких Позивач, зобов'язувався
надавати придатні автомобілі у пункти
загрузки, визначені Замовником його
послуг по перевезенню.

Підтвердженням факту використання в
господарській діяльності витрат
понесених при поданні автомобілів до
пункту завантаження є саме виконання
замовлень щодо перевезення вантажів та
одержання відповідної виручки, так як
для прибуття в місце завантаження та
повернення на місце стоянки
автотранспортного засобу після
виконання перевезень чи переміщення
транспорту між населеними пунктами для
завантаження і перевезення продукції
(виконання замовлення) необхідно
використовувати пальне.

Разом із тим, податковим органом в Акті
перевірки не заперечується факт
необхідності здійснення холостого
пробігу для належного виконання
замовлення по перевезенню вантажу та
не доведено того, що з урахуванням
існуючих норм ФОП списано пального
більше, ніж це було необхідним для
надання послуг по здійсненню вантажних
перевезень.

При цьому пальне, використане під час
руху по маршруту транспортного засобу
без вантажу слід вважати таким, що
використане у господарській
діяльності, відтак витрати, понесені
при придбанні такого пального,
обґрунтовано включені до складу
валових у періоді, що підлягав
перевірці.

Відповідно до п.138.4. ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг,
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому визнано доходи від
реалізації таких товарів, виконаних
робіт, наданих послуг.

При цьому Відповідачем не
заперечується факт одержання та
визнання доходів у перевіряємому
періоді (ІІ-IV квартал 2011 року) саме від
надання послуг по перевезенню вантажів
та транспортно-експедиторських послуг.

Безпідставним вважає суд покликання
податкового органу на порушення
Позивачем норм пп.139.1.9. п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України за якими,
не відносяться до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку. В Акті
перевірки не відображено, а
представником Відповідача не доведено
факту не представлення до перевірки
первинних документів.

Крім того, суд звертає увагу на
недотримання контролюючим органом, під
час проведення перевірки та оформлення
Акту ревізорами, вимог пункту 5.2.
розділу ІІ Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого Наказом ДПА України від
22.12.2010р. № 984 згідно яких: у разі
встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
необхідно:

- зазначити первинні документи, на
підставі яких вчинено записи у
податковому та бухгалтерському обліку,
навести регістри бухгалтерського
обліку, кореспонденцію рахунків
операцій та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків і
зборів, та докази, що підтверджують
наявність факту порушення.

В той же час, в Акті перевірки, який став
підставою для прийняття оспорюваного
рішення, контролюючий орган
обґрунтовує наявність порушення лише
покликанням на норми Податкового
кодексу України, без зазначення
конкретних первинних документів, які
ним не беруться до уваги.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу. У
відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не надав суду достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
прийняття ним податкового
повідомлення-рішення

З огляду на викладене вище, суд прийшов
до висновку про обґрунтованість та
доведеність позовних вимог щодо
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 05
грудня 2012 року, яким збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
«податок з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності».

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю. Визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м.Рівному №
від 05.11.2012 р.

Присудити на користь позивача Фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 із Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
182,70 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Махаринець Д. Є.