Справа № 815/724/14
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/724/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2014 року Одеський
окружний адміністративний суд у
складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

за участю секретаря - Чернобай А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі справу за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Приморському
районі м. Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним
позовом, в якому просить скасувати
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Приморському районі м. Одеси ГУ
Міндоходів в Одеській області від 05
серпня 2013 року № та від 18 жовтня
2013 року № .

В обґрунтування адміністративного
позову фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 (далі - Підприємець) зазначив, що
висновки в акті перевірки від 21.06.2013
року № 3619/17-1//48, на підставі якого
прийняті оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, містять
відомості щодо виявлених порушень,
факт існування яких не підтверджений
належними засобами доказування та
допустими доказами, а оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
винесені всупереч законодавству, що
регулює спірні правовідносини.
Зокрема, перевіряючими встановлено
завищення валових витрат за рахунок
віднесення до їх складу вартості
сплачених послуг, зміст яких не
доводить використання зазначених
послуг у власній господарській
діяльності та не підтверджені належним
чином договорами, актами виконаних
робіт, наданих послуг. Разом із тим,
позивач зазначає, що формування
валових витрат здійснювалося за
наявності усіх визначальних факторів,
що є підставою для зменшення об'єкту
оподаткування. Висновки про
неправомірність включення до валових
витрат коштів, сплачених за
взаємовідносинами із контрагентами не
підтверджені жодним документом
бухгалтерського та податкового обліку,
або іншими доказами, які є допустимими
у розумінні чинного податкового
законодавства та, відповідно, є
незаконним. Отже покладені в основу
спірних податкових повідомлень-рішень
висновки за актом перевірки є
необґрунтованими, у зв'язку із чим
зазначені податкові
повідомлення-рішення неправомірні та
підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги із викладених
вище підстав підтримав у повному
обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав у
повному обсязі, в задоволенні позову
просив відмовити, зазначивши, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення винесені в межах
правового поля, при наявності порушень
позивачем податкового законодавства, у
зв'язку із чим підстави для задоволення
позову відсутні.

Вислухавши пояснення представників
сторін та дослідивши матеріали справи,
суд дійшов висновку про
необґрунтованість адміністративного
позову та відсутність підстав для його
задоволення.

Судом встановлено, що на підставі п.77.1,
п.77.4 ст.77 ПК України, відповідно до
Наказу від 08.05.2013 року № 1295 «Про
проведення документальної планової
виїзної перевірки СГД фізичної особи
ОСОБА_1», виданого ДПІ у Приморському
районі м. Одеси Одеської області ДПС,
наказу від 10.06.2013 року № 1616 «Про
продовження терміну проведення
документальної планової виїзної
перевірки СГД - фізичної особи ОСОБА_1»,
виданого ДПІ у Приморському районі м.
Одеси Одеської області ДПС та згідно
направлень від 23.05.2013 року № 001458/1389, №
001459/1388, відповідно до плану-графіку
проведення планових виїзних перевірок
суб'єктів господарювання на 2-й квартал
2013 року проведена документальна
планова виїзна перевірка
фінансово-господарської діяльності
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2011 року по 31.12.2012 року, за
результатами якої складений акт від
26.06.2013 року № 3619/17-1//48.

Перевіркою, серед іншого, встановлено
порушення п.177.1, п.177.2 ст.177 ПК України, в
результаті чого Підприємцем занижено
податок на доходи фізичних осіб від
здійснення підприємницької
діяльності, що підлягає сплаті до
бюджету за 2011 рік в сумі 27833,66 гривень.

На підставі вищевказаного акту
перевірки ДПІ у Приморському районі м.
Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 05.08.2013 року №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
доходи фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності в сумі 27833,66
гривень та застосовано штрафну санкцію
в розмірі 6958,42 гривень.

Не погодившись із зазначеним
податковим повідомленням-рішенням, ФОП
ОСОБА_1 звернувся до ГУ Міндоходів в
Одеській області із скаргою від 19.08.2013
року № 4/08, яка рішенням про результати
розгляду первинних скарг від 14.10.2013
року № 372/Б/15-32-10-02-08 задоволена
частково: податкове
повідомлення-рішення від 05.08.2013 року №
скасовано в частині визначеного
податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в розмірі 2059,76
гривень та в частині застосованих
штрафних санкцій в розмірі 514,94 гривень.

В ході перевірки скарги суб'єкта
господарювання податковим органом
встановлено, що ДПІ у Приморському
районі м. Одеси не враховано, що в
результаті заниження чистого
оподатковуваного доходу за 2011 рік на
150833,30 гривень та згідно облікової
картки по податку на доходи фізичних
осіб від здійснення підприємницької
діяльності було занижено податок на
доходи фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності, що
підлягає сплаті до бюджету за 2011 рік в
сумі 25773,90 гривень, а не 27833,66 гривень, як
зазначено в акті перевірки та
податковому повідомленні-рішенні від
05.08.2013 року № .

З урахуванням вищевказаного рішення
ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ
Міндоходів в Одеській області прийнято
податкове повідомлення-рішення від
18.10.2013 року № , яким ФОП ОСОБА_1
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на доходи фізичних осіб від
здійснення підприємницької діяльності
на 25773,90 гривень та застосовано штрафну
санкцію в сумі 6443,48 гривень.

За результатами подальшого оскарження
податкових повідомлень-рішень до
Міністерства доходів і зборів України
рішенням про результати розгляду
скарги від 26.12.2013 року № 6816/Б/99-99-10-01-02-15
оскаржувані податкові повідомленні
залишені без змін, а скарга - без
задоволення.

Відповідно до пп.60.1.3 п.60.1 ст.60 ПК
України податкове
повідомлення-рішення або податкова
вимога вважаються відкликаними, якщо
контролюючий орган зменшує нараховану
суму грошового зобов'язання раніше
прийнятого податкового
повідомлення-рішення або суму
податкового боргу, визначену в
податковій вимозі.

Аналогічне положення міститься в п.5.1.2
розділу V Порядку направлення органами
державної податкової служби
податкових повідомлень-рішень
платникам податків, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
28.11.2012 року № 1236.

В такому випадку податкове
повідомлення-рішення вважається
відкликаним з дня надходження до
платника податків податкового
повідомлення-рішення, яке містить
зменшену суму грошового зобов'язання
(п.5.3 Порядку).

З урахуванням викладеного, податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Приморському районі м. Одеси ГУ
Міндоходів в Одеській області від 05
серпня 2013 року № , в силу приписів
податкового законодавства, є
відкликаним податковим органом, у
зв'язку із чим позовні вимоги про його
скасування задоволенню не підлягають.

Поряд із тим, оцінивши належність,
допустимість, достовірність наданих
сторонами доказів, а також достатність
та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд
вважає податкове повідомлення-рішення
від 18 жовтня 2013 року №
обґрунтованим, а відповідні позовні
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що у періоді, який
перевірявся, ФОП ОСОБА_1 здійснював
господарську діяльність у сфері
громадського харчування. Діяльність
проводилася у приміщенні за адресою: м.
Одеса, проспект Шевченка, 1 (нежитлове
вбудоване приміщення студентської
їдальні площею 1439,30 кв.м., що перебуває
на балансі ОНПУ), яке позивач орендує на
підставі договору від 04.10.2010 року № 10205
(а.с. 67-72).

Як вбачається з акту перевірки від
21.06.2013 року № 3619/17-1//48, перевіркою
правильності віднесення витрат до
складу валових витрат СГД - ФОП ОСОБА_1
за період з 01.04.2011 року по 31.12.2012 року
згідно декларації про майновий стан,
книги обліку доходів та витрат ф. № 10,
банківських документів, рахунків,
отриманих накладних, актів виконаних
робіт, наданих послуг, рахунків 631, 685
встановлено завищення валових витрат в
ІІ кварталі 2011 року в сумі 150833,30 гривень
за рахунок віднесення до складу
валових витрат вартості сплачених
послуг, зміст яких не доводить
використання зазначених послуг у
власній господарській діяльності та не
підтвердженні належним чином
оформленими договорами, актами,
виконаних робіт, наданих послуг.

Зокрема, валові витрати в сумі 81666,65
гривень по господарським відносинам із
ТОВ «Автофрахт-Південь» щодо
автоперевезення на момент перевірки не
підтверджені документами, фактично
підтверджуючими надання транспортних
послуг по перевезенню пасажирів (до
перевірки надано договір від 19.05.2011
року № 3/5-11 та акт виконаних робіт
(наданих послуг) від 19.05.2011 року № 369,
який не підписаний виконавцем - ТОВ
«Автофрахт-Південь»).

На підтвердження правомірності
формування валових витрат по
відносинам із ТОВ «Автофрахт-Південь»
позивачем надано до суду договір 3/5-11
від 19.05.2011 року (а.с. 76-77), відповідно до
якого позивач (Замовник) доручив
Виконавцю провести послуги згідно коду
ДКПП: 60.23.1 - послуги з перевезення
пасажирів наземним транспортом, а саме:
перевезення пасажирів по спеціальному
графіку та маршруту для проведення
Українсько-китайського
науково-технічного семінару.

Згідно акту здачі-прийнятті робіт
(надання послуг) № 369 від 19.05.2011 року
Виконавцем були проведені роботи з
перевезення пасажирів наземним
транспортом загальною вартістю 98000
гривень, у т.ч. ПДВ - 16333,33 гривень. При
цьому на момент проведення податковим
органом перевірки, оформленої актом
від 21.06.2013 року № 3619/17-1//48, наданий
позивачем до перевірки акт
здачі-прийняття робіт № 369 від 19.05.2011
року не містив підпису та печатки з
боку виконавця зазначених робіт - ТОВ
«Автофрахт-південь» (а.с.112). У зв'язку із
чим суд критично оцінює надану
стороною позивача до суду копію
вказаного акту здачі-прийнятті робіт
із підписом та печаткою. Так, вказаний
акт складений 19.05.2011 року і на момент
перевірки відповідних печатки та
підпису директора ТОВ
«Автофрахт-південь» не містив, у
зв'язку із чим суд не визнає наданий
позивачем до суду доказ належним. Суд
також враховує, що за змістом вказаних
документів, укладення договору на
перевезення, надання послуг із
перевезення (у т.ч. організація всього
процесу) вартістю 98000 гривень здійснені
в один день - 19.05.2011 року.

При цьому належність доказу означає
встановлення інформації (фактичних
даних), які визначають предмет
доказування. Зміст фактичних даних
повинен відповідати їх формі, а саме
документально підтверджувати певні
обставини, на які посилається сторона,
тобто мати ознаку допустимості, що
виключає суперечливість поєднання
змісту та форми доказу. Останній
критерій є обов'язковою ознакою для
правової придатності доказу та його
достовірності, що, в свою чергу,
визначає якісну оцінку вже наявного
доказу як належного та допустимого,
тобто дозволяє перевірити його
правдоподібність та відповідність
реальній дійсності у співвідношенні з
іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищезазначену господарську
операцію, суд враховує, що ні до
перевірки, ні до суду позивачем не
надано документів, які б
підтверджували перевезення пасажирів
(договір із органами виконавчої влади
та органами місцевого самоврядування
чи їх дозвіл, паспорт маршруту,
документ, що засвідчує використання
автобуса на законних підставах та інші
документи, обов'язковість яких
встановлена для водіїв та перевізників
ст.ст. 39, 48 Закону України «Про
автомобільний транспорт»). При цьому
стороною позивача не доведено зв'язку
вказаної господарської операції із
основною діяльністю ФОП ОСОБА_1, що б
зумовило можливість віднесення цих
витрат до валових.

Крім того, позивачем віднесено до
валових витрат в сумі 69166,65 гривень
витрати по відносинам із ПП
«Вінер-Київ» за укладання плитки. В
акті перевірки від 21.06.2013 року №
3619/17-1//48 зазначено, що вказані
витрати не підтверджені належним чином
оформленими документами, що
підтверджують зміст використання
зазначених послуг у власній
господарській діяльності.

На підтвердження своїх доводів сторона
позивача надала суду договір № 2/5-11 від
19.05.2011 року (а.с.81-82), відповідно якого ПП
«Вінер-Київ» (Виконавець) за дорученням
ФОП ОСОБА_1 (Замовник) зобов'язалося
провести будівельні послуги, а саме:
послуги по укладанню плитки у
приміщенні студентської їдальні
Одеського політехнічного
університету, що знаходиться в м. Одесі
по проспекту Шевченка, 1.

На підтвердження виконання робіт за
вказаним договором позивачем як до
перевірки, так і до суду надано
податкову накладну, акт
здачі-прийняття робіт б/н від 19.05.2011
року (а.с. 83), відповідно до якого ПП
«Вінер-Київ» здійснені послуги по
укладанню плитки вартістю 83000 гривень,
у т.ч. ПДВ - 13833,33 гривень. Також
позивачем надано копію планової
калькуляції кошторисної вартості
робіт, відповідно до якої контрагентом
укладено 830 кв.м. плитки.

Таким чином, з наданих позивачем
документів випливає, що укладення
договору, проведення Виконавцем робіт
щодо укладення 830 кв.м. плитки,
прийняття Замовником послуг мало місце
в один день - 19.05.2011 року, що є
маловірогідним з огляду на значний
обсяг робіт.

Крім того, в судовому засіданні
представник податкової інспекції
пояснив, що в ході перевірки
співробітником податкової служби було
здійснено вихід за місцем провадження
позивачем господарської діяльності (м.
Одеса, проспект Шевченка, 1) та
візуально встановлено відсутність
укладеної плитки.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток
мають бути фактично здійснені і
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Вирішуючи спір, суд враховує, що
приймати на підтвердження даних
податкового обліку можливо лише
достовірні первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Статтею 9 цього Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарських операцій, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Первинні документи повинні
мати обов'язкові реквізити, які
зазначені в цій статті, та в яких, крім
іншого, повинно бути зазначено зміст та
обсяг господарської операції, посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарських операцій і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Такі ж вимоги до первинних документів
визначені у п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, згідно якого
первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

В п.2.15 і п.2.16 Положення № 88 зазначено, що
первинні документи підлягають
обов'язковій перевірці працівниками,
які ведуть бухгалтерський облік, за
формою і змістом, тобто перевіряється
наявність у документі обов'язкових
реквізитів та відповідність
господарської операції чинному
законодавству, логічна ув'язка окремих
показників. Забороняється приймати до
виконання первинні документи на
операції, що суперечать
нормативно-правовим актам,
встановленому порядку приймання,
зберігання і витрачання грошових
коштів, товарно-матеріальних цінностей
та іншого майна, порушують договірну і
фінансову дисципліну, завдають шкоди
державі, власникам, іншим юридичним і
фізичним особам. Такі документи
повинні бути передані керівнику
підприємства, установи для прийняття
рішення.

Суд не приймає до уваги твердження
представника позивача, що наявні у
підприємця первинні документи
відповідають вимогам законодавства,
оскільки з досліджених в судовому
засіданні актів здачі-прийняття робіт
вбачається, що в останніх відсутні
відомості щодо змісту та обсягу
господарських операцій, їх вимірники (у
натуральному і вартісному виразі), час
здійснення фінансово-господарських
операцій, не зазначені особи,
відповідальні за здійснення
господарських операцій і правильність
їх оформлення. Будь-яких доказів
надання послуг виконавцями в
матеріалах справи немає, тому суд
визнає вказані акти виконаних робіт в
якості неналежних доказів.

Отже позивачем не надано первинних
документів у розумінні ст.9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» та
Положення про документальне
забезпечення записів в
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, на
підтвердження фактичного отримання
послуг від контрагентів.

Суд не може визнати як достатні та
незаперечні докази акти
здачі-прийняття робіт, додані до
матеріалів справи, адже відповідно до
ч. 2 ст. 86 КАСУ ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили.
Зазначені документи мали б силу
достатніх доказів тільки у взаємному
зв'язку з сукупністю з іншими доказами,
при умові, якби позивачем було надано
такі докази.

Позивачем також не надано інших
первинних документів, які підтвердили
б здійснення господарських операцій по
придбанню послуг у контрагентів, та які
б містили достовірну і несуперечливу
інформацію про надані послуги.

Суд також враховує, що позивачем жодним
чином не обґрунтовано зв'язку його
господарської діяльності (діяльність у
сфері громадського харчування) із
перевезенням пасажирів ТОВ
«Автофрахт-південь» та укладанням
плитки ПП «Вінер-Київ».

Так, відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК
України господарська діяльність - це
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Згідно зі ст. 42 ГК України
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Позивачем не надано вичерпних,
оформлених належним чином згідно з
вимогами діючого законодавства
документів, на підставі яких можливо
достовірно визначити, що отримані від
контрагентів послуги придбані з
наміром використання у власній
господарській діяльності. Позивачем
також не доведено економічної
доцільності витрат на зазначені
послуги, зокрема їх вплив на
максимізацію доходів чи мінімізацію
витрат, тобто на отримання прибутку в
цілому.

При цьому, зі змісту наданих первинних
документів випливає, що позивачем
організовано укладання двох договорів
із контрагентами, а також виконання
сторонами взятих на себе зобов'язань
щодо значного обсягу робіт, що
становлять предмет цих договорів
(укладання 830 кв.м. плитки та
перевезення пасажирів
автотранспортом) в один день - 19.05.2011
року.

Крім того, перевіркою встановлено, що
згідно декларації за майновий стан за
2011 рік ФОП ОСОБА_1 задекларовано
сплачених авансових платежів в розмірі
999,21 гривень. Однак за результатами
перевірки та згідно облікової картки
ФОП ОСОБА_1 по податку на доходи
фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності авансові
платежі по податку на доходи фізичних
осіб від здійснення підприємницької
діяльності у 2011 році не нараховувались.
В судовому засіданні представником
позивача дане порушення не
заперечувалось і не спростовано.

Відповідно до п.177.1 ст.177 ПК України
доходи фізичних осіб-підприємців,
отримані протягом календарного року
від провадження господарської
діяльності, оподатковуються за
ставками, визначеними в пункті 167.1
статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід. Він
визначається як різниця між загальним
оподатковуваним доходом (виручка у
грошовій та негрошовій формі) і
документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця. Визначення витрат,
пов'язаних з господарською діяльністю
фізичної особи - підприємця,
здійснюється виходячи із положень,
закріплених в розділі III «Податок на
прибуток підприємств». Витрати, які
приймають участь у формуванні об'єкта
оподаткування - це документально
підтверджені витрати операційної
діяльності. Складові цих витрат
закріплено в статті 138 ПК України
«Склад витрат та порядок їх визнання»
та розкрито в інших статтях ПК України,
посилання на які зроблено в зазначеній
вище статті 138.

Згідно з п.177.2 цієї ж статті об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної
особи-підприємця.

Відповідно до п.138.1 ст.138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Цей пункт випливає із принципу
підтвердження всіх витрат
документально і означає, що витрати,
які не були підтверджені відповідними
первинними документами
(розрахунковими, платіжними та ін.),
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
бухгалтерського обліку та нарахування
податку, не враховуються у складі
витрат платника даного звітного
періоду.

Права платника податку в такому
випадку зводяться до можливості подати
заяву до податкового органу разом із
поданням звітності за відповідний
період. У випадку неподання такої заяви
податкові органи зобов'язані не
включати такі суми до складу витрат та
розрахунку об'єкта оподаткування.

Із системного аналізу наведених
правових норм при застосуванні до
правовідносин, що є предметом судового
дослідження, випливає висновок про
обґрунтованість доводів податкового
органу щодо порушення позивачем вимог
п.177.1, п.177.2 ст.177 ПК України, в результаті
чого останнім занижено податок на
доходи фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності, що
підлягає сплаті до бюджету за 2011 рік в
сумі 25773,90 гривень, які ґрунтуються на
фактичних обставинах та здійснені на
підставі чинного податкового
законодавства в межах правового поля.

Вирішуючи спір, суд зважає, що в силу
вимог ч.2 ст.49 КАС України особи, які
беруть участь у справі, зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами і неухильно
виконувати процесуальні обов'язки, що з
огляду на запроваджений ст.8
Конституції України принцип
верховенства права та в кореспонденції
з приписами ч.1 ст.71 КАС України означає
абсолютний і безумовний обов'язок
кожної особи, яка бере участь в
адміністративній справі довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Оцінка поданих особами, які беруть
участь в адміністративній справі та
самостійно зібраних судом в порядку
ст.11 КАС України доказів в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, здійснюється судом за
правилами ч.2 ст.71 КАС України в порядку,
що встановлений ст.86 цього кодексу.

З урахуванням вищевикладеного, суд
дійшов висновку про обґрунтованість
викладених в акті перевірки від 21.06.2013
року № 3619/17-1//48, з урахуванням
рішення ГУ Міндоходів в Одеській
області від 14.10.2013 року № 372/Б/15-32-10-02-08,
висновків про заниження податку на
доходи фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності. При цьому
в судовому засіданні представник
відповідача довів суду належними та
допустимими в спірних правовідносинах
доказами, з посиланням на відповідні
положення законодавства,
необґрунтованість позовних вимог
позивача.

При таких обставинах суд вважає, що
позивач не довів необґрунтованості
висновків акту перевірки та
протиправності прийнятого на його
підставі податкового
повідомлення-рішення.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС
України, згідно якої усі учасники
адміністративного процесу є рівними та
ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і
вирішення справ у адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними доказів, з'ясувавши
обставини у справі; перевіривши всі
доводи і заперечення сторін та надавши
правову оцінку наданим доказам, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
позовних вимог, у зв'язку із чим в
задоволенні позову слід відмовити у
повному обсязі.

Керуючись ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у Приморському районі м.
Одеси Головного управління Міндоходів
в Одеській області про скасування
податкових повідомлень-рішень
відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 05
березня 2014 року.

Суддя _______________
І.В. Завальнюк