Справа № 806/4987/13-а
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
Житомир справа №
806/4987/13-a

категорія 8.3

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шимоновича Р.М.,

за участі секретаря Талько А.М.,

за участі представника позивача
Пилипчука І.Д.,

за участі представника відповідача
Захарко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 до Андрушівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області про визнання
недійсними рішень,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом, у якому
просив визнати недійсними податкові
повідомлення-рішення Андрушівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області №
від 14 червня 2013 р., яким позивача
зобов'язано сплатити штраф за платежем:
орендна плата з фізичних осіб в розмірі
600,00 грн.; № від 13 червня 2013 р.,
яким позивача зобов'язано сплатити
штраф за платежем: податок на додану
вартість в розмірі 2572,80 грн.; №
від 27 червня 2013 р., яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в сумі
89247,00 грн., у тому числі: за основним
платежем - 71398,00 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями - 17850,00 грн. В
обґрунтування позовних вимог зазначив,
що податковими
повідомленнями-рішеннями № від 13
червня 2013 р. та від № від 14 червня
2013 р. відповідач неправомірно
застосував суми штрафів, оскільки
заборгованість по орендній платі за
землю була стягнута за рішенням суду, а
з податку на додану вартість
заборгованості позивач не мав. Щодо
податкового повідомлення-рішення №
від 27 червня 2013 р., вважає, що
відповідачем не враховані документи на
відпуск газу та бензину по
безготівковому розрахунку, не прийняті
до уваги й акти на списання
лікеро-горілчаних та тютюнових
виробів. Таким чином, позивач вважає
оскаржувані рішення протиправними та
просить визнати їх недійсними.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та просив суд їх
задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
просила суд відмовити у задоволенні
позову з підстав, викладених у
письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог з огляду на
таке.

Встановлено, що у період з 20 травня 2013 р.
по 31 травня 2013 р. посадовими особами
Андрушівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області проведено документальну
планову виїзну перевірку дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_3 за період діяльності з
01.10.2009 р. по 31.12.2012 р., за результатами
якої складено акт № 182/17-36/НОМЕР_4 від 13
червня 2013 р. (том 1, а.с. 6-18).

У акті перевірки, з питань, що
оскаржуються позивачем, зафіксовано
наступні порушення:

1) ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про прибутковий податок з
громадян" від 26.12.92 р. № 19-92 із змінами та
доповненнями, пп. а п. 19.1 ст. 19 Закону
України "Про податок з доходів фізичних
осіб" від 22.05.03 р. № 889-IV із змінами та
доповненнями, п. 177.10 ст. 177 Податкового
кодексу України № 2755 IV від 02.12.2010 р. (із
змінами та доповненнями, внесеними
законами України), в книзі обліку
доходів і витрат форми 10, що велась
платником, не відображались доходи та
витрати по реалізованому товару
(алкогольних напоях та тютюнових
виробах) в кількісній та вартісній
оцінці, не виводились залишки товару
(по алкогольних напоях та тютюнових
виробах);

2) порушено пп. 7.4.3, п. 7.4 ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР (зі
змінами та доповненнями), п. 198.4 ст. 198
Податкового кодексу України № 2755-IV від
02.12.2010 р. (із змінами та доповненнями,
внесеними законами України), в
результаті чого занижено суму ПДВ, що
підлягає сплаті до бюджету на суму 71398,00
грн.

За результатами розгляду акту,
відповідачем прийняті податкові
повідомлення-рішення:

- № від 13 червня 2013 р., яким
позивача зобов'язано сплатити штраф за
платежем: надходження від викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами
забруднення в розмірі 3,72 грн.;

- № від 13 червня 2013 р., яким
позивача зобов'язано сплатити штраф за
платежем: податок на додану вартість в
розмірі 2572,80 грн.;

- № від 14 червня 2013 р., яким
позивача зобов'язано сплатити штраф за
платежем: надходження від викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами
забруднення в розмірі 0,96 грн.;

- № від 14 червня 2013 р., яким
позивача зобов'язано сплатити штраф за
платежем: орендна плата з фізичних осіб
в розмірі 600,00 грн.;

- № від 14 червня 2013 р., яким
позивача зобов'язано сплатити штраф за
платежем: збір на розвиток
виноградництва, садівництва і
хмелярства в розмірі 0,04 грн.;

- № від 14 червня 2013 р., яким
позивача зобов'язано сплатити штраф за
платежем: збір на розвиток
виноградництва, садівництва і
хмелярства в розмірі 10,81 грн.;

- № від 27 червня 2013 р., яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 89247,00 грн., у тому числі:
за основним платежем - 71398,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями -
17850,00 грн.

Позивач не погоджується з висновками
контролюючого органу та просить
визнати недійсними податкові
повідомлення-рішення Андрушівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській:

1) № від 14 червня 2013 р., яким
позивача зобов'язано сплатити штраф за
платежем: орендна плата з фізичних осіб
в розмірі 600,00 грн.;

2) № від 13 червня 2013 р., яким
позивача зобов'язано сплатити штраф за
платежем: податок на додану вартість в
розмірі 2572,80 грн.;

3) № від 27 червня 2013 р., яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 89247,00 грн., у тому числі:
за основним платежем - 71398,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями -
17850,00 грн.

Надаючи оцінку спірним
правовідносинам, суд зазначає
наступне.

Встановлено, що підставою для
прийняття податкового
повідомлення-рішення № від 14
червня 2013 р., яким позивача зобов'язано
сплатити штраф за платежем: орендна
плата з фізичних осіб в розмірі 600,00 грн.
став висновок перевіряючих про
несвоєчасну сплату податкових
зобов'язань з орендної плати за землю.

Суд погоджується з висновками
контролюючого органу з огляду на
наступне.

Відповідно до 5.3.1. п. 5.3 ст. 5 Закону
України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", платник податків зобов'язаний
самостійно сплатити суму податкового
зобов'язання, зазначену у поданій ним
податковій декларації, протягом десяти
календарних днів, наступних за
останнім днем відповідного граничного
строку, передбаченого підпунктом 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 цього Закону для
подання податкової декларації.

Згідно із п. 288.7. ст. 288 Податкового
кодексу України, податковий період,
порядок обчислення орендної плати,
строк сплати та порядок її зарахування
до бюджетів застосовується відповідно
до вимог статей 285 - 287 цього розділу.

Статтею 285 Податкового кодексу України
встановлено, що базовим податковим
(звітним) періодом для плати за землю є
календарний рік. Базовий податковий
(звітний) рік починається 1 січня і
закінчується 31 грудня того ж року (для
новостворених підприємств та
організацій, а також у зв'язку із
набуттям права власності та/або
користування на нові земельні ділянки
може бути меншим 12 місяців).

Відповідно до п. 287.3. ст. 287 Податкового
кодексу України, податкове
зобов'язання щодо плати за землю,
визначене у податковій декларації на
поточний рік, сплачується рівними
частками власниками та
землекористувачами земельних ділянок
за місцезнаходженням земельної
ділянки за податковий період, який
дорівнює календарному місяцю, щомісяця
протягом 30 календарних днів, що
настають за останнім календарним днем
податкового (звітного) місяця.

У ході судового розгляду справи
встановлено, що позивач подав до
контролюючого органу податкові
декларації з плату за землю за 2010 рік
від 27.01.2010 р. № 363 (нарахована орендна
плата за рік складає 46053,54 грн.), за 2011
рік від 31.01.2011 р. № 276 (нарахована
орендна плата за рік складає 46053,54 грн.)
та за 2012 рік від 31.01.2012 р. № 48 (нарахована
орендна плата за рік складає 46053,54 грн.).

Як свідчать матеріали справи,
позивачем за період з 01.10.2010 р. по 31.12.2012
р. сплачено орендної плати за землю
16070,00 грн.

Статтею 126 Податкового кодексу України
визначено, що у разі якщо платник
податків не сплачує узгоджену суму
грошового зобов'язання та/або
авансових внесків з податку на
прибуток підприємств протягом строків,
визначених цим Кодексом, такий платник
податків притягується до
відповідальності у вигляді штрафу у
таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів
включно, наступних за останнім днем
строку сплати суми грошового
зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків
погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних
днів, наступних за останнім днем строку
сплати суми грошового зобов'язання, - у
розмірі 20 відсотків погашеної суми
податкового боргу.

Враховуючи несвоєчасну сплату
позивачем узгодженої суми грошового
зобов'язання з орендної плати за землю,
визначених у самостійно поданих
податкових деклараціях, суд дійшов
висновку, що відповідачем обґрунтовано
застосовано до позивача штраф, а тому
податкове повідомлення-рішення №
від 14 червня 2013 р. є правомірним
та скасуванню не підлягає.

Підставою для прийняття податкового
повідомлення-рішення № від 13
червня 2013 р., яким позивача
зобов'язано сплатити штраф за платежем:
податок на додану вартість в розмірі
2572,80 грн., став висновок перевіряючих
про несвоєчасну сплату податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість.

У свою чергу, представник позивача
наголошує на тому, що грошові
зобов'язання з податку на додану
вартість сплачуються своєчасно, а
залишок штрафних (фінансових) санкцій
не є податковим боргом з податку на
додану вартість.

Суд критично оцінює такі доводи
позивача з огляду на наступні
обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції
України, кожен зобов'язаний сплачувати
податки і збори в порядку і розмірах,
встановлених законом.

За приписами пункту 14.1.175. п. 14.1. ст. 14
Податкового кодексу України,
податковий борг - сума узгодженого
грошового зобов'язання (з урахуванням
штрафних санкцій за їх наявності), але
не сплаченого платником податків у
встановлений цим Кодексом строк, а
також пеня, нарахована на суму такого
грошового зобов'язання.

Представник позивача визнав та не
заперечував факту наявності
податкового боргу з податку на додану
вартість за штрафними (фінансовими)
санкціями.

З розрахунку штрафної санкції та
облікової картки платника видно, що
узгоджені суми грошового зобов'язання
з додатку на додану вартість позивачем
у встановлені законом строки не були
сплачені.

Отже, суд дійшов висновку, що
відповідачем обґрунтовано застосовано
до позивача штраф, а тому податкове
повідомлення-рішення № від 13
червня 2013 р. є правомірним та
скасуванню не підлягає.

Підставою для прийняття податкового
повідомлення-рішення № від 27
червня 2013 р., яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість в сумі 89247,00 грн., у
тому числі: за основним платежем - 71398,00
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 17850,00 грн., став висновок
податкового органу про завищення
позивачем податкового кредиту
внаслідок не використання у
господарській діяльності придбаного
товару.

Відповідно до п. 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість", податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно із п. 7.4.3. п. 7.4. ст. 7 даного Закону,
у разі коли товари (роботи, послуги),
виготовлені та/або придбані, частково
використовуються в оподатковуваних
операціях, а частково ні, до суми
податкового кредиту включається та
частка сплаченого (нарахованого)
податку при їх виготовленні або
придбанні, яка відповідає частці
використання таких товарів (робіт,
послуг) в оподатковуваних операціях
звітного періоду.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно із п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг (у разі
здійснення контрольованих операцій -
не вище рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу)
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, Не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Вимоги, які ставляться до податкової
накладної, встановлені ст. 201
Податкового кодексу України.

Пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України визначено, що податкова
накладна видається платником податку
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.
При здійсненні операцій постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупці податкову накладну
після реєстрації в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

У разі відмови продавця товарів/послуг
надати податкову накладну або в разі
порушення ним порядку її заповнення
та/або порядку реєстрації в Єдиному
реєстрі покупець таких товарів/послуг
має право додати до податкової
декларації за звітний податковий
період заяву із скаргою на такого
постачальника, яка є підставою для
включення сум податку до складу
податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку у
зв'язку з придбанням таких
товарів/послуг або копії первинних
документів, складених відповідно до
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", що підтверджують факт
отримання таких товарів/послуг.

Наведені положення дають підстави для
висновку, що лише відсутність
податкової накладної та порушення
порядку її оформлення не дає права
покупцю на включення су ПДВ до
податкового кредиту. Своєчасне
включення податкових накладних до
складу податкового кредиту, а також
забезпечення контролю за своєчасним їх
отриманням є обов'язком платника
податку, і законодавством передбачено
ряд можливостей для безперешкодної
реалізації такого обов'язку.

У акті перевірки зафіксовано, що
позивачем зайво віднесено до складу
податкового кредиту суми ПДВ з
придбаних товарів, у зв'язку з їх
нестачею, а саме:

1) по алкогольним напоям та тютюновим
виробам: станом на 01.01.2011 р. нестача
становить 4934,00 грн., у зв'язку з чим
позивачем завищено податковий кредит в
грудні 2010 року на 822,33 грн.; станом на
01.01.2012 р. нестача становить 11628,00 грн., у
зв'язку з чим позивачем завищено
податковий кредит в грудні 2011 року на
1938,00 грн.; станом на 01.01.2013 р. нестача
становить 12183,00 грн., у зв'язку з чим
позивачем завищено податковий кредит в
грудні 2012 року на 2031,00 грн.;

2) по паливно-мастильним матеріалам: у
зв'язку з нестачею при проведенні
інвентаризації залишків
паливно-мастильних матеріалів
позивачем не відкориговано податковий
кредит у грудні 2012 року по газу
пропан-бутан на суму 41945,00 грн., по
бензину А-80 на суму 2720,00 грн., по бензину
А-92 на суму 21942,00 грн.

Згідно відібраних відповідачем у
позивача пояснень від 14.06.2013 р.,
недостачі виникли у зв'язку з крадіжкою
матеріальних цінностей продавцями, а
нестача паливно-мастильних матеріалів
зумовлена викидами в атмосферу,
технічних поломок та ДТП, в результаті
чого був витік газу.

Отже, в порушення п. 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість", п. 198.5 п. 198.4. п. 198.3 ст.198
Податкового кодексу України, ФОП
ОСОБА_3 було зайво віднесено до складу
податкового кредиту суму 71398,00 грн.

Відповідно до п. 198.4 ст. 198 Податкового
кодексу України, якщо платник податку
придбає (виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені (нараховані) у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не відносяться до
податкового кредиту зазначеного
платника.

Згідно із п. 198.5 ст. 198 Податкового
кодексу України, платник податку
зобов'язаний нарахувати податкові
зобов'язання виходячи з бази
оподаткування, визначеної відповідно
до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за
товарами/послугами, необоротними
активами, під час придбання або
виготовлення яких суми податку були
включені до складу податкового
кредиту, у разі якщо такі
товари/послуги, необоротні активи
починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об'єктом
оподаткування відповідно до статті 196
цього Кодексу (крім випадків
проведення операцій, передбачених
підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196
цього Кодексу);

б) в операціях, звільнених від
оподаткування відповідно до статті 197,
підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу,
міжнародних договорів (угод) (крім
випадків проведення операцій,
передбачених підпунктом 197.1.28 пункту
197.1 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються
платником податку в межах балансу
платника податку, у тому числі передача
для невиробничого використання,
переведення виробничих необоротних
активів до складу невиробничих
необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською
діяльністю платника податку.

Таким чином, встановлені у ході
судового розгляду справи обставини,
підтверджують правильність висновків
акту перевірки щодо порушення
позивачем вимог п. 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість", п. 198.4. ст.198 Податкового
кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд приходить до висновку, що при
прийнятті оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень відповідач діяв на
підставі та в межах наданих чинним
законодавством повноважень, і
законність даних рішень доводами
позивача не спростовується.

На підставі викладеного, суд вважає
позовні вимоги позивача
безпідставними, необґрунтованими, та
такими що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 94, 158-163, 167, 186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України,

постановив:

У задоволенні позовних вимог фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 відмовити.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Р.М.Шимонович

Повний текст постанови виготовлено: 17
лютого 2014 р.