Справа № 802/395/14-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 березня 2014 р.
Справа № 802/395/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Жданкіної Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання:
Ємельянова Родіона Ігоровича

позивача:
Присяжнюка О.В, Якимчук В. І.

відповідача:
Терепи С.В., Ковальчука С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "Вінницька аграрно -
промислова група"

до: Немирівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про: визнання протиправними та
скасування податкових повідомлень -
рішень

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду звернулося
товариство з обмеженою
відповідальністю "Вінницька аграрно -
промислова група" з адміністративним
позовом до Немирівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем проведено планову виїзну
перевірку з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства, за результатами якої
складено акт №555/2200/36604325 від 26.12.2013
року. В подальшому, відповідачем на
підставі акту перевірки прийнято
податкове повідомлення-рішення №
від 21.01.2014 року та податкове
повідомлення - рішення № від
21.01.2014 року. Позивач, не погоджуючись із
прийнятими рішеннями, звернувся до
суду із їх оскарженням та просив їх
скасувати .

У судовому засіданні представники
позивача заявлені позовні вимоги
підтримали та просили суд
задовольнити адміністративний позов.

Представники відповідача щодо
заявлених вимог заперечували та
просили суд відмовити у задоволенні
адміністративного позову. Зокрема
зазначив, що податковий орган діяв у
межах та у спосіб визначений
законодавством України, а відтак
податкове повідомлення-рішення
прийняте за результатами перевірки
позивача є цілком правомірним та не
підлягає скасуванню.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши докази в їх
сукупності, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи,
товариство з обмеженою
відповідальністю "Вінницька
аграрно-промислова група"
зареєстровано виконавчим комітетом
Вінницької міської ради 23 липня 2009 року
за реєстраційним №0007861 та є
платником податку на додану вартість,
відповідно до свідоцтва.

На підставі наказу від 18.11.2013 р. за №193
та направлень від 29.11.2013 року
Немирівською ОДПІ проведено
документальну планову виїзну
перевірку товариства з обмеженою
відповідальністю "Вінницька
аграрно-промислова група" з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2011 року по 31.12.2012 року, за
результатами якої складено акт від
26.12.2013 р. за № 555/2200/36604325.

Так, на думку податкового органу,
зазначені порушення виникли у зв'язку
із тим, що фінансово-господарські
відносини позивача з ТОВ "Сігма-регіон"
не відносяться до господарської
діяльності позивача.

На підставі викладених в акті
перевірки даних, встановлено порушення
пп.14.1.27 п. 14.1, пп.14.1.36 п. 14.1 ст. 14, пп. 138.10.3
"е", п.138.10 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України в зв'язку
із чим збільшено суму грошового
зобов'язання по податку на прибуток в
загальній сумі 674684 грн. та прийнято
податкове повідомлення-рішення
№. Також, встановлено порушення п.
198.3, п.198.6 ст. 198 Податкового Кодексу
України, у зв'язку із чим позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на додану вартість та
прийнято податкове
повідомлення-рішення №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на суму
684790,00 грн., в тому числі за основним
платежем 547832,00грн., та застосована
штрафна санкція у розмірі 136958,00 грн.

Позивач, не погоджуючись із прийнятими
податковими повідомленнями - рішеннями
№ від 21.01.2014 року та № від
21.01.2014 року, оскаржив їх до суду.

Разом з тим, за результатами перевірки
податковим органом прийняті податкові
- повідомлення рішення № від
21.01.2014 року та № від 21.01.2014 року,
які позивач не оскаржує.

Як вбачається із акту перевірки,
податковий орган робить висновки про
порушення позивачем норм податкового
законодавства, посилаючись на те, що
господарські операції між позивачем та
ТОВ "Сігма-регіон" не відносяться до
господарської діяльності позивача.

Зокрема, у акті перевірки зазначено
наступне. Так, відповідно до наданих
для перевірки документів, було
встановлено, що ТОВ "Сігма-регіон" за 4
кв. 2011 року надавало ТОВ "Вінницька
аграрно-промислова група"
транспортно-експедиційні послуги по
відвантаженню залізничним транспортом
зерна кукурудзи та зерна сорго для
подальшого їх експорту до Турції та
Ізраїлю, про що зазначено у жд
накладних. Проте, відповідно до ВМД та
інформації з бази даних ГУ Міндоходів у
Вінницькій області, позивач не
здійснював експорт зерна сорго
взагалі; кількість зерна кукурудзи,
яке експортувалось позивачем, менша
майже на 18 тон від тієї кількості, яку
перевозили; позивач здійснював експорт
зерна до Єгипту, Нідерландів та до
Лівії, а не до Туреччини та Ізраїлю.

Таким чином, на думку податкового
органу, позивач безпідставно включив
до складу витрат за 4 кв.2011 року суму на
транспортно-експедиційні послуги, так
як останні не пов'язані із
господарською діяльністю позивача,
тобто, немає доказу наявності витрат,
доцільності їх здійснення, а також
обґрунтування зв'язку понесених витрат
з господарською діяльністю позивача.

Суд, надаючи правову оцінку таким
висновкам податкового органу, виходив
з наступного.

Як вбачається із оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень,
відповідач у них зазначає про
порушення позивачем пп. 138.10.3 "е", п.138.10
ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України та
п. 198.3, п.198.6 ст. 198 цього Кодексу.

Так, відповідно до п.п.138.10.3 «е» ст.138 ПК
України до складу витрат, зокрема,
включаються витрати на
транспортування, перевалку і
страхування товарів,
транспортно-експедиційні та інші
послуги, пов'язані з транспортуванням
продукції (товарів) відповідно до умов
договору (базису) поставки.

Разом з тим, відповідно до п.п.139.1.9 ст. 139
ПК України, до складу витрат не
включаються витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до приписів п.198.3 ст. 198 ПК
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг (у разі здійснення
контрольованих операцій - не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу) та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду,
зокрема, у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

З аналізу вищенаведених статей
Податкового кодексу вбачається, що, у
даному випадку, підставами для не
віднесення до складу витрат та до
складу податкового кредиту
господарських операцій є їх не
підтвердження документами первинного
бухгалтерського обліку та, відповідно,
податковими накладними, чи митними
деклараціями, або підтвердження
документами, оформленими з порушенням.

Разом з тим, у судовому засіданні
представник відповідача Ковальчук С.В.,
який безпосередньо здійснював дану
перевірку, пояснив суду, що зауважень
щодо повноти, правильності оформлення
первинних бухгалтерських документів
та документів податкового обліку,
складених на підтвердження зазначених
господарських операцій, у нього не
було. Так, єдиною підставою для
прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, були висновки про
те, що транспортно-експедиційні
послуги не пов'язані із господарською
діяльністю позивача.

Так, згідно ст. 3 Господарського Кодексу
України під господарською діяльністю
розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність. Господарська діяльність,
що здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.
Господарська діяльність може
здійснюватись і без мети одержання
прибутку (некомерційна господарська
діяльність).

Як вбачається із матеріалів справи,
основними видами діяльності позивача,
зокрема, є посередництво в торгівлі
сільськогосподарською сировиною,
оптова торгівля зерном. Зазначене
підтверджується довідкою з ЄДПОУ( т.2,
а.с.71).

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач уклав з ТОВ "Сігма - регіон"
договір транспортного експедирування
№15/09 від 01.09.2011 року (т. 1 а.с. 79-85)

Згідно пп. 1.1 цього договору ТОВ "Сігма -
регіон" (Експедитор) зобов'язується за
плату та за рахунок ТОВ "Вінницька
аграрно - промислова група" (Клієнт)
організувати виконання
транспортно-експедиційних послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу
(зернові та олійні культури та продукти
їх переробки) залізничним транспортом.

На підтвердження таких операцій
позивач надав акти здачі - приймання
робіт (надання послуг), а саме акт №ОУ-09
від 31.10.2011р., акт №ОУ-11 від 30.11.2011р. та акт
№ОУ-13 від 31.12.2011р.(т.1 а.с. 86, 113, 114),
залізничні накладні та податкові
накладні (т. 1 а.с. 87-112, 115-149). Зазначені
документи також були досліджені під
час проведення перевірки, про що
зазначено у акті.

У судовому засіданні представники
позивача пояснили, що вищезазначений
договір був укладений на виконання
умов зовнішньоекономічних контрактів
на поставку зерна кукурудзи. Так,
позивач здійснював експорт зерна
безпосередньо із хлібоприймальних
підприємств, розташованих у м.Гнівані
та м.Немировові. Зазначені ХПП мають
залізничні колії та можливість
відвантаження продукції залізничним
транспортом.

У судовому засіданні представники
позивача пояснили суду, що для
виконання взятих на себе зобов'язань по
вищезазначених договорах, позивач
скористався послугами ТОВ "Сігма
регіон", яка здійснювала відвантаження
зерна залізничним транспортом. Такі
господарські операції пояснюються тим,
що ТОВ "Сігма регіон" має у своєму
розпорядженні залізничні вагони, цей
вид діяльності є специфічним і у
контрагента для здійснення такої
діяльності були всі необхідні умови.

Поряд з цим, між позивачем та ТОВ "СХК
"Вінницька промислова група" укладено
договір транспортного експедирування
№01/09-11тр від 01.09.2011 року (т. 1 а.с. 150-156)

За умовами вищезазначеного договору
позивач виступає як Експедитор, а ТОВ
"СХК "Вінницька промислова група"
іменовано Клієнтом. Так, за цим
договором Експедитор зобов'язується за
плату та за рахунок Клієнта
організувати виконання
транспортно-експедиційних послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу
залізничним транспортом.(пп.1.1
Договору)

Аналогічний договір був укладений між
позивачем та ПП "Укрпромпостачсервіс"
за №05/09-11тр від 01.09.2011 року.(т. 1 а.с. 184-187).

У судовому засіданні представники
позивача пояснили суду, що ТОВ "СХК
"Вінницька промислова група" та ПП
"Укрпромпостачсервіс" також
відвантажували свою продукцію із ХПП у
м. Гнівані та м.Немировові. Зазначені
контрагенти звернулись до позивача про
надання їм послуг транспортного
експедирування, так як у позивача уже
був укладений договір із ТОВ "Сігма
регіон". Так, на думку представників
позивача, укладення таких договорів не
суперечить основному виду діяльності
підприємства, а саме посередництво в
торгівлі сільськогосподарською
сировиною. Також, представник позивача
зазначили, що за наслідками здійснення
таких господарських операцій
підприємство отримало прибуток, який в
подальшому був оподаткований та
сплачений до бюджету.

Щодо розбіжностей у кількості
експортованого та відвантаженого
зерна кукурудзи, то позивач пояснив це
тим, що ТОВ «Сігма регіон» перевозила
не тільки зерно кукурудзи , яке
експортував позивач, а й зерно, яке
експортували його контрагенти ТОВ "СХК
"Вінницька промислова група" та ПП
"Укрпромпостачсервіс", проте за
договором транспортного
експедирування із позивачем. Таким
чином, кількість зерна, яке
перевозилось за договором про
транспортне експедирування з ТОВ
«Сігма регіон», звичайно буде більша,
ніж та, яка визначена у
зовнішньоекономічних контрактах
позивача.

Щодо експорту зерна сорго, то
представники позивача пояснили, що
вони дійсно не експортували таке зерно,
його експортували його контрагенти ТОВ
"СХК "Вінницька промислова група" та ПП
"Укрпромпостачсервіс", проте
транспортне експедирування
здійснювало підприємства позивача в
рамках договору з ТОВ «Сігма-Регіон».

Щодо посилань податкового органу на те,
що кінцевим споживачем продукції були
не ті країни, які зазначені у
залізничних накладних, то за договором
транспортного експедирування ТОВ
«Сігма-Регіон» здійснювала
перевезення товару з вищезазначених
ХПП до порту у м.Одессі, що контрагент і
зробив та про свідчать первинні
бухгалтерські документи. Щодо
кінцевого отримувача продукції, яка
перевозилась, то дані умови
врегульовуються договорами ЗЕД,
виконання яких у даному випадку не
ставиться під сумнів податковим
органом.

Як вбачається із матеріалів справи,
надання транспортно- експедиторських
послуг по відвантаженню зерна
кукурудзи та зерна сорго залізничним
транспортом підтверджується актом
надання послуг, реєстрами залізничних
вагонів, відправлених ТОВ "Сігма
регіон" для ТОВ "Вінницька
аграрно-промислова група".

Як вбачається із матеріалів справи,
транспортно-експедиторські послуги
були пред'явлені до оплати на ТОВ СХК
"Вінницька промислова група", ПП
"Укрпромпостачсервіс" та включені до
складу доходу, що підтверджується
первинними документами, а саме акт
надання послуг №109 від 31.12.2011р. щодо
транспортно - експедиторських послуг
по відвантаженню ТОВ СХК "Вінницька
промислова група", податкова накладна
№23 від 31.12.2011 року, реєстр залізничних
накладних до акту №109 від 31.12.2011р.,
залізничними накладними, акт надання
послуг №110 від 31.12.2011 року щодо
транспортно - експедиторських послуг
по відвантаженню залізничним
транспортом зерна кукурудзи ПП
"Укрпромпостачсервіс", податкова
накладна №24 від 31.12.2011 року, реєстром
залізничних накладних до акту №110 від
31.12.2011р. та залізничними накладними.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 20.07.2010р. № 1112/11/13-10
(далі-Інформаційний лист), у разі якщо
дії платника податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних.

Як вбачається із матеріалів справи,
податковим органом під час перевірки
були досліджені усі первинні
бухгалтерські документи, які були
необхідні для відображення зазначених
господарських операцій. Крім того,
жодних зауважень щодо їх повноти та
правильності їх оформлення
відповідачем зазначено не було.

Крім цього, з врахуванням правової
позиції Верховного Суду України, ВАС
України зазначає, що одним із етапів
встановлення судом обґрунтованості
права платника податку на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування з
податку на додану вартість, є
встановлення факту-здійснення
господарської операції шляхом
дослідження усіх первинних документів,
які належить складати залежно від
певного виду господарської операції -
договорів, актів виконаних робіт,
документів про перевезення, зберігання
товарів тощо. Відсутність належних
первинних документів може свідчити про
нездійснення самих господарських
операцій. Крім того, дослідженню
підлягає реальність господарських
операцій, що є підставою для виникнення
права на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах, що надають право на
податковий кредит та або бюджетне
відшкодування.

З врахуванням обставин, які були
досліджені у судовому засіданні , слід
зазначити, що документами, які
підтверджують факт виконання
позивачем робіт та реальність
здійснення операцій, є договори, акти
виконаних робіт, податкові накладні,
реєстри залізничних накладних до актів
та залізничні накладні.

Отже, господарські операції, фактично
здійснювані позивачем,
підтверджуються оформленими належним
чином документами.

За відсутності в цих документах
недоліків, які згідно ч.2 ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність", п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, що спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
та доказовості - в такому випадку немає
правових підстав для неврахування цих
документів як доказів дійсності
укладання та виконання угод.

За змістом наведених норм, наявність
господарських операцій підтверджені
первинними документами.

Судом не вбачається порушення
позивачем норм Податкового кодексу
України, оскільки вчинення
господарських операцій із
контрагентом підтверджується наявними
в матеріалах справи копіями податкових
накладних та інших первинних
документів, які не суперечать нормам
Законів.

Дії платника податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту.

Ще одним фактом порушень, на думку
податкового органу, було віднесення до
складу фінансових витрат за 4 квартал
2011 року відсотків, сплачених за
кредитним договором у сумі 220706,00 грн.

Зокрема у акті перевірки зазначено, що
позивач у складі витрат відобразив
суму процентів, що включаються до
витрат з урахуванням обмежень,
встановлених пунктом 141.2 ПК України.
Так, перевіркою згідно даних
бухгалтерського обліку та на підставі
первинних документів, не встановлено
фінансових витрат, до яких належить
витрати на нарахування процентів.
Зазначене, на думку податкового органу,
призвело до порушення позивачем
приписів п.п.138.10.5 ст.138 ПК України (т.1
а.с.17-18).

Суд, надаючи оцінку таким висновкам
податкового органу, виходив з
наступного.

У даному випадку, у акті перевірки,
відповідач посилається на порушення
позивачем п.141.2 ст. 141 ПК України та
п.п.138.10.5 ст.138 ПК України.

Стаття 141визначає особливості
визначення складу витрат платника
податку в разі сплати процентів за
борговими зобов'язаннями.

Відповідно до п. 141.2 цієї статті, для
платника податку, 50 та більше відсотків
статутного фонду (акцій, інших
корпоративних прав) якого перебуває у
власності або управлінні нерезидента
(нерезидентів), віднесення до складу
витрат нарахування процентів за
кредитами, позиками та іншими
борговими зобов'язаннями на користь
таких нерезидентів та пов'язаних з ними
осіб дозволяється в сумі, що не
перевищує суму доходів такого платника
податку, отриману протягом звітного
періоду у вигляді процентів від
розміщення власних активів, збільшену
на суму, що дорівнює 50 відсоткам
оподатковуваного прибутку звітного
періоду, без урахування суми таких
отриманих процентів.

Тобто, у даному випадку аналізу
підлягає оцінка статутного фонду та
відповідні розрахунки, зроблені з
урахуванням приписів даної статті.

Разом з тим, згідно п.п. 138.10.5. до складу
витрат належать, зокрема, фінансові
витрати, до яких належать витрати на
нарахування процентів (за користування
кредитами та позиками, за випущеними
облігаціями та фінансовою орендою) та
інші витрати підприємства в межах норм,
встановлених цим Кодексом, пов'язані із
запозиченнями (крім фінансових витрат,
які включені до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку).

У даному випадку, істотною умовою
обмежень дії норм цієї статті є
встановлення наявності або
відсутності фінансових витрат, які
включені до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку.

Так, податковий орган, застосовуючи дію
вищенаведених норм Податкового
кодексу не дає ніякого обґрунтування
щодо жодної з них.

Відповідач, просто робить висновок, що
перевіркою згідно даних
бухгалтерського обліку та на підставі
первинних документів, не встановлено
фінансових витрат, до яких належить
витрати на нарахування процентів.

У судовому засіданні представники
відповідача також не змогли пояснити
підстави таких посилань податкового
органу та логіку застосування
вищезазначених норм у даному випадку.

В свою чергу, представник позивача
пояснили суду, що відсотки, які були
сплачені позивачем у 4 кварталі 2011 року,
сплачувались на виконання умов
кредитного договору від 16.06.2011 року №
08.13/11-ВКЛ. ( т.1 а.с.203). Так, зазначений
кредитний договір був оформлений
позивачем для поповнення оборотних
коштів із відповідними умовами його
погашення та сплатою відсотків.

Разом з тим, як зазначив представник
позивача, висновками акту попередньої
перевірки, податковий орган не ставив
під сумнів віднесення сплачених
відсотків за цим кредитом до суми
витрат. Також, представник позивача
звернув увагу суду, що період, який
перевірявся, включав у себе також увесь
2012 рік, на протязі якого зазначений
кредит також діяв, але податковий орган
не виключив із складу витрат суму
процентів, сплачених за ним.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд прийшов до висновку, що висновки
акту перевірки є не обґрунтованими,
суперечать законодавству та фактичним
обставинам справи, а тому податкові
повідомлення-рішення, прийняті на його
основі, є протиправними та підлягає
скасуванню.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2
КАС України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням
права особи на участь у процесі
прийняття рішення; своєчасно, тобто
протягом розумного строку.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Мотивація та докази, на які посилається
відповідач заперечуючи проти позову,
не дають суду підстав для
постановлення висновків, які б
спростовували доводи позивача, а
встановлені у справі обставини не
підтверджують позиції відповідача
покладеної в основу оскаржуваних
рішень.

За наведених обставин позов підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Згідно частини 1 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення - рішення
Немирівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області № від 21.01.2014 року та №
від 21.01.2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вінницька аграрно -
промислова група" ()
понесені ним судові витрати у вигляді
судового збору в сумі 487 (чотириста
вісімдесят сім) грн. 20 коп. шляхом їх
безспірного списання органами
Державної казначейської служби
України з рахунків Немирівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

Стягнути з Державного бюджету України
на спеціальний рахунок Державної
судової адміністрації України (банк
одержувача - ГУ ДКСУ у Вінницькій
області, код банку 802015, р/р 4002)
судовий збір у сумі 4384 грн. 80 коп.
(чотири тисячі триста вісімдесят
чотири грн. 80 коп.) шляхом його
безспірного списання органами
Державної казначейської служби
України з рахунків Немирівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Жданкіна Наталія
Володимирівна