Справа № 801/971/14
Суддя: Пакет Т.В.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 лютого 2014 року (10:31) Справа №801/971/14

Окружний адміністративний суд
Автономної Республіки Крим у складі:

головуючого судді - Пакет Т.В.,

при секретарі судового засідання -
Мельниковій А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Приватного підприємства
«Фірма «Вікторія-Віта» до Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Головного управління Міндоходів в
Автономній Республіці Крим про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Обставини справи: ПП «Фірма
«Вікторія-Віта» звернулося до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Головного управління Міндоходів в
Автономній Республіці Крим про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №
від 20.01.2014 року та № від 20.01.2014
року.

Позов мотивовано помилковістю
висновків відповідача про заниження
податку на прибуток та податку на
додану вартість по правовідносинам з
контрагентом-постачальником ВАТ
«Іскра», що мають ознаки фіктивності та
безтоварність зазначених
господарських операцій. Позивач
зазначає, що господарські операції з
придбання товарів у вказаного
контрагенту мають реальний характер,
отримання, оприбуткування отриманих
товарів, та їх використання в
оподаткованих операціях
підтверджується первинними
бухгалтерськими документами, тому
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення підлягають
скасуванню.

У судовому засіданні представник
позивача Луханіна Марина Віталіївна
позов підтримала у повному обсязі та
просила його задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні представник
відповідача Усенов Б.К. позов не визнав
та просив у його задоволенні відмовити
з підстав, викладених у наданих суду
письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Фірма
«Вікторія-Віта» є юридичною особою,
ідентифікаційний код 20756071,
зареєстрований у якості платника ПДВ
та перебуває на податковому обліку ДПІ
у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР
Крим.

З 05.12.2013 року по 20.12.2013 року посадовими
особами відповідача проведено планову
виїзну документальну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.04.2012 року по 31.12.2012 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01.04.2012
року по 31.12.2012 року.

За результатами перевірки складено акт
від 27 грудня 2013 року №2051/22-8/20756071 (далі -
акт) (а.с.10-35).

За висновками акту встановлено
порушення позивачем, зокрема:

- п.п. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, п.п.138.8 ст. 138
Податкового кодексу України №2755-VI від
02.12.2010 року у результаті чого занижено
податок на прибуток всього на загальну
суму 248447 грн. (в т.ч. по періодах - 3 кв.2012
року - 113510 грн., 4 кв. 2012 р. - 147359 грн.;

- п.198.2, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200
Податкового кодексу України в
результаті чого встановлено заниження
ПДВ, яка підлягає нарахуванню та сплаті
в бюджет на загальну суму 248447 грн. (в т.ч.
по періодах - серпень 2012 року - 43113 грн.,
вересень 2012 року - 64992 грн., жовтень 2012
року - 66420 грн., листопад 2012 року - 21011
грн., грудень 2012 року - 52911 грн.).

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 20 січня 2014
року № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на загальну суму
326086,25 грн., у тому числі 260869 грн. за
основним платежем та 65217,25 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами); від 20 січня 2014 року №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 310558,75 грн., у
тому числі 248447 грн. за основним
платежем та 62111,75 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами)
(а.с.8,9).

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого: суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

В ході проведеної перевірки позивача
було встановлено порушення позивачем
законодавства в частині оподаткування
податком на прибуток підприємств,
податком на додану вартість за період з
01.04.2012 року по 31.12.2013 року.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні та порядок їх
адміністрування, платників податків та
зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, відповідальність за
порушення податкового законодавства
регулює Податковий кодекс України
(далі -ПК України), який набрав чинності
з 01.01.2011 року.

Згідно з п.п.14.1.191. п.14.1. ст.14 ПК України
постачання товарів - будь-яка передача
права на розпоряджання товарами як
власник, у тому числі продаж, обмін чи
дарування такого товару, а також
постачання товарів за рішенням суду.

Згідно з п.138.2 ст.138 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.138.8 ст.138 ПК України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо
пов'язаних з виробництвом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі
витрат з придбання електричної енергії
(включаючи реактивну).

Витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу п.138.2 ст.138 ПК України).

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК
України не включаються до складу
витрат: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

З аналізу вищенаведених норм
Податкового кодексу України слідує, що
підставою для включення витрат з
придбання товарів (отримання робіт,
послуг) до складу валових з метою
обчислення об'єкта оподаткування є
належним чином оформлені розрахункові,
платіжні та інші первинні документи.

Необхідність підтвердження проведеної
господарської операції відповідними
документами встановлено також нормами
ПК України, яким врегульовано порядок
оподаткування податком на додану
вартість з 01.01.2011 року.

Так, згідно зі ст.198 ПК України
передбачено право платників податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту, яким є сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду (п.п.14.1.181
п.14.1 ст. 14 ПК України).

Згідно з п.198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Отже, зі змісту норм Податкового
кодексу України слідує, що необхідним
первинним документом, який дає право
платнику податків на формування
податкового кредиту, є належним чином
оформлена податкова накладна.

Однак, суд зазначає, що наявність у
покупця податкової накладної, є
достатньою, але не безумовною
підставою для формування податкового
кредиту з податку на додану вартість,
якщо податковий орган доведе, що
відомості в таких документах не
відповідають дійсності.

Правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні визначені Законом
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність".

Згідно з ч.2 ст.3 цього Закону
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(ч.ч.1-2 ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність").

Вищевикладені положення свідчать, що
до податкового кредиту відносяться
суми податку на додану вартість,
сплачені за наслідками господарської
операції з придбанням товарів, що
фактично мала місце, в результаті якої
платник податку використовує придбані
товари у власній господарській
діяльності.

Відповідно до вищевказаного акту
перевірки порушення позивачем
податкового законодавства відбулося у
зв'язку з тим, що останній у періоді, що
перевірявся, мав правовідносини з
контрагентом-постачальником ВАТ
«Іскра». Наявні у ПП «Фірма
«Вікторія-Віта» первинні
бухгалтерські документи не свідчать
про реальне отримання підприємством
товарів, оскільки до перевірки не
надано транспортних накладних.

Судом встановлено, що за період, що
перевірявся, позивач мав
правовідносини з ПАТ «Іскра», яке
згідно відомостей з Єдиного реєстру
юридичних осіб (http://irc.gov.ua/ua/Poshuk-v-YeDR.html)
станом на день розгляду справи не
перебуває у процесі припинення.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців" від
15.05.2003 №755-ІУ якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

На підставі вищевикладеного судом
встановлено, що вказаний контрагент
позивача є юридичною особою, що на час
виникнення спірних правовідносин мала
належний обсяг цивільної
правоздатності та дієздатності.

Під час розгляду справи встановлено, що
у позивача наявні необхідні первинні
документи, що підтверджують здійснення
господарських операцій з
вищезазначеним контрагентом у спірний
період, що підтверджується наступним.

01 березня 2011 року між ВАТ «Іскра»
(Продавець) та ПП «Фірма
«Вікторія-Віта» (Дилер) укладено
договір поставки №0203113/0201, відповідно
до умов якого Продавець зобов'язується
передати, а Дилер прийняти, оплатити та
реалізувати на ринку України
електролампи та світлотехнічні вироби,
що іменуються надалі - «товар», по
назвах, в асортименті та за цінами
згідно базової Специфікації (Додаток
№1), а також змін до неї, які з моменту їх
підписання Сторонами є Додатками і
невід'ємними частинами Договру (а.с.47-51).

На виконання умов вказаного договору у
період з серпня 2012 року по листопад 2012
року ПАТ «Іскра» поставило на адресу ПП
«Фірма «Вікторія-Віта» електротовари
на суму 1490683,80 грн., у т.ч. ПДВ 248447,30 грн.,
що підтверджується
товарно-транспортними накладними,
видатковими та податковими накладними
(а.с.52-77).

Згідно платіжних доручень за період з
вересня по грудень 2012 року позивачем
сплачено за товар, отриманий від ПАТ
«Іскра», всього 1500203,40 грн. (а.с.108-119).

Суд зазначає, що твердження податкової
інспекції щодо відсутності у позивача
права на віднесення сум ПДВ до складу
податкового кредиту за
фінансово-господарськими
взаємовідносинами із вищевказаним
суб'єктом господарської діяльності у
зв'язку із відсутністю товарного
характеру таких взаємовідносин
повинен бути доведеним. При цьому суд
зазначає, що податкова
відповідальність платників податків
має індивідуальний характер і при
відсутності належних та допустимих
доказів відсутності реального
виконання умов господарських операцій
(поставки товарів, робіт, послуг) у суду
немає правових підстав до висновку про
завищення позивачем суми податкового
кредиту у періоді, що перевірявся.

Відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України «Загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину» зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно до статті 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За наявними у матеріалах справи
доказами суд не вбачає підстав до
висновку про те, що правочини між
позивачем та вищевказаним суб'єктом
господарювання суперечать інтересам
держави та суспільства, недійсність
правочинів прямо не встановлена
законом, а тому згідно приписів статті
215 Цивільного кодексу України такі
правочини є оспорюваними, тобто
підлягають визнанню судом недійсними у
порядку, встановленому законом. Але, у
судовому порядку не оспорено дійсність
вказаних правочинів.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Тобто, вказаною нормою Кодексу чітко
визначено, що правочини, що не
відповідають інтересам держави і
суспільства є не нікчемними а
недійсними, що визнається в судовому
порядку.

Як слідує з постанови Пленуму ВСУ від 6
листопада 2009 року N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" при
кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК
має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Термін "господарська діяльність" суд
застосовує у значенні, наведеному у
підпункті 14.1.36 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України а саме:
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Судом враховується, що на формування
показників податкового кредиту та
валових витрат впливають операції з
закупівлі товарів (робіт, послуг), а
також подальша їх реалізація за ціною
не нижче вартості.

Згідно статті 1 Закону України від
16.07.1999 №996-14 «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні»
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податку.
Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків є обов'язковою
ознакою господарської операції. Усі
господарські операції, які були
проведені між позивачем та
вищевказаним контрагентом спричинили
реальні зміни майнового стану позивача
- вказаний факт підтверджується
матеріалами справи.

Під час здійснення перевірки позивача,
податковою інспекцією не
досліджувалося питання щодо реального
виконання умов правочинів між
позивачем та вищевказаним
контрагентом та не досліджувалося
питання щодо використання позивачем у
власній господарській діяльності
отриманих від вказаного суб'єкту
товарів.

Докази, які б спростовували висновки
суду та відомості первинних документів
бухгалтерського та податкового обліку
позивача з вказаних питань суду не
надано.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Право позивача на формування
податкового кредиту за відповідний
період по вказаним господарським
операціям з ПАТ «Іскра»
підтверджується вищевказаними
податковими накладними, складеними ПАТ
«Іскра» за відповідні періоди.

Придбані у ПАТ «Іскра» товари
використовуються у господарській
діяльності позивача, про що свідчить
реалізація цих товарів іншим
контрагентам, що підтверджується
наданими суду податковими та
бухгалтерськими документами.

Згідно відомостей офіційного сайту
Міністерства доходів і зборів України
(http://www.minrd.gov.ua) на момент здійснення
відповідних операцій вказаний
контрагент був зареєстрований
платниками податку на додану вартість
та мав повноваження виписувати
податкові накладні.

Наявні у справі документи не містять
жодних доказів наявності між позивачем
та його контрагентом взаємоузгоджених
зловмисних дій, спрямованих на
порушення існуючого в Державі
суспільного ладу або моральних засад.

Відповідно до ст. 69 КАС України докази в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

При цьому докази повинні бути
належними та обґрунтованими. Сторони
мають право обґрунтувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень. Докази,
одержані з порушенням закону, судом при
вирішенні справи не беруться до уваги.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору (ст. 70 КАС України).

Відповідно до вимог пунктів 1, 2 статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарських операцій,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Згідно з частиною 2 статті 6 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
Міністерство фінансів України є
уповноваженим державним органом по
затвердженню національних положень
(стандартів) бухгалтерського обліку та
інших нормативно-правових актів
відносно ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності.

Пункт 2.1. Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95року № 88 передбачає, що
«первинні документи» - це письмові
свідоцтва, які фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження і дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

До того ж, частина 2 статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
визначає перелік обов'язкових
реквізитів первинних бухгалтерських
документів, які є підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій. Такими реквізитами є: назва
документу; дата та місце складання
документу; назва підприємства, від
імені якого складений документ; зміст
та об'єм господарської операції;
одиниця виміру господарської операції;
посада осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції та
правильності її оформлення; особистий
підпис або інші дані, які дозволяють
ідентифікувати особу, яка бере участь у
здійсненні господарської операції.

Дослідивши надані позивачем суду на
підтвердження правомірності
формування спірного податкового
кредиту документи, які були також
досліджені відповідачем при перевірці
(податкові та видаткові накладні), суд
вважає безпідставним неприйняття їх
відповідачем до уваги, оскільки
вказані документи містять обов'язкові
реквізити, передбачені п. 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність», а відтак
відповідають вимогам, які висуваються
до первинних документів
бухгалтерського та податкового обліку.

Крім того, підтвердженням реальності
господарських операцій окрім
наявності всіх первинних документів
податкового та бухгалтерського обліку
є використання придбаних товарів в
господарській діяльності
підприємства.

Таким чином, судом встановлено, що
позивач формував податковий кредит та
валові витрати за реально здійсненими
господарськими операціями з ПАТ
«Іскра», яке було окремим платником
податків, а тому за приписами статті 61
Конституції України несе самостійну
(індивідуальну) відповідальність за
своєчасність нарахування та повноту
сплати податкових зобов'язань за
такими господарськими операціями.

Невиконання зобов'язань перед бюджетом
контрагентами позивача є підставою для
застосування заходів відповідальності
виключно до таких контрагентів, і само
по собі не свідчить про порушення
правил оподаткування позивачем.

У зв'язку із цим суд зазначає, що
законодавство України, чинне на час
виникнення спірних відносин, не
ставить виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит та право на
декларування понесених витрат в
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання.

Подібної думки дотримується Вищий
адміністративний суд України в Ухвалах
від 24.01.2012 року №К/9991/2491/11, від 10.04.2012
року №К-19705/10, від 25.04.2012 року №К/9991/75974/11,
від 12.07.2012 року №К-14542/08, від 22.08.2012 року
№К/9991/43010/12, від 06.09.2012 року №К/9991/90896/11.

Зазначений висновок узгоджується із
позицію, викладеною у постанові
Верховного Суду України від 31.01.2011 року
у справах №21-42а10 та 21-47а10, за позовами
Закритого акціонерного товариства
"Мукачівський лісокомбінат" до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції в Закарпатській
області, які є обов'язковими для всіх
судів України, в силу положень частини
першої статті 244-2 КАС України.

Крім того, правомірність такої позиції
підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини, яку
суди повинні застосовувати як джерело
права, відповідно до положень статті 17
Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини".

Так, у справі "БУЛВЕС"АД проти Болгарії"
(заява №3991/03) Європейський Суд з прав
людини у своєму рішенні від 22 січня 2009
року зазначив, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати ПДВ другий раз, а також
сплачувати пеню. На думку Суду, такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку є первинні
документи. Згідно із п.2 ст.3 цього
Закону податкова звітність
ґрунтується на даних бухгалтерського
обліку.

Позивач при проведені господарських
операцій зі своїм постачальником
оформив первинні документи, які і
відобразив в своєму податковому
обліку, що не заперечувалось
податковими органами. Недостовірність
жодного з цих документів не
встановлена. Документи про стан
розрахунків з бюджетом інших платників
податків не відносяться до первинних
документів позивача, в зв'язку з чим не
підлягають врахуванню в його обліку.
Вони взагалі позивачеві невідомі.

Платник не наділений повноваженнями
податкового контролю для виконання
функцій, покладених на податкові
органи, а тому не може володіти
інформацією відносно виконання
контрагентом податкових зобов'язань.

Таким чином, обставинами,
встановленими під час розгляду справи,
спростовано висновки перевірки щодо
заниження позивачем податку на
прибуток, податку на додану вартість по
взаємовідносинам з ПАТ «Іскра».

У зв'язку з цим, також необґрунтованим є
застосування до позивача штрафних
(фінансових) санкцій з податку на
прибуток та податку на додану варість.

Враховуючи встановлені судом
обставини та наведені норми
законодавства суд вважає, що позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Під час прийняття постанови суд,
зокрема, вирішує, як розподілити між
сторонами судові витрати (стаття 161 КАС
України).

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Враховуючи висновок суду про
задоволення позову, суд вважає
можливим стягнути на користь позивача
суму сплаченого ним судового збору у
розмірі 487,20 грн.

В судовому засіданні 25 лютого 2014 року
оголошено вступну і резолютивну
частини постанови, постанову у повному
обсязі складено 28 лютого 2014 року.

Керуючись ст.ст. 9, 11, 69-71, 94, 158, 159, 161-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити у
повному обсязі.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіці
Крим № від 20.01.2014 року та №
від 20.01.2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Приватного підприємства
«Фірма «Вікторія-Віта» судовий збір у
розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім)
грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили через
10 днів з дня її проголошення. Якщо
проголошено вступну та резолютивну
частину постанови або справу
розглянуто у порядку письмового
провадження, постанова набирає
законної сили через 10 днів з дня її
отримання у разі неподання апеляційної
скарги.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду через Окружний
адміністративний суд Автономної
Республіки Крим протягом 10 днів з дня
проголошення. У разі проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови або розгляду справи у
порядку письмового провадження,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя Т.В.Пакет