Справа № К/9991/85043/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/85043/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Кочана В.М., Іваненко
Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління праці та соціального
захисту населення Богунської районної
ради м. Житомира про стягнення коштів,
за касаційною скаргою Управління праці
та соціального захисту населення
Богунської районної ради м. Житомира на
постанову Апеляційного суду
Житомирської області від 26 жовтня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У грудні 2009 року позивач звернувся до
суду з позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Богунської районної ради м. Житомира
(далі УПСЗН) про стягнення коштів,
виплата яких передбачена статтею 39
Закону України від 28 лютого 1991 року
№796-ХІІ «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (далі Закон
№796-ХІІ).

В обґрунтування позову зазначав, що є
особою потерпілою внаслідок
Чорнобильської катастрофи ІІІ
категорії, що працює в зоні
гарантованого добровільного
відселення, а тому має право на
щомісячну грошову допомогу,
передбачену Законом №796-ХІІ.

Посилаючись на те, що всупереч
згаданому Закону спірна доплата
провадилась без застосування
кратності до встановленого розміру
мінімальної заробітної плати, а в
твердій грошовій сумі, просив стягнути
з УПСЗН заборгованість з 1 вересня 1996
року по 31 жовтня 2009 року.

Постановою Лугинського районного суду
Житомирської області від 28 травня 2010
року позовні вимоги задоволено
частково.

Оскаржуваною постановою Апеляційного
суду Житомирської області від 26
жовтня 2011 року постанову суду першої
інстанції скасовано, ухвалено нову
постанову, якою позовні вимоги
задоволено частково, зобов'язано
відповідача провести перерахунок та
виплату спірної доплати, передбаченої
статтею 39 Закону №796-ХІІ, з 1 грудня 2008
року по 1 жовтня 2009 року, в решті позову
відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм матеріального та
процесуального права, просить його
рішення скасувати та відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи колегія суддів, в
межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про залишення
скарги без задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами попередніх
інстанції, позивачу щомісяця
виплачувалася передбачена статтею 39
Закону № 796-ХІІ виплата в
розмірі, визначеному постановою
Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Суди на підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що виходячи із загальних засад
пріоритету законів над підзаконними
нормативними актами, при визначенні
розміру спірної виплати застосуванню
підлягає саме стаття 39 Закону № 796-ХІІ,
а не постанова Кабінету Міністрів
України № 836 від 26 липня 1996 року «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», яка істотно звужує обсяг
установлених законом прав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд
обґрунтовано застосував до спірних
правовідносин положення статей 99-100
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Так, частиною 1 статті 39 Закону № 796-ХІІ
визначено, що громадянам, які працюють
на територіях радіоактивного
забруднення, провадиться доплата в
таких розмірах: у зоні безумовного
(обов'язкового) відселення - три
мінімальні заробітні плати; у зоні
гарантованого добровільного
відселення - дві мінімальні заробітні
плати; у зоні посиленого
радіоекологічного контролю - одна
мінімальна заробітна плата.

Суд правильно виходив з того, що норми
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
в частині змін до Закону №796-ХІІ, не
підлягають застосуванню до даного
спору, оскільки рішенням
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року вони визнані
неконституційними.

Крім того, Законом України «Про
Державний бюджет України на 2009 рік»
Кабінету Міністрів України надано
право встановлювати розміри
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Проте, Кабінетом Міністрів України в
цей період таке право використано не
було, а тому вказані норми не
підлягають застосуванню під час
визначення розміру виплати,
передбаченої статтею 39 Закону №796-ХІІ.

Отже, висновок суду щодо нарахування
спірної виплати позивачу у
2008-2009 роках відповідає нормам
матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи касаційної скарги
щодо неправильного застосування норм
матеріального права висновків судів не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
помилковому трактуванні наведених
правових норм.

За правилами частини першої 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо суди не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових рішень, то суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Богунської районної ради м. Житомира
залишити без задоволення, а постанову
Апеляційного суду Житомирської
області від 26 жовтня 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.