Справа № 815/1280/14
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1280/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого - судді
Завальнюка І.В., розглянувши в порядку
письмового провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції Одеської
області про визнання протиправним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із вказаним
позовом, в якому просить визнати
неправомірним та скасувати рішення про
відмову в державній реєстрації прав та
їх обтяжень від 08.01.2014 року № 9762825 на
житловий будинок, який розташований за
адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати
відповідача провести державну
реєстрацію права приватної спільної
часткової власності за позивачем на
нерухоме майно: житловий будинок літ.
«А», загальною площею 54,7 кв. м та
житловою 31 кв.; житловий будинок літ.
«Р» загальною площею 55,6 кв. и та
житловою 18,3 кв. м; з житлового будинку
літ. «Б»: 3-1 коридор пл. 8,1 кв. м, 3-2
санвузол пл. 3,2 кв. м, 3-3 житлова пл. 17,9 кв.
м, 3-4 житлова пл. 10,9 кв. м, 3-5 житлова пл.
20,1 кв. , 3-6 коридор пл. 3,6 кв. м, 3-7 кухня пл.
3 кв. м; котельня літ. «О», сарай літ. «Н»,
«Л», санвузол літ. «П», огородження № 2,
5, 6, 12, 13, 14, 15, 16; 1/2 мостіння 1, мостіння 11,
що складають 61/100 частину
домоволодіння, розташованого на
земельній ділянці площею 636 кв. м.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що у 2008 році вона
успадкувала право власності на 1/2
частину житлового будинку з надвірними
спорудами. В 2013 році позивач звернулась
до реєстраційної служби із завою про
державну реєстрацію права власності на
житловий будинок, який знаходиться в її
фактичному користуванні, додавши
відповідний пакет документів. Однак
позивачу було відмовлено у проведенні
державної реєстрації у зв'язку із
ненаданням нею державного акту на
право власності на земельну ділянку.
При цьому позивачем було надано
документи, які підтверджують її право
постійного користування земельною
ділянкою, що відповідає переліку
документів для проведення реєстрації
права власності, встановленого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22.06.2011 року № 703. Зважаючи на
неправомірність оскаржуваного
рішення, позивач звернулась за судовим
захистом.

До суду з'явився представник позивач,
який позовні вимоги із викладених вище
підстав підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача до суду не
з'явився, про час та місце судового
розгляду справи повідомлений належним
чином; заперечення на адміністративний
позов не надав.

Згідно ч.6 ст.128 КАС України справа
розглянута в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про обґрунтованість
адміністративного позову та наявність
підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва
про право на спадщину (спадкова справа
№ 212/2008, зареєстровано в реєстрі за №
2-1759, а.с.11), виданого Четвертою Одеською
державною нотаріальною конторою 23.09.2009
року, ОСОБА_1 успадкувала 1/2 частину
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Згідно висновку щодо технічної
можливості поділу об'єкту нерухомого
майна, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, з подальшим присвоєнням
нумерації від 26.10.2012 року № 651р, у
фактичному користування ОСОБА_1
знаходяться: житловий будинок літ. «А»,
загальною площею 54,7 кв. м та житловою 31
кв.; житловий будинок літ. «Р» загальною
площею 55,6 кв. и та житловою 18,3 кв. м; з
житлового будинку літ. «Б»: 3-1 коридор
пл. 8,1 кв. м, 3-2 санвузол пл. 3,2 кв. м, 3-3
житлова пл. 17,9 кв. м, 3-4 житлова пл. 10,9 кв.
м, 3-5 житлова пл. 20,1 кв. , 3-6 коридор пл. 3,6
кв. м, 3-7 кухня пл. 3 кв. м; котельня літ.
«О», сарай літ. «Н», «Л», санвузол літ.
«П», огородження № 2, 5, 6, 12, 13, 14, 15, 16; 1/2
мостіння 1, мостіння 11, що складають 61/100
частину домоволодіння, розташованого
на земельній ділянці площею 636 кв. м.

29.09.2008 року Комунальним підприємством
«ОМБТІ та РОН» зареєстровано право
власності за ОСОБА_1 (номер запису 18420 в
книзі 5дом-144) частка: 1/2 на об'єкт:
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1

10 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
Реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції Одеської
області із заявою про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень для
проведення державної реєстрації права
власності, форма власності: приватна,
на житловий будинок, що розташований за
адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1.

Рішенням державного реєстратора прав
на нерухоме майно від 26.12.2013 року № 9580995
розгляд заяви про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень зупинено у зв'язку
із неподанням заявником документів,
визначених Порядком державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011
року № 703, зокрема: документу, що
посвідчує право заявника на земельну
ділянку; витягу з Державного
земельного кадастру про земельну
ділянку; письмової згоди співвласника
об'єкта нерухомого майна щодо
проведення його реконструкції.

На виконання вищезазначеного рішення
державного реєстратора ОСОБА_1 надано
письмову згоду співвласника об'єкта
нерухомого майна щодо проведення його
реконструкції.

Рішенням від 08.01.2014 року № 976825
державний реєстратор Реєстраційної
служби Одеського міського управління
юстиції Одеської області відмовив у
державній реєстрації права власності.

Оцінивши належність, допустимість,
достовірність наданих сторонами
доказів, а також достатність та
взаємний зв'язок у їх сукупності, суд
вважає зазначене рішення
необґрунтованим, а позовні вимоги
підлягаючими задоволенню у зв'язку з
наступним.

Як вбачається з оскаржуваного рішення
про відмову у державній реєстрації
прав та їх обтяжень від 08.01.2014 року №
976825, підставою для його винесення
слугувало неусунення заявником у
п'ятиденний термін усіх обставин, що
були підставою для прийняття рішення
про зупинення розгляду заяви.

Отже, з урахуванням надання позивачем
письмової згоди співвласника об'єкта
нерухомого майна щодо проведення його
реконструкції, фактичною підставою для
винесення оскаржуваного рішення
слугувало неподання заявником
документу, що посвідчує речове право
заявника на земельну ділянку та витягу
з Державного земельного кадастру про
земельну ділянку.

На момент виникнення спірних
правовідносин, процедуру проведення
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень, перелік
документів, необхідних для її
проведення, права та обов'язки
суб'єктів у сфері державної реєстрації
прав, а також процедуру взяття на облік
безхазяйного нерухомого майна
визначав Порядок державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 22 червня 2011 року
№ 703 (втратив чинність з 12.02.2014 року)

Як встановлено судом, разом із заявою
про державну реєстрацію права
власності ОСОБА_1, серед іншого, було
надано документи, які підтверджують
право користування земельною ділянкою,
зокрема рішення виконкому Одеської
міської ради депутатів трудящих № 1265
від 01.11.2005 року, яким ОСОБА_2 надано у
постійне користування зазначену
земельну ділянку. У 1929 році ОСОБА_3 в
порядку 71-84 арт. Цивільного Кодексу
УРСР уклав договір про право забудови
із Одеським Округовим Відділом
Кмунального Господарства. У свою чергу,
ОСОБА_2 подарувала житловий будинок з
надвірними спорудами ОСОБА_4 (матір
ОСОБА_1), згідно договору від 11.12.1980 року,
спадкоємцем якою є ОСОБА_1

За радянських часів право постійного
землекористування виступало головною
формою використання земель. З
розвитком земельних відносин в
Україні, введенням інституту приватної
власності на землю, ця форма
користування земельними ресурсами
поступово втрачала свою вагу. При цьому
законодавство суттєво змінювало коло
суб'єктів, яким могла належати земельна
ділянка на праві постійного
користування.

Так, статтею 13 Земельного кодексу УРСР
від 08.07.1970 передбачалося, що земля в
Українській РСР надається в
користування, серед іншого, громадянам
СРСР.

У зв'язку з набранням чинності
Земельним кодексом України від 25.10.2001 №
2768-III, стаття 126 якого передбачила
посвідчення права постійного
користування земельною ділянкою
державним актом на право постійного
користування земельною ділянкою,
постановою Кабінету Міністрів України
від 02.04.2002 № 449 було затверджено форму
державного акта на право постійного
користування земельною ділянкою.

Поряд із тим суд враховує, що згідно
листа Управління архітектури та
містобудування ОМР від 23.03.2009 року №
401пр-с/01-15/387, земельна ділянка площею
0,0525 на по АДРЕСА_1, розташована в зоні
індивідуальної житлової забудови і
частково в межах магістралі
безперервного руху «Південь-Північ»,
що проектується. У свою чергу, проектна
документації на будівництво
магістралі «Південь-Північ» в районі
АДРЕСА_1 не розроблена, у зв'язку із чим
передача земельної ділянки у власність
для будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд є неможливою до розробки
відповідної проектної документації.

Таким чином, позивач тимчасово (до
розробки проектної документації на
будівництво магістралі
«Південь-Північ» в районі АДРЕСА_1)
позбавлена можливості отримати
державний акт на право власності на
земельну ділянку. Однак суд враховує,
що позивачем до державного реєстратора
було надано документи, які
підтверджують речове право (право
користування) позивача на земельну
ділянку, на якій розташоване
успадковане майно.

Відповідно до ч.3 ст.1225 ЦК України до
спадкоємців житлового будинку, інших
будівель та споруд переходить право
власності або право користування
земельною ділянкою, яка необхідна для
їх обслуговування, якщо інший її розмір
не визначений заповітом.

З аналізу положень ЦК України випливає
висновок, що законодавець виходить із
принципу «земля слідує долі
розташованій на ній будівлі». В силу
цього принципу до спадкоємців
житлового будинку, інших будівель і
споруд переходить одночасно право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розташовані, а також право власності
або право користування тією частиною
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування, якщо інше не
передбачено заповітом.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяжень таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно; державний
реєстр речових прав на нерухоме - єдина
державна інформаційна система, що
містить відомості про права на
нерухоме майно, їх обтяження, а також
про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Державний реєстр прав містить
відомості про зареєстровані права і
обтяження, суб'єктів прав, об'єкти
нерухомого майна, документи, на
підставі яких проведено державну
реєстрацію прав; порядок ведення
Державного реєстру прав визначає
Кабінет Міністрів України, згідно зі
ст.ст. 10, 11 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
державній реєстрації підлягають
виключно заявлені права та їх
обтяження за умови їх відповідності
законодавству і поданим документам,
яка проводиться на підставі заяви
власника, іншого право набувача,
сторони правочину, за яким виникло
право, уповноваженої ними особи, разом
із якою подаються оригінали
документів, необхідних для державної
реєстрації прав та їх обтяжень, їх
копії, засвідчені в установленому
порядку.

Згідно з п.26 Порядку № 703 для проведення
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме майно
необхідними документами є документи,
що підтверджують виникнення, перехід
або припинення права власності та
інших речових прав на нерухоме майно та
інші документи, визначені цим Порядком.

Відповідно до пп.3 п.27 Порядку № 703
документом, що підтверджує виникнення,
перехід та припинення права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, серед іншого, свідоцтво про
право на спадщину, видане нотаріусом
або консульською установою України, чи
його дублікат.

Згідно з ч.4 ст.25 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» відмова
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень з підстав, не передбачених цим
Законом, заборонена.

Отже, рішення відповідача про відмову в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень від 08.01.2014 року № 9762825 на
житловий будинок, який розташований за
адресою: АДРЕСА_1, не відповідає
законодавству, яким врегульовані
спірні правовідносини.

Перевіряючи обґрунтованість та
законність дій та рішень суб'єкта
владних повноважень, суд враховує
наведене нормативне регулювання та
вимоги частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень
органів владних повноважень, суд
керується критеріями, закріпленими у
ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Одним із головних принципів
адміністративного судочинства,
відповідно до ст. 7 КАС України є
принцип верховенства права. Відповідно
до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС
України суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права.

В адміністративному судочинстві
принцип верховенства права зобов'язує
суд надавати законам та іншим
нормативно-правовим актам тлумачення у
спосіб, який забезпечує пріоритет прав
людини при вирішенні справи.
Тлумачення законів та
нормативно-правових актів не може
спричиняти несправедливих обмежень
прав людини.

Системний аналіз наведених правових
норм при застосуванні до
правовідносин, що є предметом судового
дослідження, вказує на те, що
відповідач, який є суб'єктом владних
повноважень при прийнятті
оскаржуваного рішення діяв з без усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії), без
дотримання необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія) та без урахування
принципу верховенства права.

При цьому суд зазначає, що
пропорційність - це критерій, який
містить поняття мінімальних обмежень
стосовно здійснення гарантованих прав
та поняття необхідного захисту
загальних інтересів у демократичному
суспільстві.

Мета оскаржуваного акту має бути
достатньо важливою для того, щоб
вважати його юридичну дію такою, що
переважає над дією конституційного
положення, яке гарантує відповідне
право. Воно має стосуватися інтересів,
захист яких є нагальною і основною
потребою у вільному і демократичному
суспільстві. Засоби, вибрані задля цієї
мети, мають бути виправданими за
критерієм пропорційності: a) мати
раціональний зв'язок з такою метою, не
повинні бути свавільними,
несправедливими чи ґрунтуватися на
ірраціональних міркуваннях; б)
ущемляти відповідне право якомога
меншою мірою; і в) їхні наслідки для
відповідних прав мають бути
пропорційними до цієї мети.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС
України, згідно якої усі учасники
адміністративного процесу є рівними та
ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і
вирішення справ у адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними доказів, з'ясувавши
обставини у справі; перевіривши всі
доводи і заперечення сторін та надавши
правову оцінку наданим доказам, суд
дійшов висновку про обґрунтованість
позовних вимог, у зв'язку із чим позов
підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати неправомірним та
скасувати рішення державного
реєстратора Реєстраційної служби
Одеського міського управління юстиції
Одеської області Голоцван Євгена
Олександровича про відмову в державній
реєстрації прав та їх обтяжень від
08.01.2014 року № 9762825 на житловий будинок,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати Реєстраційну службу
Одеського міського управління юстиції
Одеської області провести державну
реєстрацію права приватної спільної
часткової власності за ОСОБА_1 на
нерухоме майно: житловий будинок літ.
«А», загальною площею 54,7 кв. м та
житловою 31 кв.; житловий будинок літ.
«Р» загальною площею 55,6 кв. и та
житловою 18,3 кв. м; з житлового будинку
літ. «Б»: 3-1 коридор пл. 8,1 кв. м, 3-2
санвузол пл. 3,2 кв. м, 3-3 житлова пл. 17,9 кв.
м, 3-4 житлова пл. 10,9 кв. м, 3-5 житлова пл.
20,1 кв. , 3-6 коридор пл. 3,6 кв. м, 3-7 кухня пл.
3 кв. м; котельня літ. «О», сарай літ. «Н»,
«Л», санвузол літ. «П», огородження № 2,
5, 6, 12, 13, 14, 15, 16; 1/2 мостіння 1, мостіння 11,
що складають 61/100 частину
домоволодіння, розташованого на
земельній ділянці площею 636 кв. м.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня отримання копії постанови.

Суддя _______________
І.В. Завальнюк