Справа № 815/4605/13-а
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4605/13-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді
Вовченко O.A.,

судді
Бутенка А.В.,

судді
Стеценка О.О.,

секретар судового засідання
Дубовик Г.В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача -
Максимової О.О. (за довіреністю),

перекладача -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної Міграційної Служби України
про скасування рішення від 22.04.2013 року
№241-13, зобов'язання прийняти рішення
про визнання біженцем, або особою, яка
потребує додаткового захисту, суд -

В С Т А Н
О В И В :

До Одеського окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_1 з позовними вимогами до
Державної Міграційної Служби України
про скасування рішення від 22.04.2013 року
№241-13, зобов'язання прийняти рішення
про визнання біженцем, або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивач є громадянином Гвінеї, але не
може та не бажає користуватися
захистом цієї країни внаслідок
обгрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань, в зв'язку з політичними
переконаннями. Позивач є членом
опозиційної партії Гвінеї та приймав
активну участь в діяльності партії,
займався розповсюдженням інформації
відносно діяльності партії. За власною
ініціативою, позивач покинув займатися
політикою, внаслідок чого зазнав
утиску та переслідувань зі сторони
своєї партії. Побоюючись за власне
життя, змушений був покинути країну
походження. Приймаючи до уваги
вищевикладене, просив
адміністративний позов задовольнити в
повному обсязі.

Позивач підтримав позовні вимоги в
повному обсязі та просив суд їх
задовольнити, з підстав викладених у
позовній заяві.

Від відповідача до суду було надано
письмові заперечення на
адміністративний позов. В яких
відповідач просив відмовити в
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_1, оскільки ситуація в країні
походження позивача не відноситься до
конвенційних ознак, тобто не є такою, що
надає безумних підстав для визнання
особи біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Також під час
розгляду заяви про визнання біженцем
або особою, що потребує додаткового
захисту, орган міграційної служби
встановив, що ані позивач особисто, ані
члени його сімї за жодною із
конвенційних ознак в країні походження
не переслідувалися, побоювання
переслідувань достовірними доказами
не підтверджуються. Крім того, в
заперченнях зверталася увага суду на
те, що позивач звернувся за захистом до
управління міграційної служби в
Одеській області лише в 2012 році,
перебуваючи на території України не
легально з 10.11.2009 року, чим порушив
умови ст. 5 Закону України «про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», в звязку з цим в
задоволенні адміністративного позову,
просив відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав позицію,
викладену в письмових заперерченнях та
просив в задоволенні
адміністративного позову відмовити в
повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, зокрема,
проаналізувавши особову справу ОСОБА_1
№ ODS 12/374 (а.с.11-67), суд встановив, що
адміністративний позов не підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином
Гвінеї, за національністю - гвінеєць, за
віросповіданням - іслам, мусульманин
(а.с.16).

Як вбачається з протоколу співбесіди з
громадянином Гвінеї (Конакрі) ОСОБА_1
(а.с.30-37), до України позивач прибув
13.02.2008 року. З країни походження виїздив
літаком авіарейсом Конакрі (Гвінея) -
Касабланка (Марокко) - Стамбул
(Туреччина) - м. Київ (Україна) літаком.
Країну походження залишив 12.02.2008 року,
при цьому проблем при перетинанні
кордону у позивача не виникало.

Докладні причини виїзду з країни
походження позивачем зазначені в
анкеті (а.с.19-20): в 2006 році позивач
вступив в партію U.F.D.G, метою якої є
захист прав населення Гвінеї, боротьба
з корупцією та допомога молоді в
покращенні життя. В 2007 році позивач
став секретарем району партії в районі
Імбая Екол. Під час проведення мітингу
позивач роздавав листівки від даної
партії. Мітинг був розігнаний
представниками міліції та військових.
Позивача побили, затримали, але
відпустили за умови, що він більше не
прийматиме участі в таких мітингах.
15.01.2008 року позивач знову приймав
участь у мітингу, який став за мету
усунення влади. Даний мітинг був
розігнаний, однак позивачу вдалося
втекти до іншого міста, де проживає
його дідусь. Батько ОСОБА_1 побоюючись
за його життя звернувся до фірми, яка
займається оформленням документів для
навчання за кордоном, і відправив
позивача до більш безпечної країни.

При цьому під час анкетування позивач
також повідомив, що до нього не
застосовувалися будь-які
адміністративні заходи, позивач не
притягувався до кримінальної
відповідальності, в армії не служив.

Судом встановлено, що 17 вересня 2012 року
ОСОБА_1 звернувся до Управління у
справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській
області із заявою про надання йому
статусу біженця або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.14-15).

За результатами розгляду документів,
щодо надання позивачу статусу біженця
в Україні, Управлінням у справах
біженців ГУ ДМСУ в Одеській області був
прийнятий висновок від 19.02.2013 року ODS
№12/374 щодо відмови у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.58-65), обґрунтовуючи його
тим, що враховуючи надану заявником
інформацію під час анкетування та
проведення портоколу співбесіди, в
громадянина Гвінеї-Конакрі ОСОБА_1
немає ознак особи, що може вважатися
біженцем через відсутність побоювання
стати жертвою переслідування за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань. Заявник не зміг довести
фактів загроз життю, безпеці чи свободі
в країні походження через побоювання
застосування до нього смертної кари
або виконання вироку про сметрну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 22 квітня 2013 року №241-13 (а.с.66)
підтриманий вище зазначений висновок
та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до
абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
як особі, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1
ст.1 цього Закону, відсутні.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", відповідно до
статті 1 якого біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", поняття
"біженець" включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що "побоювання
стати жертвою переслідувань"
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
"побоювання". "Побоювання" є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалась навколо неї. Саме під
впливом цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту» від
27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори,
які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої
Керівництва з процедур і критеріїв з
визначення статусу біженця УВКБ ООН
встановлено, що під відмовою в захисті
країни громадянської належності
необхідно розуміти, що особі
відмовлено в послугах по видачі
національного паспорту, продовженні
терміну його дії, відмовлено в наданні
дозволу повернутися на свою територію.
Вказані факти можна розцінювати як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Але, якщо захист з боку
своєї країни приймається і немає
підстав для відмови з причин цілком
обґрунтованих побоювань від цього
захисту, дана особа не потребує
міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було
надано до Управління міграційної
служби в Одеській області доказів та
аргументованих пояснень про факти
переслідування на батьківщині та
доводів щодо відмови країни його
громадянської належності захищати
його права від дискримінації,
переслідувань. Крім того, під час
розгляду справи судом позивачем також
не повідомлено фактів та не надано
доказів в обґрунтування наявних
побоювань переслідувань або
дискримінації особисто його.

Також суд звертає увагу на те, що
позивач звернувся за захистом до
управління міграційної служби в
Одеській області лише в 2012 році,
перебуваючи на території України не
легально з 13.02.2008 року пояснивши пізнє
звернення до ДМС в Одеській області
так: «З 2010 року в мене немає реєстрації,
потім я чекав гроші, грошей не отримав
та звернувся до ДМС» (а.с.37). Вказаний
факт свідчить про порушення позивачем
умов ст. 5 Закону України «про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
Також в судовому засіданні позивач
пояснив, що на час його виїзду з країни
походження відносно ОСОБА_1
переслідувань не було, протее в країні
булла не стабільна політична
обстановка, в звязку з чим у нього
виникла нагода покинути Батьківщину, а
сааме: для навчання в Україні, однак в
Харківському національному
університеті він не навчався.

З огляду на вищевикладене, суд вважає,
що обставини, на які посилається
позивач як на підставу для надання йому
статусу біженця в Україні, не вказують
на наявність у нього об'єктивних причин
для побоювання стати жертвою
переслідувань у країні походження за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів, суд прийшов до
висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1
про надання йому статусу біженця в
Україні відповідачем здійснені усі
дії, передбачені законодавством про
біженців для встановлення інформації
про заявника та обставин, які стали
підставою для звернення із заявою про
набуття статусу біженця. При цьому,
Державна міграційна служба України
діяла в межах Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
прийняла рішення відповідно до
повноважень, визначених цим Законом,
які передбачають виконання
зазначеними органами своїх
повноважень, з якою це повноваження
надано та з дотриманням процедури
прийняття рішень, встановленої
Законом, а тому позовні вимоги позивача
задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1
задоволенню не підлягають за їх
безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 158-163
КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Державної Міграційної
Служби України про скасування рішення
від 22.04.2013 року №241-13, зобов'язання
прийняти рішення про визнання
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст постанови
виготовлений та підписаний суддею 11
березня 2014 року.

Головуючий суддя
Вовченко O.A.

Суддя
Бутенко
А.В.

Суддя
Стеценко О.О.