Справа № 826/775/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 березня 2014 року № 826/775/14
Окружний адміністративний суд
міста Києва в складі судді Качура І.А.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у Подільському районі м.
Києва, третя особа Товариство з
обмеженою відповідальністю «Діаманд
Делюкс» про визнання протиправними та
скасування податкових повідомлень -
До Окружного адміністративного
суду м. Києва звернулась Фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту
також - позивач) з позовом до Державної
податкової інспекції у Подільському
районі м. Києва (надалі також -
відповідач), третя особа Товариство з
обмеженою відповідальністю «Діаманд
Делюкс», в якому просив:
- визнати протиправними і скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Подільському районі м. Києва від 31.05.2013
В обґрунтування позовних вимог
покликався на те, що висновки,
викладені в акті перевірки є
помилковими, а спірні повідомлення -
рішення не ґрунтуються на нормах
матеріального права.

Відповідач проти задоволення позову
заперечував з мотивів
необґрунтованості та безпідставності.

В ході судового розгляду справи
протокольною ухвалою суду здійснено
заміну первісного відповідача -
Державної податкової інспекції у
Подільському районі м. Києва його
правонаступником Державною податковою
інспекцією у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві.

Третя особа проти заявленого позову
позиції виклала, у судове засідання не
прибула, про час, дату і місце судового
розгляду справи повідомлялась
належним чином.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням
вимог ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд дійшов
висновку про доцільність розгляду
справи у письмовому провадженні на
підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про те, що
позов підлягає задоволенню з огляду
про наступне.

Матеріалами справи встановлено,
що відповідачем проведено
документальну планову виїзну
перевірку позивача з питань
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків, зборів
(обов'язкових платежів) за період з
01.01.2012 року по 31.12.2012 року.

За результатами перевірки
відповідачем складено акт перевірки
№1789/17-2-06/НОМЕР_1 від 18.05.2013 року (надалі -
акт перевірки).

В ході проведеної перевірки
відповідачем встановлено порушення п.
138.2 ст. 138, п.167.1 ст. 167, п.177.4 ст. 177, ст. 198
України, в результаті чого, на думку
податкового органу за червень, жовтень
2012 року встановлені розбіжності у
формуванні оподатковуваного доходу на
суму 322271,48 грн. у наступних
контрагентів: ТОВ «Технооптторг-Трейд»
- 26697,97 грн., ПП «АЛТ-Сервіс» - 23724,00 грн.,
ТОВ «БЕЛ ОІЛ» - 56233,10 грн. внаслідок
завищення валових витрат на закупку
запчастин та ремонт автомобілів, які не
підтверджуються первинними
документами, та ТОВ «Діаманд Делюкс» -
215616,41 грн. господарська діяльність
якого у червні 2012 року є нікчемною,
внаслідок чого донарахованого податку
на доходи фізичних осіб у сумі 51689,10 грн.
Перевіркою встановлено завищення
валових витрат в сумі 322271,48 грн.

Також відповідачем встановлено
порушення п.18.1 ст. 18, п. 177.7 ст. 177 ПК
України в результаті чого донараховано
податку на доходи фізичних осіб, що
сплачується податковими агентами, із
доходів платника податку у вигляді
заробітної плати за 2012 рік на суму 42940,00
грн. Виходячи з викладеного, позивачу
донараховано податку на доходи
фізичних осіб, що сплачується
податковими агентами, із доходів
платника податку у вигляді заробітної
плати за перевіряє мий період всього на
суму 6441,00 грн.

На підставі акту перевірки,
відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення від 31.05.2013 року
№, від 31.05.2013 року № та від
31.05.2013 року №.

Вирішуючи спір по суті, суд
виходив із наступного.

Відповідно до п. 198.2. ст. 198
Податкового кодексу України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 201.1. ПК України,
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою (за
наявності) податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих рядках такі
обов'язкові реквізити: а) порядковий
номер податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи - продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; є)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

У разі, коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

В ході судового розгляду справи
підтверджено, що податкові накладні
за перевіряємий період виписані
позивачем з дотриманням вимог п. 201.11 ст.
201 ПК України.

Разом з тим, відповідно до статті
9 Закону «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

• назву документа (форми);

• дату і місце складання;

• назву підприємства, від імені
якого складено документ;

• зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції;

• посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

• особистий підпис або інші дані,
що дають змогу ідентифікувати особу,
яка брала

участь у здійсненні господарської
операції.

Судом встановлено, що на момент
виписування всіх податкових накладних,
на підставі яких позивачем було
сформовано податковий кредит, ТОВ
«Технооптторг-Трейд», ТОВ «АЛТ-Сервіс»,
ТОВ «Бел ОІЛ», ТОВ «Діаманд Делюкс»
являлися платниками ПДВ, що
встановлено самим податковим органом.

При цьому, господарська
діяльність позивача базувалася на
договорах укладених з вищевказаними
підприємствами, згідно яких позивач
замовляв та придбавав у ТОВ
«Технооптторг-Трейд» - запчастини
(гумові шини); у ТОВ «АЛТ-Сервіс», ТОВ
«Бел ОІЛ» - пальне; у ТОВ «Діаманд
Делюкс» - теплоізоляцію, листи
оцинковані та інші будівельні
матеріали, а також транспортні послуги
по перевезенню вантажу автомобільним
транспортом останнього у міському,
приміському й міжміському сполученні.

На виконання зобов'язань за
вказаними договорами, копії яких
містяться у матеріалах справи, між
сторонами укладалися акти
здачі-приймання виконаних робіт
(наданих послуг), виставлялися рахунки -
фактури, проводилися оплати,
виписувалися податкові накладні та
видаткові накладні.

Вищевказані первинні документи
оформлені належним чином та
підтверджують правомірність включення
сум податку на додану вартість до
складу податкового кредиту.

Доводи відповідача про
відсутність реальних поставок робіт
(послуг) від постачальника ТОВ «Джапан
Індастріз» до покупця ТОВ «Діаманд
Делюкс», щодо відсутності факту
здійснення суб'єктом господарювання,
задекларованого основного виду
діяльності спрямованого на виконання
взятих на себе зобов'язань в тому числі
перед позивачем не є підставою для
притягнення до юридичної
відповідальності позивача.

Так, законодавством України на
одну із сторін цивільно-правової угоди
- покупця товару, яка є платником
податків, не покладено обов'язку
здійснення контролю за дотриманням
усіма виконавцями, постачальниками по
ланцюгу постачання вимог
законодавства щодо здійснення
господарської діяльності, сплати
податку і в подальшому можливі будь-які
неправомірні дії будь-кого з
виконавців, постачальників у ланцюгу
постачання, зазнавати певних
негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на декларування
валових витрат та права на податковий
кредит з податку на додану вартість,
яке виникло в результаті сплати
податку на додану вартість при
придбанні товару (робіт, послуг).

При цьому, відповідальність за
порушення норм податкового
законодавства є самостійним видом
юридичної відповідальності і
застосування незалежно від
відповідальності за порушення правил
здійснення господарської діяльності.
Отже, в даному разі для перевірки
законності здійснених донарахувань
оспорюваних сум податкових зобов'язань
позивачеві, дослідженню підлягають
обставини щодо реальності здійснення
господарських операцій та
правильності формування даних
податкового обліку за наслідками
виконання цих операцій.

Суд звертає увагу на те, що якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджет, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість та мас всі
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Доводи відповідача про
нікчемність укладених позивачем угод у
перевіряємий період спростовані
наступним.

Підставою недійсності правочину,
згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 3 ЦК
України.

Загальні вимоги, додержання яких
є необхідним для чинності правочину,
визначені ст. 203 ЦК України, згідно із
якою зміст правочину не може
суперечити Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
виповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим, в акті перевірки
відсутні докази того, що на час
укладення правочину вище перелічені
умови не були виконані позивачем в
повному обсязі.

Приписами ст. 204 Цивільного
кодексу України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом, або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» до нікчемних
правочинів відносяться правочини,
недійсність яких встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 ЦК
тощо), та оспорювані - якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує їх
дійсність. Нікчемний правочин є
недійсним через невідповідність його
вимогам закону та не потребує визнання
його таким судом. Оспорюваний правочин
може бути визнаний недійсним лише за
рішенням суду (п.4 Постанови).

Відповідач як під час проведення
перевірки, так і в ході судового
розгляду справи не надано доказів
визнання договорів, укладених між
позивачем, недійсними в судовому
порядку, або доказів наявності умислу
при їх укладенні, що завідомо
суперечать інтересам держави та
суспільства.

При цьому відповідачем не
зазначено в акті перевірки обставин,
які б вказували на невідповідність
змісту договорів, укладених позивачем
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
на вчинення правочинів особам, за
межами їх цивільної дієздатності; на
вчинення правочину з дефектами волі
або недодержання вимог щодо форми
правочину.

Правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином, про що
йдеться в Акті перевірки, визначений
законом як фіктивний (ст. 234 ЦК України).
Фіктивні правочини не віднесено
законом до нікчемних, їх недійсність
визначається тільки судом. При цьому
судові рішення про визнання договорів,
укладених позивачем з контрагентами
недійсними, відсутні.

Окрім того, чинне законодавство
України не ставить в залежність
виникнення у платника ПДВ права на
податковий кредит та бюджетне
відшкодування від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання.

Доводи відповідача про завищення
позивачем валових витрат внаслідок
віднесення валових витрат сум коштів
на придбання запчастин та
паливно-мастильних матеріалів, не
підтверджених первинними документами
з ТОВ «Технооптторг», ТОВ «АЛТ-Сервіс»
та ТОВ «Бел Оіл», спростовані з огляду
про наступне.

Відповідно до п. 138.6 ст. 138 ПК
України, собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу. Перелік витрат,
що формують собівартість виготовлених
та реалізованих товарів, виконаних
робіт, наданих послуг, наведено у п. 138.8
ст. 138 ПКУ, до них, зокрема, належить
вартість придбаних послуг, прямо
пов'язаних з виробництвом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку, де складу витрат
не включаються (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України).

Проте, в ході судового розгляду
справи встановлено, що факт здійснення
господарських операцій позивача з ТОВ
«Технооптторг», ТОЕ «АЛТ-Сервіс» та ТОВ
«Бел Оіл» підтверджується
відповідними податковими накладними,
видатковими накладним та договорами,
які складенні з дотриманням вимог
ст.ст. 1, 9 «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», а також
ст. 201 ПК України.

Щодо тверджень відповідача
використання позивачем найманих осіб,
які зазначені товарно-транспортних
накладних, то дана обставина також
спростована, оскільки згідно договору
про перевезення вантажів
автомобільним транспортом №2 від 03.01.2012
року, договору про перевезення
вантажів автомобільним транспортом №1
від 01.02.2012 року, договору про
перевезення вантажів автомобільним
транспортом №01/07 від 01.07.2012 року,
договору про транспортні перевезення
№3010 від 30.10.2012 року перевізники
зобов'язалися отримати та доставити
ввірений йому для перевезення вантаж
до пункту призначення і видати його
уповноваженій на одержання вантажу
особі, а позивач зобов'язався
пред'явити для перевезення вантаж та
сплатити за перевезення вантажу плату.

Таким чином, нібито наймані особи
на яких посилається податковий орган в
своєму акті перевірки та які вказані в
товарно-транспортних накладних
являються найманими особами
Перевізників з якими заключні договори
перевезення вантажу, а не позивача та
працюють на посаді водіїв.

Враховуючи вищевикладене позивач не
виступає в силу ст. 18 ПК України
податковим агентом щодо виплати доходу
фізичних осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 так як не перебуває з
останніми в трудових та
цивільно-правових відносинах.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини, суд
прийшов до висновку про те, що позовні
вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних
повноважень не доведено правомірність
спірних рішень.

Враховуючи викладене, керуючись
статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними і скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Подільському районі м. Києва від 31.05.2013
року №, 31.05.2013 року № та від
31.05.2013 року №.

Зобов'язати Управління Державної
казначейської служби України у
Печерському районі м. Києва стягнути
судові витрати в сумі 1827, 00 грн. на
користь Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету
України шляхом їх безспірного списання
із рахунків Державної податкової
інспекції у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві.

Постанова набирає законної сили
згідно ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя
І.А. Качур