Справа № 2а-3250/11/2170
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/35399/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Іваненко Я.Л.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_3 до Державної податкової
інспекції у Генічеському району
Херсонської області про визнання
незаконними наказів та поновлення на
роботі, касаційне провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_3
на постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 06 липня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18 квітня 2012
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції у Генічеському району
Херсонської області про визнання
незаконними наказів та поновлення на
роботі.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 06 липня 2011
року, залишеною без зміни ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18 квітня 2012
року, у задоволенні позову ОСОБА_3 було
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, ОСОБА_3 звернувся з касаційною
скаргою, в якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати, а в справі прийняти нове
рішення про задоволення позовних
вимог, посилаючись на порушення судами
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 211 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України)
підставами касаційного оскарження є
порушення судом норм матеріального чи
процесуального права.

Відповідно до вимог статті 220 КАС
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з ч. 3 ст. 159 КАС України
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_3
працював на посаді головного
державного податкового
ревізора-інспектора відділу
оподаткування фізичних осіб ДПІ у
Генічеському районі та наказом від
09.09.2009 року № 22-о, на підставі заяви, був
тимчасово переведений на «посаду
начальника відділу податкового
контролю юридичних осіб» на період
відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_4

Отже, між відповідачем та ОСОБА_3 09.09.2009
року було укладено трудову угоду на
визначений строк, про що винесено
вищевказаний наказ №22-о, у якому, в свою
чергу, начальником ДПІ було визначено
певну подію, з якою пов'язано
припинення трудових відносин, а саме -
вихід на роботу з відпустки по догляду
за дитиною ОСОБА_4

Наказом Державної податкової
інспекції у Генічеському районі від
01.02.2011 року №8-о ОСОБА_3, відповідно до п.3
ст.40 Кодексу законів про працю України,
з 03.02.2011 року було звільнено із займаної
посади - за систематичне невиконання
трудових обов'язків. Своє звільнення
позивач оскаржив до окружного суду.

В подальшому, 19.05.2011 року відповідач на
виконання постанови Херсонського
окружного адміністративного суду від
13.05.2011 року, прийняв рішення про
скасування свого наказу від 01.02.2011 року
№8-о про звільнення ОСОБА_3 та його
поновлення на посаді «начальника
відділу податкового контролю
юридичних осіб ДПІ у Генічеському
районі з 19.05.2011 року».

Однак, у зв'язку із допущенням
технічної помилки, 20.05.2011 року
відповідач видав наказ №31-о про
внесення змін до свого наказу №27-о від
19.05.2011р. про поновлення ОСОБА_3 на посаді
з 03.02.2011 року, як це було передбачено
постановою суду.

Тобто, відповідач поновив позивача на
тій самій посаді, яку останній займав
до звільнення виключно у зв'язку із
визнання судом його попереднього
звільнення незаконним.

Крім того, судами встановлено, що 18.05.2011
року ОСОБА_4 звернулася до ДПІ у
Генічеському районі із заявою, в якій
просила вважати її такою, що
повернулася з відпустки по догляду за
дитиною та стала до роботи з 19.05.2011 року.

19.05.2011 року, наказом начальника ДПІ у
Генічеському районі №28-о позивача було
звільнено із займаної посади
відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України, у
зв'язку із закінченням строку
трудового договору.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції, з доводами якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
прийшов до висновку, щодо законності
звільнення позивача з займаної посади
та правомірності оскаржуваного
рішення відповідача стосовно
припинення трудового договору з
позивачем на підставі п. 2 ст.
36 КЗпП України.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з вказаними висновками
судів попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.23 КЗпП
України, трудовий договір укладається
на визначений строк, встановлений за
погодженням сторін.

Як зазначено у статті 24 КЗпП України
укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника підприємства,
установи, організації чи
уповноваженого ним органу.

При укладенні трудового договору на
визначений строк, цей строк
встановлюється за погодженням сторін і
може визначатися часом настання певної
події.

З урахуванням того, що 18.05.2011 року
ОСОБА_4 звернулася до ДПІ у
Генічеському районі із заявою, в якій
просила вважати її такою, що
повернулася з відпустки по догляду за
дитиною та стала до роботи з 19.05.2011 року,
а тому, відповідач, посилаючись на п.2
ст.36 КЗпП України, правомірно 19.05.2011
року одночасно прийняв рішення (наказ)
про звільнення ОСОБА_3 із займаної
посади, на яку останній, в свою чергу,
був фактично поновлений з 03.02.2011 року.

Крім того, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції, що звільнення
позивача відбулося виключно в силу
закінчення строку трудового договору,
а на ці правовідносини не поширюється
ч.3 ст.40 КЗпП України, яка передбачає
заборону звільнення працівника в
період його тимчасової
непрацездатності, оскільки така
заборона можлива лише у разі
звільнення працівника з ініціативи
роботодавця. До того ж, як встановлено
судом попередньої інстанції,
відповідачу, при виданні спірного
наказу про звільнення взагалі не було
відомо, що позивач знаходився на
амбулаторному лікуванні.

З урахуванням викладеного, суди першої
та апеляційної інстанцій дійшли
правильного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.3 ст. 2201 КАС України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, оскільки судові рішення
ухваленні з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана правильно, а доводи касаційної
скарги висновків судів не
спростовують.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 06 липня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18 квітня 2012
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: