Справа № 807/1245/13а
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року
Справа
№ 10061/13/876

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Костіва М.В. та
Савицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у м.Львові апеляційну
скаргу Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від
13.06.2013р. в адміністративній справі за
позовом Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів,-

В С Т А Н О В И Л А:

15.04.2013р. позивач Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернувся до суду із
позовною заявою, в якій просив стягнути
з відповідача фізичної особи -
підприємця /ФОП/ ОСОБА_1
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2012
році в розмірі 14680 грн. (а.с.3-4).

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 13.06.2013р. в
задоволенні заявленого позову
відмовлено (а.с.41-44).

Не погодившись із винесеним судовим
рішенням, постанову суду оскаржив
позивач Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, який покликаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить суд апеляційної інстанції
скасувати постанову суду та прийняти
нове рішення, яким заявлений позов
задоволити (а.с.47-48).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що подані відповідачем звіти до
районного центру зайнятості містять
лише інформацію про вільні робочі
місця; вказані звіти подаються
роботодавцями лише з метою наступного
їх подання до суду як доказ наявності
робочих місць для інвалідів. Також
апелянт ставить на вирішення суду
питання невиконання нормативу (а не
наявності вільних робочих місць) та
непрацевлаштування інвалідів.

Підкреслює, що ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» розцінює
виконанням нормативу лише реальне
працевлаштування інваліда, а не
забезпечення його працевлаштування, як
помилково вважає відповідач.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання на виклик суду не
з'явилися, а відтак на підставі п.2 ч.1
ст.197 КАС України суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно Звіту відповідача про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2012 рік по формі № 10-ПІ,
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу в 2012
році становила 15 осіб; чисельність
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати у відповідача на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», у цей період
(розрахунково) складає 1 (одна) особа,
тоді як працевлаштованих інвалідів у
відповідача протягом 2012 році фактично
не було (а.с.5).

Відповідно до розрахунку
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів, сума
адміністративно-господарських санкцій
визначена в розмірі 14680 грн. (а.с.6).

Згідно довідки Берегівського
міськрайонного центру зайнятості № 262
від 27.05.2013р. відповідачем упродовж 2012
року подавалися до центру зайнятості
звіти № 3-ПН про наявність вакансій;
протягом цього часу четверо осіб з
обмеженими фізичними можливостями
скеровувалися до ФОП ОСОБА_1, одна особа
відмовилася від запропонованої роботи,
троє осіб не відповідали вимогам (а.с.33).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
матеріалами справи доведено вжиття
відповідачем у 2012 році заходів для
виконання вимог Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», які полягали у
зверненні до центру зайнятості, в якому
наголошувалося про потребу
працівників на 2012 рік. За таких
обставин ФОП ОСОБА_1 вжила всіх
залежних від неї заходів для
недопущення господарського
правопорушення; суду не надано доказів
відмови у працевлаштуванні інвалідів з
боку відповідача, а також не
представлені докази направлення
органами виконавчої влади,
громадськими організаціями тощо
інвалідів для працевлаштування на
створених відповідачем робочих місцях.
Не надано доказів безпосереднього
звернення інвалідів на підприємство з
метою працевлаштування та відмови з
боку відповідача в такому
працевлаштуванні.

Колегія суддів вважає такі висновки
суду першої інстанції вірними та
обґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч.8 ст.69 Господарського
кодексу /ГК/ України підприємство з
правом найму робочої сили забезпечує
визначену відповідно до закону
кількість робочих місць для
працевлаштування, зокрема інвалідів.
Відповідальність підприємства за
невиконання даної вимоги
встановлюється законом.

Спеціальним законом, який визначає
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні і гарантує їм рівні
з усіма іншими громадянами можливості
для участі в економічній, політичній і
соціальній сферах життя суспільства,
створення необхідних умов, які дають
можливість інвалідам вести
повноцінний спосіб життя згідно з
індивідуальними здібностями і
інтересами, є Закон України № 875-XII від
21.03.1991р. «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».

Згідно вимог Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин):

ст.19 - для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

ст.20 - підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Як слідує із змісту рекомендацій
президії ВАС України № 07.2-10/2 від
14.04.2008р. «Про деякі питання практики
застосування адміністративними судами
законодавства про забезпечення права
інвалідів на працевлаштування», при
розгляді наведеної справи підлягають
встановленню такі обставини як
створення відповідачем робочих місць
відповідно до встановленого нормативу;
інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад); спрямування центрами
зайнятості інвалідів до роботодавців
та випадки безпосереднього звернення
інвалідів до роботодавців з питань
працевлаштування, а також причини
непрацевлаштування роботодавцями
інвалідів.

Відхиляючи подану апеляційну скаргу,
колегія суддів виходить з того, що у
звітному 2012 році відповідачем
скеровувалася до районного центру
зайнятості інформація (звіти) про
наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів, також
районним центром зайнятості вживалися
заходи для пошуку інвалідів, які б
відповідали вимогам для роботи у
відповідача, однак таких не виявлено
(а.с.33-34).

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про те, що відповідачем в 2012
році були вжиті всі можливі заходи для
працевлаштування інвалідів, при цьому
дійсною причиною непрацевлаштування
інвалідів була відмова останніх від
запропонованої відповідачем роботи,
невідповідність осіб з обмеженими
фізичними можливостями вимогам
запронованої роботи.

Отже, із матеріалів справи та
представлених доказів вбачається
правомірність дій відповідача,
відсутність його вини у
непрацевлаштуванні інвалідів, що є
складовими господарського
правопорушення; ним здійснені всі
залежні від нього заходи по
недопущенню господарського
правопорушення, а тому відсутні
правові підстави для застосування
юридичної відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

При вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
колегія суддів виходить із загальних
норм права відносно відповідальності
за порушення зобов'язань та
встановлення в діях або бездіяльності
роботодавця складу правопорушення з
метою застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що обов'язок підприємства
щодо створення робочих місць для
інвалідів не супроводжується його
обов'язком підбирати інвалідів на
створені робочі місця. Такий обов'язок
покладається на органи
працевлаштування, що перелічені в ч.1
ст.18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні».

Однак обов'язок державних органів щодо
забезпечення працевлаштування
інвалідів виникає лише після виконання
підприємствами обов'язку щодо
створення робочих місць і надання,
передбаченої законодавством про
соціальну захищеність інвалідів,
інформації про наявність вільних
робочих місць та вакантних посад, на
яких може використовуватися праця
інвалідів. При відсутності такої
інформації, органи, визначені ст.18
цього Закону, не можуть скористатися
своїми правами.

Конвенція про професійну реабілітацію
та зайнятість інвалідів № 159,
ратифікована Законом України «Про
ратифікацію Конвенції про професійну
реабілітацію та зайнятість інвалідів
№ 159», вказує на те, що органи державної
влади повинні сприяти
працевлаштуванню шляхом:

- сприяння можливості зайнятості
інвалідів на відкритому ринку праці
(стаття 3);

- проведення консультацій з
представницькими організаціями
підприємців і трудящих щодо здійснення
зазначеної політики, в тому числі
заходів, яких слід вжити з метою
сприяння співробітництву та
координації державних і приватних
органів, що займаються професійною
реабілітацією, консультацій з
представницькими організаціями
інвалідів і у справах інвалідів (стаття
5);

- вжиття заходів з метою організації й
оцінки служб професійної орієнтації,
професійного навчання,
працевлаштування, зайнятості, а також
інших пов'язаних з ними служб, щоб
інваліди мали можливість отримувати,
зберігати роботу та просуватися по
службі; наявні служби для трудящих в
цілому використовувати там, де це
можливо та доцільно, з потрібною
адаптацією (стаття 7);

- вжиття заходів для сприяння створенню
та розвитку служб професійної
реабілітації та зайнятості для
інвалідів у сільських районах і
окремих місцевостях (стаття 8).

Оскільки роботодавець вжив усіх
необхідних заходів для недопущення
господарського правопорушення, тому
застосування
адміністративно-господарських санкцій
до нього за невиконання нормативу
робочих місць в розмірі 14680 грн. є
незаконним, через що заявлений позов не
підлягає до задоволення.

Отже, представленими доказами
позивачем в порядку ч.2 ст.71 КАС України
не доведено правомірності заявлених
вимог, через що заявлений позов є
безпідставним, а тому задоволенню не
підлягає.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.ст.94, 160, 195-197, п.1 ч.1 ст.198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 13.06.2013р. в
адміністративній справі № 807/1245/13-а
залишити без задоволення, а згадану
постанову суду - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий суддя:
Р.М.Шавель

Судді:
М.В.Костів

Н.В.Савицька