Справа № 152/2162/13-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 152/2162/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Гаврищук А.В.
Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Загороднюка А.Г.

при секретарі: Майданюк Я.Л.

за участю представників сторін:

Представник позивача: ОСОБА_2

Представник відповідача: Баланчук О.А.

Представник третьої особи: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на
постанову Шаргородського районного
суду Вінницької області від 30 грудня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_5 до Шаргородської
міської ради Вінницької області, треті
особи, на стороні відповідача, які не
заявляють вимог на предмет спору:
ОСОБА_6, відділ Держземагентства у
Шаргородському районі Вінницької
області, реєстраційна служба
Шаргородського районного управління
юстиції Вінницької області, приватне
підприємство "ГЕОПРОСТІР-ГС" про
визнання протиправним рішення та його
скасування і стягнення витрат , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернувся до Шаргородського
районного суду Вінницької області з
позовом до Шаргородської міської ради
Вінницької області, треті особи, на
стороні відповідача, які не заявляють
вимог на предмет спору: ОСОБА_6, відділ
Держземагентства у Шаргородському
районі Вінницької області,
реєстраційна служба Шаргородського
районного управління юстиції
Вінницької області, приватне
підприємство "ГЕОПРОСТІР-ГС" про
визнання протиправним рішення та його
скасування і стягнення витрат.

Постановою Шаргородського районного
суду Вінницької області від 30 грудня 2013
року в задоволені позовних вимог
відмовлено.

Позивач не погодившись з прийнятим
судовим рішенням подав апеляційну
скаргу, в якій просив постанову суду
першої інстанції скасувати та прийняти
нову, якою задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована неповним
встановленням судом обставин справи, а
також порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Представник позивача, ОСОБА_2,
підтримав доводи викладені в
апеляційній скарзі та просив скасувати
постанову Шаргородського районного
суду Вінницької області від 30 грудня 2013
року та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Представник відповідача та
представник третьої особи просили
постанову Шаргородського районного
суду Вінницької області від 30 грудня 2013
року залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, думку сторін
судового процесу, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила
наступне.

Згідно витягу з рішення міської ради
від 12 липня 2013 року №296 "Про
затвердження технічних документацій
із землеустрою щодо встановлення меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) на земельні ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд та для ведення
особистого селянського господарства
на території Шаргородської міської
ради та видачу свідоцтва на право
власності на земельну ділянку".
Затверджено технічну документацію із
землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі на земельні
ділянки для ведення особистого
селянського господарства громадянину
ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,0347
га для ведення особистого селянського
господарства із земель житлової і
громадської забудови на території
Шаргородської міської ради.

ОСОБА_5 стверджує, що 17.10.1990 року придбав
житловий будинок з господарськими
будівлями по договору купівлі-продажу
по АДРЕСА_1.

5 квітня 1994 року, йому передано у
власність 0,03 га земельної ділянки в
АДРЕСА_1, оскільки саме за цією адресою
позивач придбав житловий будинок з
господарськими будівлями по договору
купівлі-продажу від 17.10.1990 року (на час
розгляду справи технічної
документації на вказану земельну
ділянку не виготовлено , право
власності на вказану земельну ділянку
позивач не зареєстрував).

Згідно із п. б, г ч. 1 ст. 121 ЗК України,
громадяни України мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності в таких
розмірах: б) для ведення особистого
селянського господарства - не більше 2,0
гектара; г) для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) у селах - не більше
0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15
гектара, в містах - не більше 0,10гектара.

Згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
виключно на пленарних засіданнях
міських селищних сільських рад
вирішується питання вирішення
відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин.

Отже, ОСОБА_6 правомірно отримав у
власність земельну ділянку 0,037 га для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд. А ОСОБА_5 згідно рішення
Шаргородської міської ради від 20.07.2006
року №38 "Про безоплатну передачу
земельних ділянок у власність на
території міської ради" отримав у
власність дві земельні ділянки площею
0,10 та 0,03 га у м.Шаргороді по вул.
Коцюбинського, 22-а. Так отже,
позбавлений права повторно отримати у
власність безкоштовно земельну
ділянку.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 перехідних
положень ЗК України встановлено, що
рішення про передачу громадянам
України безоплатно у приватну
власність земельних ділянок, прийняті
органами місцевого самоврядування
відповідно до Декрету Кабінету
Міністрів України від 26 грудня 1992 року
"Про приватизацію земельних ділянок", є
підставою для виготовлення та видачі
цим громадянам або їх спадкоємцям
державних актів на право власності на
земельну ділянку за технічною
документацією щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку.

Отже, ОСОБА_5 не зареєстрував своє право
власності на земельну ділянку у
встановленому законом порядку.

Відповідно ст. 14 Конституції України,
земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Згідно ст.ст.1,2 та 3 ЗК України, земля є
основним національним багатством, що
перебуває під особливою охороною
держави. Право власності на землю
гарантується. Земельні відносини -це
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.
Суб'єктами земельних відносин є
громадяни, юридичні особи, органи
місцевого самоврядування та органи
державної влади. Об'єктами земельних
відносин є землі в межах території
України, земельні ділянки та права на
них. Земельні відносини регулюються
Конституцією України, цим Кодексом, а
також прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 78 ЗК України, право
власності на землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками. Право власності
на землю набувається та реалізується
на підставі Конституції України, цього
Кодексу, а також інших законів, що
видаються відповідно до них.

За статтею 125 ЗК України, право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ст. 12, ч. 6-10 ст. 118 Земельного
кодексу України до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст в тому числі належить:
розпорядження землями територіальних
громад; передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу: надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу; вилучення земельних
ділянок із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
організація землеустрою; вирішення
земельних спорів; вирішення інших
питань у галузі земельних відносин
відповідно до закону. Статтею 126 ЗК
України встановлено, що право
власності, користування земельною
ділянкою оформлюється відповідно до
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень".

Згідно із п. 8-1 ч. 1 с. 18 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, що підтверджує
виникнення права власності при
здійсненні державної реєстрації прав
на нерухоме майно, видається: фізичним
та юридичним особам у разі безоплатної
передачі їм земельної ділянки із
земель державної чи комунальної
власності за рішеннями органів
державної влади, Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, органів
місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 193 ЗК України державний
земельний кадастр - єдина державна
геоінформаційна система відомостей
про землі, розташовані в межах кордонів
України, їх цільове призначення,
обмеження у їх використанні, а також
дані про кількісну і якісну
характеристику земель, їх оцінку, про
розподіл земель між власниками і
користувачами. Державний земельний
кадастр є основою для ведення
кадастрів інших природних ресурсів.

Статтею 198 ЗК України передбачено, що
кадастрові зйомки - це комплекс робіт,
виконуваних для визначення та
відновлення меж земельних ділянок.
Кадастрова зйомка включає: а)
геодезичне встановлення меж земельної
ділянки; б) погодження меж земельної
ділянки з суміжними власниками та
землекористувачами; в) відновлення меж
земельної ділянки на місцевості; г)
встановлення меж частин земельної
ділянки, які містять обтяження та
обмеження щодо використання землі; ґ)
виготовлення кадастрового плану.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних та юридичних осіб у
сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку у тому числі органів
державної влади. У справах щодо
оскарження рішень суди перевіряють чи
прийняті вони на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
конституцією та законами України.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Суд вирішує справи на
підставі Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Згідно до ст.12 Земельного кодексу
України (в редакції на час виникнення
спірних відносин), до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить розпорядження
землями територіальних громад.

Статтею 40 цього Кодексу(в редакції на
час виникнення спірних відносин)
встановлено, що громадянам України за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть передаватися безоплатно у
власність або надаватися в оренду
земельні ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і гаражного
будівництва в межах норм, визначених
цим Кодексом. Понад норму безоплатної
передачі громадяни можуть набувати у
власність земельні ділянки для
зазначених потреб за
цивільно-правовими угодами.

Відповідно до підпункту в) частини 3
статті 116 Земельного кодексу України (в
редакції на час виникнення спірних
відносин) безоплатна передача
земельних ділянок у власність громадян
провадиться у разі одержання земельних
ділянок із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
цим Кодексом.

Згідно ст.. 55 Закону України «Про
землеустрій», встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) проводиться відповідно до
топографо-геодезичних і
картографічних матеріалів.
Встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється на
основі технічної документації із
землеустрою, якою визначається
місцеположення поворотних точок меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості). Документація із
землеустрою щодо встановлення меж
житлової та громадської забудови
розробляється у складі генерального
плану населеного пункту, проектів
розподілу територій і є основою для
встановлення меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості). Межі земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
закріплюються межовими знаками
встановленого зразка. У разі, якщо межі
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) збігаються з природними та
штучними лінійними спорудами і
рубежами (річками, струмками, каналами,
лісосмугами, шляхами, шляховими
спорудами, парканами, огорожами,
фасадами будівель та іншими лінійними
спорудами і рубежами тощо), межові
знаки можуть не встановлюватися.

Тобто, за приписами зазначених норм
безпосередньо встановлення та
відновлення меж покладається на
землевпорядні організації, які мають
ліцензію на здійснення такого виду
діяльності.

Таким чином, рішення про передачу
земельної ділянки у власність
приймається органами місцевого
самоврядування, за наявною технічною
документацією на земельну ділянку та з
врахуванням меж земельної ділянки в
натурі, встановлення яких здійснюється
на підставі вказаної технічної
документації з урахуванням
місцеположення поворотних точок меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія прийшла до висновку, що рішення
першої інстанції відповідає вимогам
матеріального та процесуального права
і не може бути скасовано чи змінено з
підстав, що наведені в апеляційній
скарзі, судом перевірено доводи сторін,
дано їм вірну оцінку, постанова суду є
законною і обґрунтованою, доводами
апеляційної скарги висновки викладені
в судовому рішенні не спростовуються,
підстави для скасування
постановленого по справі судового
рішення відсутні.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права, які призвели до неправильного
вирішення справи, тобто прийнята
постанова відповідає матеріалам
справи та вимогам закону і підстав для
її скасування не вбачається.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову-без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, - залишити
без задоволення, а постанову
Шаргородського районного суду
Вінницької області від 30 грудня 2013
року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
11 березня 2014 року .

Головуючий
Полотнянко Ю.П.

Судді
Драчук Т. О.

Загороднюк А.Г.