Справа № 805/918/14
Суддя: Олішевська B.В.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2014 р.
Справа №805/918/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 09 год. 29
хв.

Суддя Донецького окружного
адміністративного суду Олішевська В.В.,
при секретарі судового засідання
Неженцеві М.В., розглянувши
адміністративну справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрострома» м.
Донецьк

до відповідача: Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Донецькій області м. Донецьк

про: скасування припису № 05-01-063/0033-0020
від 31.10.2013 року в частині вимоги щодо
приведення системи оплати праці у
відповідність із Регіональною угодою
між Донецькою облдержадміністрацією,
профспілковими об'єднаннями Донецької
області та Донецькою обласною
організацією роботодавців на 2011 - 2012
року.

за участю

представників сторін:

від позивача: Бутвін Д.В. - за довір.,

від відповідача: Самойленко М.М. - за
довір.

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Агрострома» м.
Донецьк, звернувся до Донецького
окружного адміністративного суду з
позовом до Територіальної державної
інспекції з питань праці у Донецькій
області м. Донецьк про скасування
припису № 05-01-063/0033-0020 від 31.10.2013 року в
частині вимоги щодо приведення системи
оплати праці у відповідність із
Регіональною угодою між Донецькою
облдержадміністрацією, профспілковими
об'єднаннями Донецької області та
Донецькою обласною організацією
роботодавців на 2011 - 2012 року.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на те, що при
проведенні перевірки позивача,
відповідачем встановлено порушення
ст.ст. 96, 97 КЗпП України та ст.ст. 5, 7, 11, 14
Закону України «Про оплату праці» та
зобов'язано його привести систему
оплати праці у відповідність із
Регіональною угодою між Донецькою
облдержадміністрацією, профспілковими
об'єднаннями Донецької області та
Донецькою обласною організацією
роботодавців на 2011 - 2012 року. Позивач
зазначає, те, що на нього не
розповсюджуються вимоги щодо
виконання Регіональної угоди, оскільки
він не є стороною цієї угод, що
передбачено ст. 9 Закону України «Про
колективні договори».

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги та
просив суд задовольнити їх.

Відповідач проти задоволення позовних
вимог заперечував, посилаючись на те,
що норми Генеральної, Регіональної та
галузевих угод в частині оплати праці
через Закон України «Про оплату праці»
є імперативними правовими нормами.
Умови, встановлені у межах Закону, є
обов'язковими для правозастосування
всіма суб'єктами організації оплати
праці на території України.
Необов'язковими до виконання умови
Генеральної, Регіональної та галузевих
угод (для не підписантів) є тільки ті,
які прямо не передбачені спеціальним
законом.

Представник відповідача у судовому
засіданні підтримав заперечення на
позовну заяву та просив суд відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, об'єктивно оцінивши докази,
які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку, про відмову у
задоволенні позовних вимог, з огляду на
наступне.

На підставі наказу № 152 від 25.09.2013 р. та
направлення на проведення перевірки
№ 04-22463 від 22.10.2013 р. проведено
перевірку Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрострома» з
питання додержання суб'єктами
господарювання законодавства про
працю та загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, за результатами
якої складено акт № 05-01-063/0033 від 31.10.2013
р.

Актом перевірки встановлені порушення
вимог законодавства, а саме:

- ч. 1. ст. 11 КЗпП України, ст. 2 Закону
України «Про колективні договори і
угоди»;

- ст. ст. 96, 97 КЗпП України, ст.ст. 5, 7,
11, 14 Закону України «Про оплату праці».

На підставі акту перевірки № 05-01-063/0033
від 31.10.2013 р. відповідачем складено
припис № 05-01-063/0033-0020 від 31.10.2013 р., яким
приписано: 1 - ініціювати укладення
Колективного договору та подальшу його
реєстрацію місцевими органами
державної виконавчої влади, чим
усунути порушення вимог с. 1 ст. 11 КЗпП
України, ст. 2 Закону України «Про
колективні договори і угоди» та ст. 15
КЗпП України та ч. 11 ст. 9 Закону України
«Про колективні договори і угоди»; 2 -
привести систему оплати праці у
відповідність зі ст.ст. 96, 97 КЗпП
України, Закону України «Про оплату
праці» та Регіональною угодою між
Донецькою облдержадміністрацією,
профспілковими об'єднаннями Донецької
області та Донецькою обласною
організацією роботодавців на 2011 - 2012
р.р., чим усунути порушення вимог ст.ст.
96, 97 КЗпП України та ст.ст. 5, 7, 11, 14 Закону
України «Про оплату праці». Строк
виконання припису встановлено до 30.11.2013
р.

Позивач просить в судовому порядку
скасувати пункт 2 припису в частині
приведення системи оплати праці у
відповідність із Регіональною угодою
між Донецькою облдержадміністрацією,
профспілковими об'єднаннями Донецької
області та Донецькою обласною
організацією роботодавців на 2011 - 2012
року.

Суд зазначає наступне, що перевіркою
встановлено що посадові оклади
працівників позивача не відповідають
ст. 96, 97 КЗпП України в частині
диференціації розмірів заробітної
плати з дотриманням
міжкваліфікаційних співвідношень в
оплаті праці працівників різної
кваліфікації. Відповідачем
встановлено, що розмір заробітної
плати працівників визначений без
урахування вимог ст. ст. 5, 7, 11, 14 Закону
України «Про оплату праці» та
Регіональної угод в частині
встановлення тарифної ставки
кваліфікованих робітників першого
розряду не нижче 120% затвердженої
законодавством мінімальної заробітної
плати та коефіцієнт у розмірі 1,15,
враховуючи перевищення прожиткового
мінімуму в Донецькій області над
середнім прожитковим мінімумом по
Україні.

Статтею 43 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного
здійснення громадянами права на працю,
гарантує рівні можливості у виборі
професії та роду трудової діяльності,
реалізовує програми
професійно-технічного навчання,
підготовки і перепідготовки кадрів
відповідно до суспільних потреб.
Використання примусової праці
забороняється. Кожен має право на
належні, безпечні і здорові умови
праці, на заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом. Право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом.

За приписами статті 2 Закону України
"Про оплату праці", основна заробітна
плата - винагорода за виконану роботу
відповідно до встановлених норм праці
(норми часу, виробітку, обслуговування,
посадові обов'язки). Вона
встановлюється у вигляді тарифних
ставок (окладів) і відрядних розцінок
для робітників та посадових окладів
для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода
за працю понад установлені норми, за
трудові успіхи та винахідливість і за
особливі умови праці. Вона включає
доплати, надбавки, гарантійні і
компенсаційні виплати, передбачені
чинним законодавством; премії,
пов'язані з виконанням виробничих
завдань і функцій.

У відповідності до вимог ст. 15 Закону
України "Про оплату праці" форми і
системи оплати праці, норми праці,
розцінки, тарифні сітки, схеми
посадових окладів, умови запровадження
та розміри надбавок, доплат, премій,
винагород та інших заохочувальних,
компенсаційних і гарантійних виплат
встановлюються підприємствами у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами. У
разі, коли колективний договір на
підприємстві не укладено, власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
погодити ці питання з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником), що
представляє інтереси більшості
працівників, а у разі його відсутності -
з іншим уповноваженим на
представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок
(окладів) і відрядних розцінок
робітникам, посадових окладів
службовцям, а також надбавок, доплат,
премій і винагород встановлюються з
урахуванням вимог, передбачених
частиною першою цієї статті.

Згідно ст. 21 цього закону працівник має
право на оплату своєї праці відповідно
до актів законодавства і колективного
договору на підставі укладеного
трудового договору.

Ст. 6 цього закону передбачено, що
основою організації оплати праці є
тарифна система, яка включає: тарифні
сітки, тарифні ставки, схеми посадових
окладів і тарифно-кваліфікаційні
характеристики (довідники).

Тарифна система оплати праці
використовується для розподілу робіт
залежно від їх складності, а
працівників - залежно від їх
кваліфікації та за розрядами тарифної
сітки. Вона є основою формування та
диференціації розмірів заробітної
плати.

Тарифна сітка (схема посадових окладів)
формується на основі: тарифної ставки
робітника першого розряду, яка
встановлюється у розмірі, що перевищує
законодавчо встановлений розмір
мінімальної заробітної плати;
міжкваліфікаційних (міжпосадових)
співвідношень розмірів тарифних
ставок (посадових окладів).

Тарифно-кваліфікаційні характеристики
(довідники) розробляються центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сферах трудових відносин,
соціального захисту населення.

Згідно ст. 11 цього закону мінімальні
розміри ставок (окладів) заробітної
плати, як мінімальні гарантії в оплаті
праці, визначаються генеральною
угодою.

Ст. 96 КЗпП України визначено, що основою
організації оплати праці є тарифна
система оплати праці, яка включає
тарифні сітки, тарифні ставки, схеми
посадових окладів і
тарифно-кваліфікаційні характеристики
(довідники).

Тарифна система оплати праці
використовується для розподілу робіт
залежно від їх складності, а
працівників - залежно від їх
кваліфікації та за розрядами тарифної
сітки. Вона є основою формування та
диференціації розмірів заробітної
плати.

У відповідності до вимог ст. 97 КЗпП
України оплата праці працівників
здійснюється за погодинною, відрядною
або іншими системами оплати праці.
Оплата може провадитися за
результатами індивідуальних і
колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми
праці, розцінки, тарифні сітки, ставки,
схеми посадових окладів, умови
запровадження та розміри надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.
Якщо колективний договір на
підприємстві, в установі, організації
не укладено, власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний погодити ці
питання з виборним органом первинної
профспілкової організації
(профспілковим представником), що
представляє інтереси більшості
працівників, а у разі його відсутності -
з іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом.

Конкретні розміри тарифних ставок
(окладів) і відрядних розцінок
робітникам, посадових окладів
службовцям, а також надбавок, доплат,
премій і винагород встановлюються
власником або уповноваженим ним
органом з урахуванням вимог,
передбачених частиною другою цієї
статті.

Власник або уповноважений ним орган чи
фізична особа не має права в
односторонньому порядку приймати
рішення з питань оплати праці, що
погіршують умови, встановлені
законодавством, угодами, колективними
договорами (частина 4 статті 97 Кодексу
законів про працю України).

Як вже вказувалося судом за текстом
даної постанови, форми і системи оплати
праці, норми праці, розцінки, тарифні
сітки, ставки, схеми посадових окладів,
умови запровадження та розміри
надбавок, доплат, премій, винагород та
інших заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами
(частина 2 статті 97 Кодексу законів про
працю України).

Аналогічні положення стосовно
організації оплати праці з урахуванням
генеральної, галузевих (міжгалузевих),
територіальних угод також містяться у
статті 5 Закону України "Про оплату
праці".

Судом встановлено, що між Донецькою
облдержадміністрацією, профспілковими
об'єднаннями Донецької області та
Донецькою обласною організацією
роботодавців на 2011-2012 роки укладена
Регіональна угода, термін дії якої
подовжено на 2013 рік

У відповідності до вимог п. 2.1.
Регіональної угоди між Донецькою
облдержадміністрацією, профспілковими
об'єднаннями Донецької області та
Донецькою обласною організацією
роботодавців на 2011 - 2012 роки з метою
підвищення рівня життя та заробітної
плати, зниження рівня бідності в
області сторони домовились вважати, що
з 1 січня 2011 року мінімальними
гарантіями є: тарифна ставка робочого
першого розряду в розмірі не нижче 120 %
мінімальної заробітної плати,
встановленої законодавством України, з
урахуванням регіонального коефіцієнту
1,15, якій враховує перевищення
прожиткового мінімуму в Донецькій
області над встановленим
законодавством (крім бюджетної сфери);
місячна тарифна ставка (оклад)
некваліфікованих працівників, що не
може бути нижче за розмір мінімальної
заробітної плати, встановленої
законодавством України, з урахуванням
регіонального коефіцієнту 1,15, якій
враховує перевищення прожиткового
мінімуму в Донецькій області над
встановленим законодавством (крім
бюджетної сфери).

Положення Угоди розповсюджуються на
підприємства, установи, організації
незалежно від форми власності, суб'єкти
підприємницької діяльності. Її норми і
положення є обов'язковими для
виконання на території Донецької
області і діють безпосередньо або
шляхом внесення до територіальних угод
і колективних договорів. Сторони
зобов'язуються надавати колективам, що
розвивають принципи соціального
діалогу, всебічне сприяння.

З наведеного вбачається, що вказаними
нормами визначені форми і системи
оплати праці, які повинні бути
застосовані, у даному випадку,
позивачем при визначені заробітної
плати працівникам.

Суд не приймає до уваги посилання
позивача на ст. 9 Закону України «Про
колективні договори і угоди» та те, що
на нього не розповсюджуються положення
Генеральної та Регіональної угод,
оскільки він не є їх стороною, з огляду
на наступне.

Як вже зазначалося, Закон визначає лише
правові засади розробки, укладення та
виконання колективних договорів і угод
з метою сприяння регулюванню трудових
відносин та соціально-економічних
інтересів працівників і власників,
тобто є спеціальним законом, який
регулює зазначені питання, відповідно
не регулює питання оплати праці.

Згідно вищевказаних норм діючого
законодавства питання оплати праці
регулюються КЗпП України, Законом
України «Про оплату праці», а також
положеннями Генеральної угоди між
Кабінетом Міністрів України,
всеукраїнськими об'єднаннями
організацій роботодавців і
підприємців та всеукраїнськими
профспілками і профоб'єднаннями на
2010-2012 рр. та Регіональної угоди між
Донецькою облдержадміністрацією,
профспілковими об'єднаннями Донецької
області та Донецькою обласною
організацією роботодавців на 2011 - 2012
роки.

Суд також зазначає, що положення
вказаних угод в частині оплати праці
через Закон України «Про оплату праці»
повинні виконуватись усіма суб'єктами
організації оплати праці на території
України, а роботодавці, які не є
сторонами вказаних угод, повинні
установити оплату праці не нижчу у
порівнянні із законодавством.

Ст. 19 Конституції України встановлено,
що органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Ст. 71 КАС України визначено, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням вищевикладеного суд
вважає, що позовні вимоги позивача є не
обґрунтованими та такими що не
підлягають.

Керуючись Конституцією України,
Кодексом адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрострома» м.
Донецьк до Територіальної державної
інспекції з питань праці у Донецькій
області м. Донецьк про скасування
припису № 05-01-063/0033-0020 від 31.10.2013 року в
частині вимоги щодо приведення системи
оплати праці у відповідність із
Регіональною угодою між Донецькою
облдержадміністрацією, профспілковими
об'єднаннями Донецької області та
Донецькою обласною організацією
роботодавців на 2011 - 2012 року. - відмовити
в повному обсязі.

Постанова постановлена у нарадчій
кімнаті та проголошена вступна та
резолютивна частини у судовому
засіданні 25 лютого 2014 року в
присутності представників сторін.

Повний текст постанови складено та
підписано 03 березня 2014 р.

Постанова може бути оскаржена
сторонами в апеляційному порядку до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Олішевська B.В.