Справа № К-11593/09-С
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" лютого 2014 р. м. Київ
К-11593/09

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Рибченка А.О.,
Сіроша М.В.,

за участю секретаря судового засідання
Мосійчук І.В.,

представника відповідача Пироженка
С.В., представники позивача в судове
засідання не з'явились, про дату, час та
місце судового засідання повідомлені
належним чином, -

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Ніко-Україна" на постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16.03.2009 у справі № 29/280-А (22а-11421/08)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ніко- Україна"

до Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва

про визнання недійсним
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство в судовому порядку
оскаржило податкове повідомлення -
рішення від 17.04.2007 № /0, яким
позивачу Державною податковою
інспекцією визначено суму податкового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
(фінансових) санкцій) з податку на
прибуток у розмірі 24 247,00 грн.

Позовні вимоги позивача вмотивовано
тим, що висновки контролюючого органу
щодо завищення Товариством валових
витрат внаслідок віднесення
сплаченого земельного податку за
відсутності документів щодо права
володіння або оренди є неправомірними,
оскільки з придбанням Товариством
нежитлового приміщення у останнього
виник обов'язок сплачувати земельний
податок, який згідно пп.. 5.2.5 п. 5.2 ст. 5
Закону № 334/94-ВР включається до складу
валових витрат платника податків.

Постановою Господарського суду міста
Києва від 04.12.2007 позовні вимоги
задоволено повністю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції,
застосувавши положення Земельного
кодексу України в редакції 1990 року (ч. 3
ст. 30), виходив з того, що Товариство є
суб'єктом плати за землю внаслідок
придбання споруди, а тому згідно пп. 5.2.5
п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
сплачений земельний податок за
земельну ділянку правомірно було
віднесено до складу валових витрат
Товариства.

Київський апеляційний
адміністративний суд постановою від
16.03.2009 судове рішення першої інстанції
скасував та у позові відмовив,
мотивувавши це рішення тим, що
Товариство документів щодо
підтвердження права користування
земельною ділянкою, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення податкового обліку,
не надало, що виключає право платника
податку на включення понесених витрат
з оплати за землю до складу валових.

Не погодившись із судовим рішенням
апеляційної інстанції, позивач подав
касаційну скаргу, у якій, посилаючись
на порушення судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначене судове рішення скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

У поданих запереченнях на скаргу
відповідач просить у задоволенні
скарги відмовити через її
необґрунтованість.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги та
заперечення, колегія суддів вважає, що
касаційну скаргу необхідно
задовольнити з наступних підстав.

Приймаючи оспорюване податкове
повідомлення - рішення на підставі акта
перевірки Товариства від 05.04.2007,
державний податковий орган виходив з
того, що позивач в порушення пп. 5.3.9 п. 5.3
ст. 5 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР
"Про оподаткування прибутку
підприємств" у ІУ кварталі 2005 року, І
кварталі 2006 року, півріччі 2006 року та за
ІІІ-му кварталі 2006 року до складу
валових витрат відніс суми земельного
податку за земельну ділянку за
відсутності первинних документів щодо
права володіння або оренди такої
земельної ділянки.

Судами також встановлено, що
відповідно до договору купівлі-продажу
нежитлового приміщення від 15.05.2001
Товариство придбало у ТОВ "Ніко - Київ"
будівлю площею 1 717 м2, яка була
розташована на земельній ділянці
площею 5 336 м2, належній ТОВ "Ніко - Київ"
на підставі договору оренди від 11.05.2000
до 17.11.2006. З 29.12.2006 за рішенням
господарського суду та на підставі
договору оренди земельної ділянки,
укладеного між позивачем та міською
радою, Товариство набуло право на
оренду земельної ділянки площею 5 336 м2,
яка знаходиться під придбаним
позивачем приміщенням.

Так, відносини, пов'язані з платаю за
землю, регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
Законом України "Про плату за землю".

Переглядаючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
правомірно надав перевагу положенням
Земельного кодексу України від 25.10.2001 №
2768-ІІІ, прийнятим пізніше в часі ніж
перший законодавчий акт (Земельний
кодекс України від 18.12.1990 № 561-ХІІ).

Разом з тим, судом апеляційної
інстанції помилково було надано
перевагу положенням Земельного
кодексу України (статті 124, 125), які
регулюють випадки набуття права
власності чи права користування на
земельну ділянку, як окремий об'єкт та
які щодо спірних відносин є загальними.
У той же час перевагу мають спеціальні
норми, що регулюють випадки набуття
права власності на землю чи права
користування нею внаслідок придбання
споруди, розміщеної на земельній
ділянці, за наведених обставин, - ст. 120
Земельного кодексу України та ст. 377
Цивільного кодексу України (щодо
відносин, які виникли після 01.01.2004).

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ст. 5 Закону
України від 03.07.1992 № 2535-ХІІ "Про плату за
землю" використання землі в Україні є
платним; плата за землю справляється у
вигляді земельного податку або
орендної плати, що визначається
залежно від грошової оцінки земель;
об'єктом плати за землю є земельна
ділянка, а також земельна частка (пай),
яка перебуває у власності або
користуванні, у тому числі на умовах
оренди; суб'єктом плати за землю
(платником) є власник земельної
ділянки, земельної частки (паю) і
землекористувач, у тому числі орендар.

За змістом ст. 15 вказаного Закону
обов'язок сплачувати за землю виникає у
власників та землекористувачів з дня
виникнення права власності або
користування земельною ділянкою.

Питання переходу права на земельну
ділянку у разі набуття права на жилий
будинок, будівлю, споруду, що розміщені
на ній, як вже було зазначено,
регулюється ст. 120 Земельного кодексу
України та 377 Цивільного кодексу
України.

Нинішня редакція цих норм чітко
встановлює, що до особи, яка набула
право власності на жилий будинок,
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені.

Водночас ст. 120 Земельного кодексу
України в редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин, не давала
підстав для іншого розуміння її змісту.

Отже, враховуючи, що використання землі
в Україні є платним (ст. 2 Закону №
2535-ХІІ), відсутність державного акта у
Товариства, що посвідчує право
власності або користування земельною
ділянкою, не може бути підставою для
несплати земельного податку.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, у період, що перевірявся,
Товариство за користування земельною
ділянкою під придбаним приміщенням
сплачувало земельний податок, що
відповідачем не заперечується, суми
якого (податку) було віднесено до
складу валових витрат у ІУ кварталі 2005
року, І кварталі 2006 року, півріччі 2006
року та за ІІІ-му кварталі 2006 року.

Згідно з пп. 5.2.5 п. 5.2 ст. 5 від 28.12.1994 №
334/94-ВР "Про оподаткування прибутку
підприємств" до складу валових витрат
включаються суми внесених
(нарахованих) податків, зборів
(обов'язкових платежів), установлених
Законом України від 25.06.1991 № 1251-XII "Про
систему оподаткування", пп. 8 п. 1 ст. 14
якого земельний податок віднесено до
загальнодержавних податків і зборів
(обов'язкових платежів).

Враховуючи викладене вище, позивач
правомірно відносив земельний податок
за земельну ділянку до складу валових
витрат, а висновок державного
податкового органу про завищення
позивачем валових витрат внаслідок
віднесення земельного податку до
складу валових витрат є помилковим.

За викладених обставин суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
задоволення позовних вимог Товарситва,
тому рішення суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню, а
рішення ухвалене судом першої
інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Ніко-Україна" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.03.2009 у
справі № 29/280-А (22а-11421/08) скасувати та
залишити в силі постанову
Господарського суду міста Києва від
04.12.2007.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
А.О. Рибченко

М.В. Сірош