Справа № 815/451/14
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/451/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року Одеський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

при секретарі Белан М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Одесі справу
за адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції в
Овідіопольському районі Головного
управління Міндоходів в Одеській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

16 січня 2014 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції в Овідіопольському районі
Головного управління Міндоходів в
Одеській області, в якому просила
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
17.12.2013 року № .

В обгрунтування позовних вимог позивач
заначила, що в період з 20 по 29 листопада
2013 року посадовими особами Головного
управління Міндоходів в Одеській
області проведено фактичну перевірку
господарської одиниці - крамниця
"ІНФОРМАЦІЯ_1", що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, за результатами якої
складений Акт про результати фактичної
перевірки від 29 листопада 2013 року,
примірник якого позивач отримала 29.11.2013
року. Згідно висновків акту перевірки
встановлено порушення позивачем п.2.6
ст.2 Положення про ведення касових
операцій у національній валюті в
Україні, а саме: не оприбуткування
готівки у книзі обліку доходів у день
її фактичного надходження згідно опису
наявних готівкових коштів на суму 5276
грн. за 20.11.2013 року. Також в порушення
п.2.6 вказаного Положення готівкові
кошти, які надійшли від продажу товарів
згідно супровідних відомостей за 23.11.2013
року на суму 9650 грн., за 24.11.2013 року на
суму 10300 грн., за 25.11.2013 року на суму 8700
грн. - не оприбутковані у книзі обліку
доходів у день їх фактичного
надходження. 17.12.2013 року на підставі
зазначеного акту перевірки від 29.11.2013
року ДПІ в Овідіопольському районі
Головного управління Міндоходів в
Одеській області прийнято податкове
повідомлення-рішення № про
застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних
санкцій у розмірі 169630 грн.

Позивач зазначила, що здійснює
підприємницьку діяльність на підставі
договору відповідального зберігання з
ТОВ "МС 25" від 01.02.2013 року № 33 та договору
доручення № 871 від 01.06.2013 року,
укладеного з Громадською організацією
"Спілка споживачів "ІНФОРМАЦІЯ_1". При
цьому позивач вказала, що жодний з цих
договорів не передбачає переходу до
неї права власності на
товарно-матеріальні цінності. Також за
вказаними договорами передбачена
винагорода повіреного, а відтак
доходом позивача є сума отриманої
винагороди. Позивач також зазначила, що
оскільки в неї відсутнє право
власності на товарно-матеріальні
цінності та нормативно врегульовано
право передачі третім особам
товарно-матеріальних цінностей,
отриманих за договором
відповідального зберігання від 01.02.2013
року № 33, отримані від кінцевого
споживача кошти не є її доходом і до
книги обліку доходів не повинні
вноситись, а тому податкове
повідомлення-рішення ДПІ в
Овідіопольському районі ГУ Міндоходів
в Одеській області від 17.12.2013 року №
, на думку позивача, є
протиправним та підлягає скасуванню.

Позивач та представники позивача
в судовому засіданні позовні вимоги
підтримали та просили задовольнити
позов з наведених вище підстав.

Представники відповідача позовні
вимоги не визнали, вважаючи податкове
повідомлення-рішення ДПІ в
Овідіопольському районі ГУ Міндоходів
в Одеській області від 17.12.2013 року №
законним, а вимоги позивача
безпідставними, а тому просили у
задоволенні позовних вимог відмовити
у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та її
представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, та
представників відповідача Тка А.В. та
Куліша М.Є., дослідивши надані
сторонами докази, всебічно та повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, проаналізувавши
положення чинного законодавства, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.75.1 ст.75
Податкового кодексу України, органи
державної податкової служби мають
право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки.

Судом встановлено, що в період з 20
листопада 2013 року по 29 листопада 2013
року уповноваженими посадовими
особами Головного управління
Міндоходів в Одеській області
проведено фактичну перевірку
господарської одиниці - крамниця
"ІНФОРМАЦІЯ_1", що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, за результатами якої
складений Акт про результати фактичної
перевірки від 29 листопада 2013 року.

Проведеною перевіркою
встановлено порушення позивачем п.2.6
ст.2 Положення про ведення касових
операцій у національній валюті в
Україні, а саме: не оприбуткування
готівки у книзі обліку доходів у день
їх фактичного надходження згідно опису
наявних готівкових коштів на суму 5276
грн. за 20.11.2013 року. Також готівкові
кошти, які надходили від продажу
товарів згідно супровідних відомостей
за 23.11.2013 року на суму 9650 грн., за 21.11.2013
року на суму 10300 грн., за 25.11.2013 року на
суму 8700 грн., не оприбутковані у книзі
обліку доходів у день їх фактичного
надходження.

Під час перевірки уповноваженим
особам Головного управління
Міндоходів в Одеській області
позивачем було надано договір
відповідального зберігання від 01.02.2013
року № 33, укладений з ТОВ "МС 25"
(депонент), згідно умов якого депонент
передає, а ФОП ОСОБА_1 (зберігач) приймає
товарно-матеріальні цінності, в
подальшому майно, для відповідального
зберігання та організації експозиції.
Пунктом 4.1 даного Договору передбачено,
що винагорода зберігача за даним
договором визначається згідно актів
виконаних робіт по мірі виконання
таких робіт та послуг.

17.12.2013 року на підставі Акту фактичної
перевірки від 20 листопада 2013 року ДПІ в
Овідіопольському районі Головного
управління Міндоходів в Одеській
області прийнято податкове
повідомлення-рішення № про
застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних
санкцій у розмірі 169630 грн. відповідно
до п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу
України та п.1 абз.2 Указу Президента
України № 436/95 від 12.06.1995 року "Про
застосування штрафних санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки".

Порядок ведення касових операцій у
національній валюті України
підприємствами (підприємцями), а також
окремі питання організації банками
роботи з готівкою врегульовано
Положенням про ведення касових
операцій у національній валюті в
Україні, затвердженим постановою
Правління Національного банку України
від 15.12.2004 року № 637, яке розроблено
відповідно до ст.33 Закону України "Про
Національний банк України" (далі -
Положення № 637).

Пункт 1.2 Положення № 637 визначає
поняття "оприбуткування готівки" як
проведення підприємствами і
підприємцями обліку готівки в касі на
повну суму її фактичних надходжень у
касовій книзі, книзі обліку доходів і
витрат, книзі обліку розрахункових
операцій.

Згідно п. 2.6 Положення № 637 уся готівка,
що надходить до кас, має своєчасно (у
день одержання готівкових коштів) та в
повній сумі оприбутковуватися.

Як з'ясовано в ході розгляду справи,
фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є
платником єдиного податку та перебуває
на спрощеній системі оподаткування,
обліку та звітності.

Статтею 291 Податкового кодексу України
визначено, що правові засади
застосування спрощеної системи
оподаткування, обліку та звітності, а
також справляння єдиного податку
встановлюються главою 1 розділу ХІV
Податкового кодексу України. Спрощена
система оподаткування, обліку та
звітності - особливий механізм
справляння податків і зборів, що
встановлює заміну сплати окремих
податків і зборів, встановлених
пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на
сплату єдиного податку в порядку та на
умовах, визначених цією главою, з
одночасним веденням спрощеного обліку
та звітності.

Згідно п.291.4 ст.291 Податкового кодексу
України, суб'єкти господарювання, які
застосовують спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності,
поділяються на шість груп платників
єдиного податку.

Зокрема, до першої групи платників
єдиного податку відносяться - фізичні
особи-підприємці, які не
використовують працю найманих осіб,
здійснюють виключно роздрібний продаж
товарів з торговельних місць на ринках
та/або провадять господарську
діяльність з надання побутових послуг
населенню і обсяг доходу яких протягом
календарного року не перевищує 150000
гривень;

До другої групи платників єдиного
податку відносяться - фізичні
особи-підприємці, які здійснюють
господарську діяльність з надання
послуг, у тому числі побутових,
платникам єдиного податку та/або
населенню, виробництво та/або продаж
товарів, діяльність у сфері
ресторанного господарства, за умови, що
протягом календарного року
відповідають сукупності таких
критеріїв: - не використовують працю
найманих осіб або кількість осіб, які
перебувають з ними у трудових
відносинах, одночасно не перевищує 10
осіб; - обсяг доходу не перевищує 1000000
гривень.

До третьої групи платників єдиного
податку відносяться - фізичні
особи-підприємці, які протягом
календарного року відповідають
сукупності таких критеріїв: не
використовують працю найманих осіб або
кількість осіб, які перебувають з ними
у трудових відносинах, одночасно не
перевищує 20 осіб; обсяг доходу не
перевищує 3000000 гривень.

Обсяг доходу платника єдиного податку
визначається відповідно до ст.292
Податкового кодексу України, якою
встановлено, що доходом платника
єдиного податку є для фізичної
особи-підприємця - дохід, отриманий
протягом податкового (звітного)
періоду в грошовій формі (готівковій
та/або безготівковій); матеріальній або
нематеріальній формі, визначеній
пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до
доходу не включаються отримані такою
фізичною особою пасивні доходи у
вигляді процентів, дивідендів, роялті,
страхові виплати і відшкодування, а
також доходи, отримані від продажу
рухомого та нерухомого майна, яке
належить на праві власності фізичній
особі та використовується в її
господарській діяльності.

Згідно з п.292.3 ст.292 Податкового кодексу
України, до суми доходу платника
єдиного податку включається вартість
безоплатно отриманих протягом
звітного періоду товарів (робіт,
послуг). Безоплатно отриманими
вважаються товари (роботи, послуги),
надані платнику єдиного податку згідно
з письмовими договорами дарування та
іншими письмовими договорами,
укладеними згідно із законодавством,
за якими не передбачено грошової або
іншої компенсації вартості таких
товарів (робіт, послуг) чи їх
повернення, а також товари, передані
платнику єдиного податку на
відповідальне зберігання і
використані таким платником єдиного
податку.

Відповідно до п.296.1 ст.296 Податкового
кодексу України, платники єдиного
податку, які обрали I, II та III групу,
ведуть облік у порядку, визначеному
підпунктами 296.1.1 - 296.1.3 статті 296 Кодексу
шляхом щоденного відображення
отриманих доходів за підсумками
робочого дня у книзі обліку доходів.
Форма книги обліку доходів (для
платників податку першої і другої груп
та платників єдиного податку третьої
групи, які не є платниками ПДВ) та форми
книги обліку доходів та витрат
платників єдиного податку третьої
групи, які є платниками ПДВ, а також
порядок їх ведення затверджені
наказом Міністерства фінансів України
від 15.12.2011 року № 1637 "Про затвердження
форм книги обліку доходів і книги
обліку доходів і витрат та порядок їх
ведення" (далі - Порядок № 1637), який
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України від 27.12.2011 року за № 1534/20272.

Згідно п.4 Порядку № 1637, у книзі
відображається фактично отримана сума
доходу від провадження діяльності із
сумарним підсумком за місяць, квартал,
рік. У разі необхідності реєстрації
нової Книги протягом податкового
(звітного) періоду записи в ній
продовжуються наростаючим підсумком, а
попередня Книга залишається у платника
податку.

Пунктом 5 Порядку № 1637 визначено,
що записи у Книзі виконуються за
підсумками робочого дня, протягом
якого отримано дохід, зокрема кошти, що
надійшли на поточний рахунок платника
податку та/або отримано готівкою, сума
заборгованості, за якою минув строк
позовної давності, фактично безоплатно
отримано товари (роботи, послуги).
Пунктом 6 визначено у якому порядку
заповнюються відомості у графи Книги.

Пунктом 296.10 ст.296 Податкового
кодексу України визначено, що платники
єдиного податку першої - третьої груп
не застосовують реєстратори
розрахункових операцій.

Постановою Кабінету Міністрів
України № 833 від 15.06.2006 року
затверджений Порядок здійснення
торговельної діяльності та правила
торгового обслуговування на ринку
споживчих товарів, які згідно п.1
визначають загальні умови провадження
торговельної діяльності суб'єктами
оптової торгівлі, роздрібної торгівлі,
закладами ресторанного господарства,
основні вимоги до торговельної мережі,
мережі закладів ресторанного
господарства і торговельного
обслуговування споживачів (покупців),
які придбавають товари у підприємств,
установ та організацій незалежно від
організаційно-правової форми і форми
власності, фізичних осіб-підприємців
та іноземних юридичних осіб, що
провадять підприємницьку діяльність
на території України (далі - суб'єкти
господарювання).

Пунктом 22 Правил встановлено, що
розрахунки за продані товари та надані
послуги можуть здійснюватися готівкою
та/або в безготівковій формі (із
застосуванням платіжних карток,
платіжних чеків, жетонів тощо)
відповідно до законодавства. Разом з
товаром споживачеві в обов'язковому
порядку видається розрахунковий
документ установленої форми на повну
суму проведеної операції, який
засвідчує факт купівлі товару та/або
надання послуги.

Позивач та її представник у судовому
засіданні посилалися на те, що ані 20
листопада, ані в період з 23 по 25
листопада 2013 року ФОП ОСОБА_1 фактично
не отримувала доходу, на підтвердження
чого ними надано до суду усі квитанції
про прийняття залогової вартості від
споживачів за вказані дати, які
виписувалися ФОП ОСОБА_6, а не
позивачкою, а тому, вважала позивач, їй
не було чого оприбутковувати.
Зазначені доводи суд не бере до уваги,
оскільки, як вбачається з наданих
відповідачем доказів, здача готівкових
коштів до банківської установи 23, 24, 25
листопада 2013 року здійснювалася саме
ФОП ОСОБА_1 (копії супровідних
відомостей до сумки з готівковою
виручкою - а.с.50, 51), а 20 листопада 2013 року
під час складання перевіряючими опису
наявних готівкових коштів, що
знаходяться на місці проведення
розрахунків, позивач самостійно
відокремила ті кошти, що належать їй, у
сумі 5276 грн. (а.с.52).

Також суд враховує ту обставину, що
згідно наданого позивачем до суду
Договору доручення № 1 від 01.06.2013 року
між ФОП ОСОБА_1 (Довіритель) та ФОП
ОСОБА_6 (Повірений), Повірений
зобов'язується здійснювати від імені
та за рахунок Довірителя наступні
юридичні дії, зокрема, прийняття від
споживачів залогової вартості
продукції для спорту та відпочинку у
готівковій і безготівковій формах, а
також інкасацію такої залогової
вартості на банківські рахунки
уповноважених осіб за окремим
розпорядженням, за адресою: АДРЕСА_1.
(п.1.1 Договору). Тобто, з даного договору
вбачається, що ФОП ОСОБА_6 уповноважена
приймати "залогову вартість" (фактично -
готівкові кошти за проданий товар)від
імені ФОП ОСОБА_1

Крім того, як вбачається з наданих суду
розрахункових документів (а.с.75-97),
порядкові номери квитанцій протягом
одного робочого дня не є послідовними,
тобто у проміжок часу між оформленням
цих квитанцій оформлялися й інші
квитанції, які на огляд суду не надані.
Тому суд не бере до уваги доводи
позивача про те, що ним надані усі без
винятку квитанції за відповідні робочі
дні і серед них немає квитанцій про
прийняття коштів ФОП ОСОБА_1

Таким чином, суд вважає, що ФОП ОСОБА_1,
отримавши від кінцевого споживача
(особисто або через іншу уповноважену
особу) грошові кошти, фактично
здійснила продаж покупцю товару
Експозиційної точки споживчої мережі
"ІНФОРМАЦІЯ_1", видавши при цьому
квитанцію про отримання нібито
залогової вартості за нібито передачу
товару на зберігання.

За викладених обставин, суд вважає, що
ФОП ОСОБА_1 в порушення п.2.6 ст. 2
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні, п.4
Наказу Міністерства фінансів України
від 15.12.2011 р. N1637 "Про затвердження форм
книги обліку доходів і книги обліку
доходів і витрат та порядок їх ведення"
не відобразила в книзі обліку доходів
отримані від продажу товарів грошові
кошти в день їх фактичного надходження
у сумі 5276 грн. за 20.11.2013 року, у сумі 9650
грн. за 23.11.2013 року, у сумі 10300 грн. за
24.11.2013 року, у сумі 8700 грн. за 25.11.2013 року.

Посилання представника позивача на те,
що ФОП ОСОБА_1 не продавала товар, а
здійснювала його передачу кінцевому
споживачу на підставі Договору
відповідального зберігання № 33 від
01.02.2012 року з ТОВ "МС 25" та виданої
останнім довіреності від 01.02.2013 року
(а.с.36-37, 39), суд вважає безпідставними,
оскільки правовідносини, які виникли
між сторонами на підставі вказаного
договору, визначаються за його змістом.

Так, відповідно до ч.1 ст.936 Цивільного
кодексу України за договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Тобто, однією з умов договору
зберігання є повернення речі
поклажодавцеві.

Частиною 1 ст.944 ЦК України встановлено,
що зберігач не має права без згоди
поклажодавця користуватися річчю,
переданою йому на зберігання, а також
передавати її у користування іншій
особі.

Наведеною нормою закону передбачено,
зокрема, право зберігача передати річ у
користування іншій особі лише за
згодою поклажодавця.

Згідно ч.1 ст.946 ЦК України плата за
зберігання та строки її внесення
встановлюються договором зберігання.

Тобто, встановлення плати за
зберігання та строки її внесення є
однією з істотних умов договору
зберігання.

При цьому, як вбачається з наданого
суду позивачем договору
відповідального зберігання № 33 від
01.02.2012 року з ТОВ "МС 25", п.1.4 договору
передбачено право зберігача передати
майно третім особам за письмовим
розпорядженням ТОВ "МС 25".

Як передбачено ст.944 ЦК України,
передача речі зберігачем іншій особі
можлива лише у користування. Однак, як
вбачається з матеріалів справи,
передане позивачу на зберігання майно
фактично передавалося у власність
кінцевим споживачам, і сплачена
останніми суми грошових коштів, які
оформлялися позивачем (або іншими
особами за його дорученням) як заставна
вартість, фактично є оплатою за
придбані у власність речі.

Беручи до уваги, що товари
придбавалися фізичними особами для
особистих потреб, що є очевидним,
позивачка не мала можливості повернути
ці товари поклажодавцеві, як того
вимагає договір зберігання.

Крім того, в порушення вимог ч.1 ст.946 ЦК
України сторонами договору зберігання
№ 33 у самому договорі не встановлено
розмір плати за зберігання, як того
вимагає закон. Тобто, в договорі
відсутня одна з істотних його умов.
Договір містить лише посилання на акти
виконаних робіт (п.4.1 Договору), хоча
зберігання не є роботою, а є послугою.

Також суд звертає увагу на те, що п.п.2.2.2
та п.5.4 Договору передбачено обов'язок
зберігача заміняти ярлики на майні під
час проведення акцій, та
відповідальність за невиконання цього
обов'язку у вигляді штрафу в розмірі
недоотриманого прибутку.

Зазначені вище обставини та загальна
суть договору № 33 від 01.02.2012 року та
довіреності від 01.02.2013 року, виданої ТОВ
"МС 25" ФОП ОСОБА_1, свідчать про те, що
сторони договору не мали на меті
укладання саме договору зберігання
відповідно до положень Глави 66 ЦК
України «Зберігання», а мали на меті
передачу від ТОВ "МС 25" до ФОП ОСОБА_1
товару для його реалізації з метою
отримання прибутку.

Таким чином, суд вважає, що позивач, як
платник єдиного податку, має право
здійснювати як продаж товару, так і
здійснювати діяльність посередника у
торгівлі товарами широкого
асортименту, і фактично позивач
здійснювала таку діяльність з продажу
товару Експозиційної точки споживчої
мережі «ІНФОРМАЦІЯ_1», що відповідає
поняттю купівлі-продажу згідно зі ст.655
Цивільного кодексу України, пп.14.1.202
п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України.

Тому відповідно до вимог п. 2.6 ст. 2
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні, п.4
Наказу Міністерства фінансів України
від 15.12.2011 р. N1637 "Про затвердження форм
книги обліку доходів і книги обліку
доходів і витрат та порядок їх ведення"
ФОП ОСОБА_1 зобов'язана була
відображати господарські операції з
продажу товарів 20, 23, 24, 25 листопада 2013
року в Книзі доходів за підсумками
кожного робочого дня, що нею зроблено
не було.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення. Частиною 2 ст. 71 цього
Кодексу передбачено, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладаються на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем доведено
суду правомірність та обґрунтованість
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення № від 17.12.2013
року, при тому, що позивач не довів суду
відсутність порушень податкового
законодавства, зазначених у висновках
Акту фактичної перевірки від 29.11.2013
року, а тому у задоволенні позову
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
належить відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 2, 6-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції в Овідіопольському районі
Головного управління Міндоходів в
Одеській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення ДПІ в
Овідіопольському районі ГУ Міндоходів
в Одеській області № від 17.12.2013
року - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду
може бути подана до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції з
одночасним надісланням її копії до
суду апеляційної інстанції - протягом 10
днів з дня проголошення постанови, а у
разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС
України, - протягом 10 днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у
разі неподання апеляційної скарги у
10-денний строк з дня отримання копії
постанови. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Повний текст постанови складено 11
березня 2014 року.

Суддя:
В.В.Андрухів