Справа № 2а/0370/858/12
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 р.
№
9104/90794/12 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області Державної податкової служби на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 12 квітня 2012
року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області про визнання неправомірним
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії,-

встановив:

28 березня 2012 року позивач - ФОП ОСОБА_1
звернувся у Волинський окружний
адміністративний суд до відповідача -
Луцької ОДПІ в якому, з урахуванням
заяви про уточнення позовних вимог,
просив визнати неправомірним рішення
про відмову у видачі свідоцтва про
сплату єдиного податку № 1250/К/17-1 від 24
лютого 2012 року та зобов'язати
відповідача видати свідоцтво про
сплату єдиного податку з 01 січня 2012
року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що 24.01.2012 року він
надіслав поштою на адресу Луцької ОДПІ
заяву про застосування спрощеної
системи оподаткування, обліку та
звітності, на яку отримав письмову
відмову від 24.02.2012 року за № 1250/К/17-1.
Відмовляючи у видачі свідоцтва про
сплату єдиного податку, Луцька ОДПІ
зазначила, що на день подання заяви за
підприємцем рахується податковий борг,
а тому в силу вимог пп. 291.5.8 п. 291.5 ст. 291
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) останній не може бути
платником єдиного податку. Однак
позивач вказує на те, що дійсно за
судовим рішенням Волинського
окружного адміністративного суду від 13
травня 2011 року з нього було стягнуто 5490
грн штрафних санкцій згідно рішення
про застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 11.10.2010 року № . Не
погоджуючись з рішенням суду він
оскаржив його в апеляційному порядку
та за його апеляційною скаргою
Львівським апеляційним
адміністративним судом 23.06.2011 року було
відкрито апеляційне провадження. За
таких обставин позивач вважає, що сума
штрафних санкцій не є узгодженою, а
тому не може вважатись податковим
боргом, з огляду на це, безпідставною є
відмова Луцької ОДПІ у видачі
підприємцю свідоцтва про сплату
єдиного податку.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 12.04.2012 року
позов задоволено. Визнано
неправомірним рішення Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції від 24 лютого 2012 року № 1250/К/17-1
про відмову у видачі фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 свідоцтва
платника єдиного податку. Зобов'язати
Луцьку об'єднану державну податкову
інспекцію видати фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 свідоцтво
платника єдиного податку з 01 січня 2012
року

Із цією постановою суду першої
інстанції не погодився відповідач та
оскаржив її в апеляційному порядку.
Вважає, що така є необґрунтованою та
прийнята з неправильним застосуванням
норм матеріального і процсуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а тому просить її
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних вимог
апелянт посилається на те, що суд
першої інстанції не прийняв до уваги
доводи відповідача про те, що 11.10.2010
року було прийнято рішення № про
застосування до позивача штрафних
(фінансових) санкцій в сумі 5490 грн за
виявлене в ході перевірки порушення
норм регулювання обігу готівки. Так як,
за підприємцем рахується несплачений
борг, йому правомірно було відмовлено у
видачі свідоцтва про сплату єдиного
податку.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання не прибули, хоча
належним чином повідомлені про його
дату, час та місце, що підтверджується
наявними у матеріалах справи
повідомленнями про вручення повісток,
а тому їх неприбуття у відповідності до
ч. 4 ст. 196 КАС України не перешкоджає
розгляду справи.

Враховуючи те, що цю справу може бути
вирішено на підставі наявних в ній
доказів, а усі особи, які беруть участь
у справі в судове засідання не прибули,
у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України розгляд справи проведено в
порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що така
задоволеною бути не може.

Суд першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 зареєстрований як фізична
особа-підприємець 14.01.2008 року, що
підтверджується витягом з ЄДРПОУ за №
440354 (а.с. 6).

24 січня 2012 року позивач надіслав на
адресу Луцької ОДПІ цінним листом з
повідомленням про вручення заяву про
застосування спрощеної системи
оподаткування, обліку та звітності з
01.01.2012 року, розрахунок доходу за
попередній календарний рік, що передує
переходу на спрощену систему
оподаткування, копію квитанції про
сплату єдиного податку та оригінал
попереднього свідоцтва платника
єдиного податку, що підтверджується
наявним у справі описом про вкладення у
поштове відправлення (а.с. 7-10). Вказані
документи Луцька ОДПІ отримала 27.01.2012
року, що підтверджується копією
повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення (а.с. 11).

24 лютого 2012 року Луцькою ОДПІ на адресу
позивача було скеровано лист № 1250/К/17-1,
у якому повідомлялось про відмову
останньому у видачі свідоцтва про
сплату єдиного податку з підстав
наявності за підприємцем боргу по
платежу «штрафні санкції за порушення
законодавства про патентування, за
порушення норм з регулювання обігу
готівки та про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» в сумі 5490 грн (а.с.
12-14).

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позов належить задовольнити,
оскільки відповідачем не надано суду
доказів наявності у позивача
податкового боргу, а сума застосованих
до позивача штрафних санкцій за
порушення законодавства про
патентування, за порушення норм з
регулювання обігу готівки та про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг, таким боргом не являється. Указ
Президента України «Про застосування
штрафних санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки» є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює порядок здійснення
контролю за додержанням суб'єктами
господарювання норм з регулювання
обігу готівки в національній валюті,
порядок застосування фінансових
санкцій та порядок їх стягнення, однак
не входить до складу податкового
законодавства України; відповідно
норми ПК України не поширюють свою
дію на порядок застосування фінансових
санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки та порядок
їх стягнення. Отже, відсутні підстави
стверджувати про наявність у позивача
податкового боргу, який виник
внаслідок несплати останнім штрафу за
порушення норм з регулювання обігу
готівки.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується і суд
апеляційної інстанції, з огляду на
таке.

Згідно п. 291.3 ст. 291 ПК України юридична
особа чи фізична особа - підприємець
може самостійно обрати спрощену
систему оподаткування, якщо така особа
відповідає вимогам, встановленим цією
главою, та реєструється платником
єдиного податку в порядку, визначеному
цією главою.

Для обрання або переходу на спрощену
систему оподаткування суб'єкт
господарювання подає до органу
державної податкової служби заяву (пп.
298.1.1 п. 298.1 ст. 298 ПК України), на підставі
якої останньому видається протягом 10
календарних днів безоплатно свідоцтво
платника єдиного податку (п. 299.5 ст. 299
ПК України).

Порядок подання заяви про застосування
спрощеної системи оподаткування
затверджений Наказом Міністерства
фінансів України від 20.12.2011 року № 1675,
згідно пунктів 3, 5 якого, для обрання
або переходу на спрощену систему
оподаткування суб'єкт господарювання
подає до органу державної податкової
служби заяву про застосування
спрощеної системи оподаткування
(особисто або поштою) до якої додається
розрахунок доходу за попередній
календарний рік, що передує року
переходу на спрощену систему
оподаткування.

Разом з тим, пунктом 299.9 ст.299 ПК України
встановлюються виключні підстави для
прийняття органом державної
податкової служби рішення про відмову
у видачі суб'єкту господарювання
свідоцтва платника єдиного податку, з
яких: 1) невідповідність такого суб'єкта
господарювання вимогам статті 291 цієї
глави; 2) наявність у суб'єкта
господарювання, який утворюється в
результаті реорганізації (крім
перетворення) будь-якого платника
податку, непогашених податкових
зобов'язань чи податкового боргу, що
виникли до такої реорганізації; 3)
подання протягом календарного року
більше одного разу заяви про перехід на
спрощену систему оподаткування.

Підставою для відмови у видачі
підприємцю ОСОБА_1 свідоцтва платника
єдиного податку став пп. 291.5.8 п. 291.5 ст. 291
ПК України, відповідно до якого не
можуть бути платниками єдиного податку
суб'єкти господарювання, які на день
подання заяви про реєстрацію платником
єдиного податку мають податковий борг,
крім безнадійного податкового боргу,
що виник внаслідок дії обставин
непереборної сили (форс-мажорних
обставин).

Із матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Волинського окружного
адміністративного суду від 30.03.2012 року
було зобов'язано Луцьку ОДПІ надати
довідку про наявність у позивача
податкового боргу. Однак, така вимога
суду відповідачем не виконана.
Натомість подано зворотній бік
облікової картки платника податків,
який свідчить про наявність у позивача
заборгованості по платежу «штрафні
санкції за порушення законодавства про
патентування, за порушення норм з
регулювання обігу готівки та про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» в сумі 5490 грн.

На думку відповідача, на що він із
вертає увагу у апеляційній скарзі,
вищезазначені штрафні санкції, є
податковим боргом позивача, що
позбавляє його права на отримання
свідоцтва платника єдиного податку.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що вказану
заборгованість не можна вважати
податковим боргом, з огляду на
наступне.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий борг - сума
узгодженого грошового зобов'язання (з
урахуванням штрафних санкцій за їх
наявності), але не сплаченого платником
податків у встановлений цим Кодексом
строк, а також пеня, нарахована на суму
такого грошового зобов'язання.

Пунктом 14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України
визначено, що грошове зобов'язання
платника податків - сума коштів, яку
платник податків повинен сплатити до
відповідного бюджету як податкове
зобов'язання та/або штрафну (фінансову)
санкцію, що справляється з платника
податків у зв'язку з порушенням ним
вимог податкового законодавства та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, а також санкції за
порушення законодавства у сфері
зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з пп. 14.1.156. п. 14.1 ст. 14 ПК України
податкове зобов'язання - сума коштів,
яку платник податків, у тому числі
податковий агент, повинен сплатити до
відповідного бюджету як податок або
збір на підставі, в порядку та строки,
визначені податковим законодавством (у
тому числі сума коштів, визначена
платником податків у податковому
векселі та не сплачена в установлений
законом строк).

Штрафна санкція (фінансова санкція,
штраф) відповідно до вимог пп. 14.1.265 п. 14.1
ст. 14 ПК України - плата у вигляді
фіксованої суми та/або відсотків, що
справляється з платника податків у
зв'язку з порушенням ним вимог
податкового законодавства та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
яких покладено на контролюючі органи, а
також штрафні санкції за порушення у
сфері зовнішньоекономічної
діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно рішення Луцької ОДПІ від 11.10.2010
року № про застосування штрафних
(фінансових) санкцій до позивача
застосовано суму штрафних (фінансових)
санкцій 5490,00 грн згідно абзацу третього
ст. 1 Указу Президента України «Про
застосування штрафних санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки» (далі - Указ).

Цим Указом встановлено порядок та
розміри застосування фінансових
санкцій у вигляді штрафів у разі
порушення юридичними особами всіх форм
власності, фізичними особами -
громадянами України, іноземними
громадянами та особами без
громадянства, які є суб'єктами
підприємницької діяльності, а також
постійними представництвами
нерезидентів, через які повністю або
частково здійснюється підприємницька
діяльність, норм з регулювання обігу
готівки у національній валюті, що
встановлюються Національним банком
України. Зокрема, згідно абзацу
десятого ст. 1 Указу передбачені цією
статтею штрафи в повному обсязі
стягуються до державного бюджету в
порядку, встановленому законодавством.

Разом з тим, статтями 2 та 3 Указу
встановлено, що штрафні санкції,
передбачені цим Указом, застосовуються
до осіб, зазначених у статті 1 цього
Указу, органами державної податкової
служби на підставі матеріалів
проведених ними перевірок і подань
державної контрольно-ревізійної
служби, фінансових органів та органів
Міністерства внутрішніх справ України
в установленому законодавством
порядку та в розмірах, чинних на день
завершення перевірок або на день
одержання органами державної
податкової служби зазначених подань.
Контроль за додержанням особами,
зазначеними у статті 1 цього Указу
(крім банків), норм з регулювання обігу
готівки в національній валюті, що
встановлюються Національним банком
України, здійснюють органи державної
податкової служби, державної
контрольно-ревізійної служби,
Міністерства внутрішніх справ України
та фінансові органи, а банками -
Національний банк України.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно зазначив, що цей Указ є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює порядок здійснення
контролю за додержанням суб'єктами
господарювання норм з регулювання
обігу готівки в національній валюті,
порядок застосування фінансових
санкцій та порядок їх стягнення, однак,
з огляду на приписи ст. 3 ПК України, не
входить до складу податкового
законодавства України; відповідно
норми ПК України не поширюють свою
дію на порядок застосування фінансових
санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки та порядок
їх стягнення.

Отже, заборгованість позивача по
штрафним санкціям за порушення норм з
регулювання обігу готівки не є
податковим боргом в розумінні ПК
України, відтак не може братись
податковим органом до уваги при
вирішенні питання про видачу свідоцтва
платника єдиного податку, як підстава
для відмови у видачі такого свідоцтва.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду першої інстанції, а тому така
апеляційна скарга не може бути
задоволеною.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив
позовні вимоги, правильно і повно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Волинської області Державної
податкової служби - залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 12
квітня 2012 року у справі № 2а/0370/858/12 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів з
моменту набрання нею законної сили
може бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

В.В. Ніколін