Справа № 815/5924/13-а
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5924/13-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2014 року
м.Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого судді
Єфіменка К.С. при секретарі Свириді Х.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Київське» до ДПІ у
Малиновському районі м.Одеси Головного
управління Міндоходів в Одеській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 01.07.2013 року,
№, №, -

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернулось
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Київське» до ДПІ у
Малиновському районі м.Одеси Головного
управління Міндоходів в Одеській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 01.07.2013 року,
№, №.

В судовому засіданні 07.03.2014 року
представником позивача були
підтримані позовні вимоги в повному
обсязі, посилаючись на те, що позивач за
період лютий-серпень 2012 року
правомірно сформував валові витрати та
податковий кредит з ПДВ
підтверджується відповідними
первинними документами податкового та
бухгалтерського обліку, в зв'язку із
чим, висновок посадових осіб органу ДПС
України не є ґрунтовним, а оскаржені
податкові повідомлення-рішення
підлягають визнання протиправними та
скасуванню. Представник відповідача
ДПІ заперечив проти задоволення
позовних вимог, пославшись на
законність прийнятого ДПІ податкового
повідомлення-рішення, оскільки при
перевірці позивача виявлені сумнівні
операції з контрагентами, фактичне
виконання яких не підтверджено
відповідними доказами.

Заслухавши пояснення
представників позивача, відповідача та
дослідивши наявні в справі письмові
докази суд встановив наступні факти та
обставини:

Відповідач Державна податкова
інспекція у Малиновському районі
м.Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області, на
підставі ст.1 Закону України «Про
державну податкову службу», є місцевим
підрозділом центрального органу
державної виконавчої влади та згідно
ст.ст.7,10,11 цього ж Закону здійснює
повноваження щодо встановлення
порушень податкового законодавства,
нарахування та стягнення
заборгованості з податків та зборів,
штрафних санкцій, надання висновків на
повернення з бюджету надмірно
сплачених податків та зборів, а тому
позовні вимоги щодо оскарження його
актів, дій чи бездіяльності з цього
приводу, на підставі положень ст.55
Конституції України, ч.1, п.1 ч.2 ст.17, ст.104
КАС України, підвідомчі
адміністративним судам та повинні
розглядатись у порядку
адміністративного судочинства.

На підставі наказу керівника ДПІ від
18.05.2013 року №875 та направлення на
перевірку від 18.05.2013 року посадовою
особою відповідача в період з 21.05.2013
року по 27.05.2013 року була проведена
позапланова виїзна документальна
перевірка позивача з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства по господарським
взаємовідношенням з платниками
податків: ФОП ОСОБА_2 за період
лютий-серпень 2012 року.

За результатами зазначеної перевірки
був складений акт №98/22-213/24541083/1754 від
01.06.2013 року (а.с.18-37 т.1), на підставі якого
було встановлено заниження
податкового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на суму 26688,00 грн.,
завищення показників від'ємного
значення з ПДВ на загальну суму 25417,00
грн. у зв'язку із порушенням позивачем
положень п.п.138.1.1 п.138.1, п.138.4 ст.138, п.п.198.3
ст.198 Податкового кодексу України.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем 01.07.2013 року прийняте
податкове повідомлення-рішення №
(а.с.16 т.1) про нарахування податку на
прибуток підприємств в розмірі 26688,00
грн., штрафних санкцій на суму 13344,00 грн.,
№ (а.с.17 т.1) про зменшення суми
бюджетного відшкодування за серпень 2012
року в розмірі 25417,00 грн..

Представник позивача не погоджується з
прийнятими податковими
повідомленнями-рішенням оскільки
вважає, що операції по поставці
позивачу товарів та послуг з боку
контрагентів підтверджені наданими
суду первинними бухгалтерськими
документами, мали фактичний характер, а
тому позивач правомірно сформував суми
валових витрат та податкового кредиту
у вказаних податкових періодах на
підставі факту проведення оплати
вартості товарів та послуг, в тому
числі ПДВ та отримання від
постачальників податкових накладних
на відповідні суми.

Представник відповідача - ДПІ у
Малиновському районі м.Одеси Головного
управління Міндоходів в Одеській
області зазначив, що хоча суми ПДВ за
вказані податкові періоди й була
формально сплачена та підтверджена
наявними документами, але фактичних
доказів поставки товарів (послуг)
позивачу його контрагентами надано не
було ні під час проведення перевірки ні
на теперішній час, при цьому матеріали
зустрічних перевірок з контрагентами
позивача за господарськими операціями,
підтверджують позицію посадових осіб
органу ДПС щодо сумнівів товарності
вказаних операцій, що позбавляло
позивача право на формування
податкового кредиту з ПДВ та на
бюджетне відшкодування ПДВ у
відповідних податкових періодах.

Розглянувши оскаржений акт суб'єкту
владних повноважень, суд виходячи з
положень ч.3 ст.2 КАС України, проходить
до висновку, що оскаржуване позивачем
податкове повідомлення-рішення не
відповідає вимогам чинного
законодавства, виходячи з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади,
їх посадові особи зобов'язані діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у

справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень

адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті (вчинені) вони на підставі, у
межах

повноважень та й спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з

використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. Частиною 2 ст.71
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладаються на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

При визначенні суми податку на додану
вартість, що підлягає включенню до
податкового кредиту та подальшому
бюджетному відшкодуванню, податковий
орган враховував наступні норми
Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України
для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК україни
встановлено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139 ст.139 ПК
України встановлено, що витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.У разі
втрати, знищення або зіпсуття
зазначених документів платник податку
має право письмово заявити про це
органу державної податкової служби та
здійснити заходи, необхідні для
поновлення таких документів. Письмова
заява має бути надіслана до/або разом
із поданням розрахунку податкових
зобов'язань за звітний податковий
період. Якщо платник податку не подасть
у такий строк письмову заяву та не
поновить зазначених документів до
закінчення податкового періоду, що
настає за звітним, не підтверджені
відповідними документами витрати не
включаються до витрат за податковий
звітний період та розрахунку об'єкта
оподаткування, і на суму
недосплаченого податку нараховується
пеня в розмірі 120 відсотків облікової
ставки Національного банку України.
Якщо платник податку поновить
зазначені документи в наступних
податкових періодах, підтверджені
витрати (з урахуванням сплаченої пені)
включаються до витрат за податковий
період, на який припадає таке
поновлення.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Пукнтом 198.6 ст.198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У
разі якщо на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, які попередньо
віднесені до податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

У відповідності до приписів ч.4,5
ст.11 КАС України судом під час
офіційного з'ясування обставин справи
досліджувалось питання щодо
товарності угод за якими позивач
формував податковий кредит з ПДВ у
звітних податкових періодах.

Так, між позивачем та ФОП ОСОБА_2 21.09.2011
року був укладений договір поставки
№681 (а.с.95-102 т.1), фактично виконання
якого підтверджується видатковими
накладними, даними журналів
синтетичного бухгалтерського обліку
позивача, податковими накладними,
товарно-транспортними накладними на
перевезення товарно-матеріальних
цінностей (а.с.2-231).

Вартість поставлених товарів, у тому
числі ПДВ була сплачена позивачем на
користь постачальника, що
підтверджується платіжними
дорученнями (а.с.111-136 т.3).

Фактичне поставка товарів, їх
отримання та проведення оплати їх
вартості позивачем, у тому числі ПДВ, що
підтверджується платіжними
дорученнями надавало позивачу право
сформувати валові витрати та
податковий кредит відповідних
податкових періодів на підставі
положень п.п.138.1 ст.138 та п.п.198.3, 198.6 ст.198
ПК України.

Представник відповідача вважає
зазначені вище докази недостатніми для
підтвердженням фактичного виконання
укладених позивачем договорів
поставки та купівлі-продажу товарів.

Але такий висновок посадових осіб
органу ДПС України є помилкових з
наступних підстав:

Пунктом 2 ст.3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
фінансова, податкова, статистична та
інші види звітності, що використовують
грошовий вимірювач, базуються на даних
бухгалтерського обліку.

Пунктом 1 ст.9 цього ж Закону
встановлено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо же неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Відповідно до п.2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88 (надалі - Положення)
під первинними документами
розуміються документи, створені у
письмовій або електронній формах, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Відповідно до п.2.4 Положення первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральній та /або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис особи, що брала
участь у здійсненні господарської
операції.

Відповідно до п.2.5 Положення документ
повинен бути підписаний особисто та
підпис може бути скріплений печаткою.

Таким чином, зазначені вище документи
первинного бухгалтерського та
податкового обліку складені у
відповідності до приписів діючого
законодавства, мають всі необхідні для
цього реквізити, а тому відповідає
критеріям належного доказу,
визначеного ст.70 КАС України.

В судовому засіданні 07.03.2014 року
представником відповідача не надано
додаткових доказів, які б
спростовували або ставили під сумнів
доводи представника позивача та
зазначені вище документи первинного
бухгалтерського та податкового обліку
підприємства, в зв'язку із чим, суд
погоджується з позицією представника
позивача про те, що надані ним письмові
докази є достатніми для доведення
факту постачання товарів його
контрагентами, що підтверджується
відповідними документами, висновок
податкового органу про безтоварність
цих угод є помилковим, а тому прийняті
ним податкові повідомлення-рішення
підлягають визнанню протиправним та
скасуванню на підставі положень ч.2
ст.162 КАС України.

Судові витрати розподілити у
відповідності до вимог ст.94 КАС
України.

Керуючись ст.ст.94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення ДПІ у
Малиновському районі Головного
управління Міндоходів в Одеській
області від 01.07.2013 року, №, №.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня виготовлення та підписання повного
тексту постанови.

Повний текст постанови
складений та підписаний суддею 11
березня 2014 року.

Суддя
Єфіменко
К.С.