Справа № 2а-88/10/1470
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" березня 2014 р. м. Київ
К/9991/62170/12

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

секретар судового засідання Василенко
І.О.,

розглянувши у порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
Миколаївського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Визит Альянс» про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за касаційною скаргою Миколаївського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 4 березня 2010
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 15 серпня 2012
року,

в с т а н о в и л а:

В січні 2010 року Миколаївське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до суду з
вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовувало
тим, що у 2006 - 2008 роках товариство з
обмеженою відповідальністю «Визит
Альянс» не створило передбачену статею
19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» кількість робочих місць для
інвалідів. Просило стягнути з
відповідача суму
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі 42298,94 грн та пеню в розмірі
5707,02 грн.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 4 березня 2010
року в задоволенні позову
Миколаївського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 15 серпня 2012
року апеляційну скаргу Миколаївського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишено без задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 4 березня 2010
року - без змін.

Вказуючи на допущені, на думку
Миколаївського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
судами неповне з'ясування обставин, які
мають значення у справі, та порушення
норм чинного процесуального та
матеріального законодавства, що
призвело до неправильного вирішення
даного спору, позивач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та задовольнити
позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково
з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
зазначено, що товариством з обмеженою
відповідальністю «Визит Альянс»
протягом 2006 - 2008 років надавались до
Заводського районного центру
зайнятості Миколаївської області
звіти форми 3-ПН про наявність
вакантних робочих місць для
працевлаштування інвалідів (енергетик,
слюсар-сантехник). Направлення для
працевлаштування інвалідів не
видавались у зв'язку з відсутністю в
центрі зайнятості інвалідів за такими
професіями.

За правилами статті 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року № 875-ХІІ (далі - Закон № 875-ХІІ) для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Згідно з частиною 9 статті 19 Закону №
875-ХІІ підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, в яких за
основним місцем роботи працює 8 і
більше осіб, реєструються у
відповідних відділеннях Фонду
соціального захисту інвалідів за своїм
місцезнаходженням і щороку подають цим
відділенням звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 Закону №
875-ХІІ встановлено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України «Про систему
оподаткування» від 25 червня 1991 року №
1251-XII, а заходом впливу на
правопорушника у сфері господарювання
у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-ХІІ (у
редакції до 18 березня 2006 року)
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» від 23 лютого 2006 року № 3483-IV
зазначену статтю було викладено в
іншій редакції, а Закон №
875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом
якої пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Враховуючи викладене, суди першої та
апеляційної інстанцій прийшли до
висновку, що відповідачем вжито усіх
передбачених чинним законодавством
заходів щодо утворення робочих місць
для працевлаштування інвалідів, а тому
на нього не може бути покладена
відповідальність за ненаправлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитись не
можна.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідач у поданих до центру
зайнятості звітах від 21 січня 2006 року, 21
січня 2007 року та від 15 січня 2008 року
повідомляв про наявність трьох
вакантних робочих місць, на які могли
бути працевлаштовані інваліди.

Проте при цьому суди першої та
апеляційної інстанцій не врахували, що
відповідно до положень частини 4 статті
20 Закону України «Про зайнятість
населення» від 1 березня
1991 року №803-ХІІ в редакції від 23 лютого
2006 року підприємства, установи,
організації щомісячно подають центрам
зайнятості дані у повному обсязі про
наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

Тобто відповідач може бути визнаний
таким, що вжив усіх передбачених чинним
законодавством заходів щодо утворення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, лише у тому випадку, якщо з
березня 2006 року подавав звітність про
наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів щомісячно.

Оскільки суди першої та апеляційної
інстанцій зазначених обставин не
встановили, то висновок про
відсутність законних підстав для
відповідальності відповідача є
передчасним.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Миколаївського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 4 березня 2010
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 15 серпня
2012 року скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.