Справа № 2а-75/10/1601
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 р.Справа № 2а-75/10/1601Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
Головного управління Пенсійного фонду
України в Полтавській області на
постанову Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 04.02.2010р. по справі № 2а-75/10/1601

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління
Пенсійного фонду України в Полтавській
області

про визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із
адміністративним позовом до Головного
Управління Пенсійного фонду України в
Полтавській області, в якому, з
урахуванням змін та доповнень, просить
визнати неправомірною бездіяльність
відповідача, яка полягає у невиплаті з
січня 2002 року по листопад 2009 року
пенсії підвищеної в розмірі 150
процентів мінімальної пенсії за віком,
та стягнути з відповідача невиплачену
частину підвищеної пенсії в сумі 38316
грн. 75 коп.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
він є учасником бойових дій та на
підставі положень ч. 4 ст. 12 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» має
право на отримання підвищення до
пенсії у розмірі 150 % мінімальних пенсій
за віком. В свою чергу, відповідач в
порушення вищенаведених вимог закону,
у період з 01.01.2002 року не проводив
перерахунок та виплату вказаних
коштів.

Постановою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 04.02.2010 року адміністративний позов
було задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Головного
Управління Пенсійного фонду України в
Полтавській області, які полягали у
невиплаті позивачу у визначеному
частиною 4 статті 12 Закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" підвищення до
пенсії учаснику бойових дій, та
зобов'язано відповідача зробити
перерахунок та провести відповідні
виплати позивачу за період з 01.01.2002 року
до 01.07.2006 року.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог було відмовлено.

Позивач та відповідач, не погодившись
із судовим рішенням, подали апеляційні
скарги.

Позивач, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати оскаржувану
постанову в частині відмови в
задоволенні позовних вимог в частині
зобов'язання відповідача провести
перерахунок та виплату пенсії з
урахуванням встановленого ч. 4 ст. 12
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» підвищення у розмірі 150 % за
період з 01.07.2006 року та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Відповідач, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
судового рішення, просить скасувати
постанову суду та прийняти нову, якою
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Рішенням Апеляційного суду
Полтавської області від 17.05.2010 року
апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а
апеляційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду України в
Полтавській області задоволено.
Постанову Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 04.02.2010 року в частині задоволення
позовних вимог скасовано та відмовлено
в цій частині позову. В іншій частині
позову постанову залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 04.02.2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення
Апеляційного суду Полтавської області
від 17.05.2010 року скасовано, а справу
направлено на новий апеляційний
розгляд.

Представники сторін у судове засідання
не з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи були повідомлені у
встановленому законом порядку.

Позивач надав клопотання, в якому
підтримав заявлені позовні вимоги та
заявив доповнення до позовної заяви. В
свою чергу, колегія суддів зазначає, що
надані позивачем доповнення до
позовної заяви не можуть бути прийняті,
оскільки згідно із положеннями ч. 4 ст.
195 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС
України), суд апеляційної інстанції не
може розглядати позовні вимоги, які не
були заявлені в суді першої інстанції.

Колегія суддів на підставі п.2 ч. 1 ст. 197
КАС України, вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними в справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга позивача
задоволенню не підлягає, а апеляційна
скарга відповідача підлягає
задоволенню частково, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що позивач є учасником
бойових дій, що підтверджується
наявною в матеріалах справи копією
посвідчення серії НОМЕР_1 від 05.04.1996
року (а.с. 7) та отримує пенсію як
військовий пенсіонер згідно положень
Закону України «Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців та
осіб рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ».

Позивач, вважаючи що з 01.01.2002 року він
має право на отримання підвищення до
пенсії у розмірі 150 % мінімальних пенсій
за віком, встановленого ч. 4 ст. 12 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач у період з 01.01.2002 року до 01.07.2006
року має право на отримання підвищення
до пенсії у розмірі 150 % мінімальних
пенсій за віком, встановленого ч. 4 ст. 12
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту». В свою чергу, позовні вимоги
за період з 01.07.2006 року є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Колегія суддів частково погоджується з
даним висновком суду першої інстанції,
з огляду на наступне.

Відповідно до ст.25 Закону України "Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб" №2262-ХІІ від 09.04.1992 року (в редакції
Закону №3591 від 04.04.2006 року), особам
офіцерського складу, прапорщикам та
мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, іншим особам,
зазначеним у пунктах „б"-„д" ст. 1-2
цього Закону, які мають право на пенсію
за цим Законом і які є ветеранами війни
та особам, на яких поширюється дія
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту", пенсії по інвалідності
підвищуються в порядку і на умовах,
передбачених зазначеним Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" (в редакції, яка
діяла до внесення змін згідно Закону
України від 05.10.2005 р. N 2939-IV) встановлено,
що учасникам бойових дій пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії
підвищуються в розмірі 150 процентів
мінімальної пенсії за віком.

З 01.07.2006 року Законом України "Про
внесення змін до Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" від 05.10.2005 року N
2939-IV внесені зміни до Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" та викладено ч.
4 ст. 12 вказаного Закону в наступній
редакції: "Учасникам бойових дій пенсії
або щомісячне довічне грошове
утримання, що виплачується замість
пенсії підвищуються в розмірі 25
процентів мінімальної пенсії за віком".

Згідно п. 3 висновків Конституційного
Суду України, наведених у
мотивувальній частині рішення від
03.10.1999 року № 4-зп передбачено наступне:
"Конкретна сфера суспільних відносин
не може бути водночас врегульована
одно предметними нормативними
правовими актами однакової сили, які за
змістом суперечать один одному.
Звичайно є практика, коли наступний у
часі акт містить пряме застереження
щодо повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є те, що
з прийняттям нового акта, якщо інше не
передбачене самим цим актом,
автоматично скасовується одно
предметний акт, який діяв у часі
раніше".

Вказана норма Закону, як і сам Закон
України "Про внесення змін до Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту"№
2939-ІУ від 05.10.2005 року, є діючою та жодним
рішенням Конституційного суду України
неконституційною не визнавалась.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про відсутність у позивача з
01.07.2006 року права на отримання
підвищення до пенсії у вказаному
розмірі, тобто - 150% мінімальних пенсій
за віком, та як наслідок,
необґрунтованості вказаної частини
позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів дійшла
висновку що судом першої інстанції при
прийнятті рішення були порушені норми
процесуального права, які виявились у
наступному.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся до суду з позовом
27.03.2009 року, в якому просив задовольнити
позовні вимоги з 01.01.2002 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст.87 Закону України "Про
пенсійне забезпечення" суми пенсії, не
одержані своєчасно з вини органу, що
призначає або виплачує пенсію,
виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" нараховані суми
пенсії, не отримані з вини органу, що
призначає і виплачує пенсію,
виплачується за минулий час без
обмеження будь-яким строком з
нарахуванням компенсації втрати
частини доходів.

З врахуванням вказаних норм Закону без
обмеження будь-яким строком мають
виплачуватися лише нараховані суми
пенсії, не отримані з вини органу, що
призначає і виплачує пенсію.

Колегія суддів зазначає, що практика
Європейського суду з прав людини також
свідчить про те, що право на звернення
до суду не є абсолютним і може бути
обмеженим, в тому числі і встановленням
строків на звернення до суду за
захистом порушених прав (справа
"Стаббігс та інші проти
Великобританії", справа "Девеер проти
Бельгії").

Предметом розгляду у цій справі є
позовні вимоги про зобов'язання
здійснити перерахунок та виплату
недоотриманої пенсії і вищевказані
норми Закону до цих правовідносин
застосовуватись не можуть.

Правовідносини в даній справі повинні
розглядатися, в першу чергу, виходячи з
правомірності або неправомірності дій
чи бездіяльності органу владних
повноважень.

Згідно ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції
яка діяла до 30.07.2010 року) для звернення
до адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлювався річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів зазначає, що після
набрання чинності Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р.
№ 2453- IV, яким внесено зміни до КАС
України, строк на звернення до суду з
адміністративним позовом, якщо право
на звернення до суду виникло до цієї
дати, обчислюється з цієї дати при
умові, якщо станом на 30.07.2010 року не збіг
строк на звернення до суду,
встановлений чинним законодавством, що
регулювало відповідні суспільні
правовідносини до набрання чинності
змін до КАС України.

Виходячи з принципу юридичної
визначеності та на підставі рішення
Європейського суду з прав людини від
28.03.2006 року по справі "Мельник проти
України" (заява №23436/03), колегія суддів
вважає необхідним застосувати до
спірних правовідносин положення ч. 2 с.
99 КАС України, в редакції, яка діяла до
30.07.2010 року.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Отже, враховуючи дату звернення
позивача до суду, шестимісячний строк
на звернення до суду з позовом та
період, за який позивач просить суд
захистити його права, колегія суддів
приходить до висновку, що заявлені
позовні вимоги за період з 01.01.2002 року
по 26.03.2008 року підлягають залишенню без
розгляду, в зв'язку з пропуском
позивачем встановленого строку
звернення до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивачем,
в порушення вищезазначених вимог, не
було надано належних та допустимих
доказів, в підтвердження факту
поважності пропуску строку звернення
до суду із даним позовом.

Відповідно до п. 9 ст. 155 КАС України суд
своєю ухвалою залишає позовну заяву
без розгляду, зокрема, якщо позовну
заяву подано з пропущенням
встановленого законом строку
звернення до адміністративного суду і
суд не знайшов підстав для визнання
причин пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що приймаючи оскаржуване
рішення, суд першої інстанції не
звернув уваги на пропущення позивачем
строку звернення до суду та
безпідставно, незважаючи на
відсутність доказів поважності
пропуску строку звернення до суду,
задовольнив позовні вимоги за період з
01.01.2002 року до 01.07.2006 року.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 198 КАС України, за
насідками розгляду апеляційної скарги
на постанову суду першої інстанції суд
апеляційної інстанції має право
скасувати постанову суду і залишити
позовну заяву без розгляду або закрити
провадження по справі.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС
України, підставами для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
є, серед іншого, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи або питання.

З урахуванням встановлених обставин у
справі та допущених судом першої
інстанції порушень норм
процесуального права, колегія суддів
вважає, що постанова Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 04.02.2010 року по
справі №2а- 75/10/1601 не відповідає вимогам
ст.159 КАС України, а тому відповідно до
положень п. 4 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 205 КАС
України підлягає скасуванню в частині
задоволення позовних вимог щодо
визнання протиправними дій та
зобов'язання відповідача зробити
перерахунок та провести відповідні
виплати позивачу за період з 01.01.2002 року
до 01.07.2006 року та відмови в задоволенні
позовних вимог за період з 01.07.2006 року
по 26.03.2008 року, із залишенням позовних
вимог в цій частині без розгляду.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 160, 167, 195, 197 п. 4 ч. 1
ст. 198, 200, 203, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення.

Апеляційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду України в
Полтавській області - задовольнити
частково.

Постанову Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 04.02.2010 р. по справі №2а-75/10/1601
скасувати в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання
протиправними дій та зобов'язання
Головного управління Пенсійного фонду
України в Полтавській області зробити
перерахунок та провести відповідні
виплати за період з 01.01.2002 року до 01.07.2006
року та відмови в задоволенні позовних
вимог за період з 01.07.2006 року по 26.03.2008
року.

Прийняти в цій частині нову ухвалу,
якою позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити
без розгляду.

В іншій частині постанову
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від
04.02.2010 р. по справі №2а-75/10/1601 - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів з дня отримання її копії шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик
А.П.Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О.
Калиновський В.А.