Справа № 804/9099/13-а
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2013-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 вересня 2013 р. Справа № 804/9099/13-а
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді -Рищенко А. Ю.,
розглянувши в порядку письмового
провадження у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України у
м. Нікополі та Нікопольському районі
Дніпропетровської області про
визнання протиправною та скасування
вимоги про сплату недоїмки № Ф-1083 від
03.05.2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

05.07.2013 року Фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 звернулась до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України у
м. Нікополі та Нікопольському районі
Дніпропетровської області про
визнання протиправною та скасування
вимоги про сплату недоїмки № Ф-1083 від
03.05.2013 року.

Ухвалою суду від 27.08.2013 року було
відкрито провадження у справі та
призначено справу до судового розгляду
після залишення позовної заяви без
руху з наданням позивачці строку для
усунення недоліків позовної заяви
ухвалою суду від 09.07.2014 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
з 2011 року знаходиться на спрощеній
системі оподаткування, перебуває на
пенсії, отримує таку та є ветераном
праці. Вважає протиправною винесену
відповідачем вимогу про сплату
недоїмки № Ф-1083 від 03.05.2013 року з
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування в сумі -
7 464, 68 грн. За словами позивачки
управління Пенсійного фонду України
зазначає, що з 2011 року по березень 2013
року фізична особа-підприємець
здійснювала підприємницьку діяльність
за спрощеною системою оподаткування, у
зв'язку із чим виникли зобов'язання зі
сплати єдиного внеску. На її думку в
даному випадку мають застосовуватись
норми будь-якого закону, який
передбачає надання та отримання пенсії
за віком, а твердження відповідача про
те, що звільнення від сплати єдиного
внеску стосується лише тих осіб, які
зазначені в ст. 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» є помилковим. Крім того,
протягом 2011-2013 років позивачка здавала
звіти та будь-яких претензій з боку
відповідача не було, також останній
повідомляв позивачку про те, що така у
відповідності до положень ч. 4 ст. 4
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»
звільняється від сплати єдиного
внеску. Позивачка надає суду також
копії рішень судів на її думку з
аналогічних спорів.

Просить суд: визнати протиправною та
скасувати вимогу Управління
Пенсійного фонду України у м. Нікополі
та Нікопольському районі
Дніпропетровської області про сплату
недоїмки № Ф-1083 від 03.05.2013 року.

У судове засідання сторони не
з'явились, належним чином були
повідомлені про час, дату та місце
розгляду справи.

Від позивача надійшла письмова заява
про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, належним чином
був повідомлений про час, дату та місце
розгляду справи, проте причини неявки
не повідомив та надав суду свої
письмові заперечення проти даного
адміністративного позову. Відповідно
до яких просив суд відмовити у
задоволенні даного адміністративного
позову, у зв'язку із тим, що на його
думку, оскаржувана вимога про сплату
недоїмки № Ф-1083 від 03.05.2013 року є
правомірно винесеною та такою, що
підлягає виконанню. Адже позивачка, 1963
року народження, з 21.11.2005 року отримує
пенсію за вислугу років, як працівник
охорони здоров'я із зменшенням
пенсійного віку згідно п. «е» ст. 55
Закону України «Про пенсійне
забезпечення». Зараз їй 50 років, тобто
право не сплачувати до Пенсійного
фонду України єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування настане лише в 55
років відповідно до ст. 26 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування». На
підставі даних, отриманих від
Нікопольської об'єднаної податкової
інспекції за період 2011 року, 2012 року по
березень 2013 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 здійснювала
підприємницьку діяльність за
спрощеною системою оподаткування, у
зв'язку з чим у неї виникли зобов'язання
зі сплати єдиного внеску у сумі 7 464, 68
грн. А звіти надані позивачем до
управління Пенсійного фонду з
відображенням зобов'язань з січня по
липень 2011 року, за 2012 рік - без
відображення зобов'язань. Отже,
оскаржувана вимога є правомірно
винесеною, тому у задоволенні даного
адміністративного позову необхідно
відмовити повністю.

У відповідності до положень ч. 6 ст. 128
КАС України суд ухвалив рішення про
розгляд справи в порядку письмового
провадження.

Суд, вивчивши наявні у справі докази та
оцінивши їх у сукупності, вважає
необхідним у задоволенні даного
адміністративного позову відмовити
повністю з наступних підстав.

Аналіз матеріалів справи показує, що
Фізична особа - підприємець ОСОБА_2
зареєстрована та є платником страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування в
Управлінні Пенсійного фонду України в
м. Нікополі та Нікопольському районі
Дніпропетровської області.

За поясненнями відповідача, Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
з 21.11.2005 року отримує пенсію за вислугу
років як працівник охорони здоров'я із
зменшенням пенсійного віку згідно п.
«е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне
забезпечення». На підставі даних,
отриманих від Нікопольської об'єднаної
податкової інспекції за період 2011 року,
2012 року по березень 2013 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 здійснювала
підприємницьку діяльність за
спрощеною системою оподаткування, у
зв'язку з чим у неї виникли зобов'язання
зі сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у сумі 7 464, 68 грн.

Згідно вимог ч. 1 ст. 5 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. №
1058- IV (у відповідній чинній редакції)
цей Закон регулює відносини, що
виникають між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування. Дія інших
нормативно-правових актів може
поширюватися на ці відносини лише у
випадках, передбачених цим Законом, або
в частині, що не суперечить цьому
Закону.

Стаття 7 вищевказаного Закону визначає
принципи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування,
відповідно до якої загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування
здійснюється за принципами:

законодавчого визначення умов і
порядку здійснення
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування;

обов'язковості страхування осіб, які
працюють на умовах трудового договору
(контракту) та інших підставах,
передбачених законодавством, а також
осіб, які забезпечують себе роботою
самостійно, фізичних осіб -
підприємців;

права на добровільну участь у системі
загальнообов'язкового пенсійного
страхування осіб, які відповідно до
цього Закону не підлягають
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню;

заінтересованості кожної працездатної
особи у власному матеріальному
забезпеченні після виходу на пенсію;

рівноправності застрахованих осіб
щодо отримання пенсійних виплат та
виконання обов'язків стосовно сплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування;

диференціації розмірів пенсій залежно
від тривалості страхового стажу та
розміру заробітної плати (доходу);

солідарності та субсидування в
солідарній системі;

фінансування видатків на виплату
пенсій, надання соціальних послуг за
рахунок страхових внесків, бюджетних
коштів і коштів цільових фондів;

спрямування частини страхових внесків
до накопичувальної системи пенсійного
страхування для здійснення оплати
договорів страхування довічної пенсії
і одноразової виплати залежно від
розмірів накопичень застрахованої
особи з урахуванням інвестиційного
доходу;

державних гарантій реалізації
застрахованими особами своїх прав,
передбачених цим Законом;

гласності, прозорості та доступності
діяльності Пенсійного фонду;

обов'язковості фінансування за рахунок
коштів Пенсійного фонду витрат,
пов'язаних з виплатою пенсій та
наданням соціальних послуг, в обсягах,
передбачених цим Законом;

цільового та ефективного використання
коштів загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування;

відповідальності суб'єктів системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування за порушення
норм цього Закону, а також за
невиконання або неналежне виконання
покладених на них обов'язків.

Як зазначалось вище позивачка за
вказані періоди - 2011 року, 2012 року по
березень 2013 року - здійснювала
підприємницьку діяльність за
спрощеною системою оподаткування. Спір
між сторонами виник з приводу
необхідності сплати відповідних сум
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування за
результатами здійснення такої
діяльності, з урахуванням того факту,
що Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 є
пенсіонером, ветераном праці та
отримує пенсію за вислугу років як
працівник охорони здоров'я із
зменшенням пенсійного віку за п. «е» ст.
55 Закону України «Про пенсійне
забезпечення».

На думку позивачки, на підставі ч. 4 ст. 4
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» вона
звільняється від сплати за себе
єдиного внеску, адже є пенсіонеркою за
віком та отримує відповідно до закону
пенсію. При чому посилається на норму
ст. 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», відповідно до якої особи
мають право на призначення пенсії за
віком після досягнення чоловіками 60
років, жінками 55 років, та вважає себе
такою, що не належить до категорії осіб,
яким необхідно сплачувати єдиний
внесок на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Суд зазначає, що у відповідності до пп. 4
ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 року
за № 2464-ІV (у відповідній чинній
редакції) платниками єдиного внеску є
зокрема фізичні особи - підприємці, в
тому числі ті, які обрали спрощену
систему оподаткування, та члени сімей
цих осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка отримує пенсію за вислугу
років як працівник охорони здоров'я із
зменшенням пенсійного віку згідно п.
«е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне
забезпечення».

Згідно вказаного п. «е» ст. 55 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
від 05.11.1991 року за № 1788-ХІІ (у
відповідній чинній редакції) право на
пенсію за вислугу років мають, в тому
працівники освіти, охорони здоров'я та
соціального забезпечення при
наявності спеціального стажу роботи
від 25 до 30 років за переліком, що
затверджується у порядку, який
визначається Кабінетом Міністрів
України, незалежно від віку.

У своєму позові позивачка посилається
на те, що отримує пенсію за віком після
досягнення нею 55 років, у зв'язку з чим і
вбачає зв'язок норм ст. 26 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та ч. 4 ст. 4
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування». Хоча
при цьому надає суду копії зі своєї
трудової книжки, пенсійного
посвідчення серії НОМЕР_1 та вказує, що
станом на 21.11.2005 року має трудовий стаж
34 роки і 10 місяців. Тобто, фактично
зазначені обставини підпадають під дію
вищевказаного п. «е» ст. 55 Закону
України «Про пенсійне забезпечення».

А ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» визначає, що
особи, зазначені у пункті 4 частини
першої цієї статті, які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Вищезазначена норма Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» була внесена
Законом України «Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України» від 07.07.2011
№ 3609-VI, який набув чинності з 06.08.2011.

Відповідно до норм ст. 1 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» пенсіонер - це
особа, яка відповідно до цього Закону
отримує пенсію, довічну пенсію, або
члени її сім'ї, які отримують пенсію в
разі смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом.

Статтею 9 вищевказаного Закону
визначено, що за рахунок коштів
Пенсійного фонду в солідарній системі
призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок
загального захворювання (у тому числі
каліцтва, не пов'язаного з роботою,
інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою
годувальника.

Умови призначення пенсії за віком
визначені ст. 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», відповідно до якого
особи мають право на призначення
пенсії за віком після досягнення віку 60
років та наявності страхового стажу не
менше 15 років.

До досягнення віку, встановленого
абзацом першим цієї статті, право на
пенсію за віком мають жінки 1961 року
народження і старші після досягнення
ними такого віку:

55 років - які народилися до 30 вересня 1956
року включно;

55 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року;

56 років - які народилися з 1 квітня 1957
року по 30 вересня 1957 року;

56 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року;

57 років - які народилися з 1 квітня 1958
року по 30 вересня 1958 року;

57 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року;

58 років - які народилися з 1 квітня 1959
року по 30 вересня 1959 року;

58 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року;

59 років - які народилися з 1 квітня 1960
року по 30 вересня 1960 року;

59 років 6 місяців - які народилися з 1
жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року;

60 років - які народилися з 1 квітня 1961
року по 31 грудня 1961 року.

Судом встановлено, що Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
отримує пенсію за вислугу років як
працівник охорони здоров'я із
зменшенням пенсійного віку згідно п.
«е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне
забезпечення», на момент звернення до
суду не досягла 55 років, не отримує
пенсію за віком.

На момент судового розгляду справи
позивачці виповнилося повних 50 років,
тобто право не сплачувати до
Пенсійного фонду України єдиний внесок
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування настане лише в 55
років відповідно до вимог ст. 26 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування». У
зв'язку із чим посилання Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на норми ст. 26
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та ч. 4 ст. 4 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» є помилковими,
і остання не належить до категорії
платників єдиного внеску, які
звільняються від сплати за себе такого.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» передбачено, що
єдиний внесок нараховується для
платників, зазначених у пункті 4
частини першої статті 4 цього Закону,
які обрали спрощену систему
оподаткування, - на суми, що
визначаються такими платниками
самостійно для себе та членів сім'ї, які
беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, але не
більше максимальної величини бази
нарахування єдиного внеску,
встановленої цим Законом. При цьому
сума єдиного внеску не може бути меншою
за розмір мінімального страхового
внеску за кожну особу. Це і становить
базу нарахування єдиного внеску в
даному випадку.

Також абз. 1 ч. 11 ст. 8 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» визначає, що
єдиний внесок для платників,
зазначених у пунктах 4 та 5 частини
першої статті 4 цього Закону,
встановлюється у розмірі 34,7 відсотка
визначеної пунктами 2 та 3 частини
першої статті 7 цього Закону бази
нарахування єдиного внеску.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» передбачено, що
платник єдиного внеску зобов'язаний
своєчасно та в повному обсязі
нараховувати, обчислювати і сплачувати
єдиний внесок в строки визначені ч. 8 ст.
9 цього Закону, а саме: платник єдиного
внеску зобов'язаний своєчасно
сплачувати єдиний внесок - не пізніше 20
числа місяця, що настає за базовим
звітним періодом.

Та єдиний внесок підлягає сплаті
незалежно від фінансового стану
платника.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» сума єдиного
внеску, своєчасно не нарахована та/або
не сплачена у строки, встановлені цим
Законом, обчислена територіальними
органами Пенсійного фонду України у
випадках, передбачених цим Законом,
вважається недоїмкою.

Згідно ч. 4 ст. 25 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» територіальний
орган Пенсійного фонду у порядку, за
формою і в строки, встановлені
Пенсійним фондом за погодженням з
центральним органом виконавчої влади у
сфері праці та соціальної політики,
надсилає платникам єдиного внеску, які
мають недоїмку, вимогу про її сплату.

У зв'язку із чим відповідачем і було
винесено оскаржувану вимогу про сплату
недоїмки № Ф-1083 від 03.05.2013 року, яка є
правомірною та скасуванню не підлягає.

Що стосується тверджень позивачки про
відсутність зауважень у відповідача
під час надання нею звітів за
відповідні періоди, то як зазначає
Управління Пенсійного фонду України у
м. Нікополі та Нікопольському районі
Дніпропетровської області та це
підтверджується матеріалами справи,
такі звіти позивача у періоди з січня
по липень 2011 року, за 2012 рік - надавались
без відображення сум єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування. Та відповідно
картки особового рахунку платника
єдиного внеску станом на 11.09.2013 року за
позивачем обліковується недоїмка зі
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у сумі - 8 658,71 грн.

З урахуванням вищевикладеного, суд
приходить до висновку про те, що
позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 щодо визнання
протиправною та скасування вимоги
Управління Пенсійного фонду України у
м. Нікополі та Нікопольському районі
Дніпропетровської області про сплату
недоїмки № Ф-1083 від 03.05.2013 року - є
такими, що задоволенню не підлягають.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що у задоволенні даного
адміністративного позову необхідно
відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 12, 60, 86, 160, 161, 163 КАС України, суд,
-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України у м. Нікополі та Нікопольському
районі Дніпропетровської області про
визнання протиправною та скасування
вимоги про сплату недоїмки № Ф-1083 від
03.05.2013 року - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
відкладення виготовлення постанови в
повному обсязі, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови. Якщо суб'єкт владних
повноважень у випадках та порядку,
передбачених частиною четвертою
статті 167 цього Кодексу, було
повідомлено про можливість отримання
копії постанови суду безпосередньо в
суді, то десятиденний строк на
апеляційне оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови.

Суддя
А.Ю. Рищенко