Справа № 803/1997/13-а
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року
Справа № 876/13431/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого-судді:
Сапіги В.П.,

суддів:
Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судового
засідання: Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
м. Луцьку Волинської області на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 15.10.2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Луцьку Волинської області про
визнання незаконним та скасування
наказу, зобов'язання вчинити дії,
стягнення моральної шкоди та заробітку
за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н
О В И В :

27.09.2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд з
адміністративним позовом до
управління Пенсійного фонду України в
м. Луцьку Волинської області про
визнання незаконним та скасування
наказу №116-о від 30.08.2013р. про звільнення
з посади завідувача сектору реєстрації
та обліку страхувальників відділу
обліку надходження платежів згідно з
ч.2 ст.36 Кодексу законів про працю
України, зобов'язання звільнити з
роботи за власним бажанням згідно з
поданою заявою в зв'язку з виходом на
пенсію по 2-й групі інвалідності
відповідно до ст.39 КЗпП України,
стягнення заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач
покликається на те, що після отримання
завіреної копії наказу про поновлення
на роботі була написана заява про
звільнення відповідно до ч.3 ст.37, ст.ст.
40, 49 Закону України «Про державну
службу» та ст.39 Кодексу законів про
працю України у зв'язку з виходом на
пенсію по 2-й групі інвалідності з
виплатою грошової допомоги в розмірі
10-ти місячних посадових окладів, однак
працівниками сектору загального
діловодства відмовлено у прийнятті
даної заяви з посиланням на
відсутність керівника управління.
Протиправним є наказ №116-о про
звільнення з роботи 30.08.2013 року за ч.2
ст.36 КЗпП України, оскільки попередньо
звертався з заявою про звільнення за
власним бажанням. Рішення про
поновлення на роботі виконується
негайно, після звернення із заявою та
постановою суду 09.08.2013р., натомість
поновлення на роботі фактично
відбулось 30.08.2013р., що, відповідно,
позбавило можливості на отримання
заробітної плати у вказаний період.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 15.10.2013 року
позов задоволено частково, а саме
скасовано оскаржуваний наказ в частині
формулювання підстав звільнення,
змінивши його на звільнення за власним
бажанням в зв'язку з виходом на пенсію
відповідно до ст.39 Кодексу законів про
працю України. В решті позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з постановою суду її
оскаржив відповідач - управління
Пенсійного фонду України в м. Луцьку
Волинської області, який просить
скасувати дану постанову в частині
задоволених позовних вимог та винести
нову про відмову в позові.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що позивач не звертався з заявою про
звільнення з роботи за власним
бажанням згідно з поданою заявою в
зв'язку з виходом на пенсію по 2-й групі
інвалідності відповідно до ст.39 КЗпП
України, стягнення заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи, правильність їх
юридичної оцінки, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що необхідно
задовольнити апеляційну скаргу, з
наступних мотивів.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, колегія суддів
врахувала наступні обставини справи та
норми чинного законодавства.

Відповідно до ст.39 КЗпП України
строковий трудовий договір (пункти 2 і 3
статті 23) підлягає розірванню
достроково на вимогу працівника в разі
його хвороби або інвалідності, які
перешкоджають виконанню роботи за
договором, порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
або трудового договору та у випадках,
передбачених частиною першою статті 38
цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України у разі,
коли заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги. Суд
апеляційної інстанції може вийти за
межі доводів апеляційної скарги в разі
встановлення під час апеляційного
провадження порушень, допущених судом
першої інстанції, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Предметом апеляційного оскарження є
скасований судом першої інстанції
наказ управління Пенсійного фонду
України в м. Луцьку Волинської області
№116-о від 30.08.2013р. в частині
формулювання підстав звільнення
ОСОБА_1, зміненого на звільнення за
власним бажанням позивача в зв'язку з
виходом на пенсію відповідно до ст.39
Кодексу законів про працю України.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 08.08.2013 року
визнано незаконним та скасовано наказ
управління Пенсійного фонду України в
м. Луцьку Волинської області від 09.04.2013
року №44-о «Про звільнення ОСОБА_1»,
поновлено на посаді завідувача сектора
реєстрації та обліку страхувальників
відділу обліку надходження платежів
управління Пенсійного фонду України в
м. Луцьку Волинської області з 10.04.2013
року та поновлено на посаді завідувача
сектора реєстрації та обліку
страхувальників відділу обліку
надходження платежів управління
Пенсійного фонду України в м. Луцьку
Волинської області з 01.02.2013 року,
стягнуто з управління Пенсійного фонду
України в м. Луцьку Волинської області
на користь ОСОБА_1 середній заробіток
за час вимушеного прогулу в сумі 11680
грн.

09.08.2013р. та 14.08.2013р. позивач звертався до
відповідача з письмовими заявами щодо
негайного виконання постанови суду,
однак листом від 23.08.2013р. №309/К-01 ОСОБА_1
було відмовлено в задоволенні поданих
заяв з посиланням на апеляційне
оскарження постанови суду від 08.08.2013р.
та можливість її виконання лише після
винесення рішення Львівським
апеляційним адміністративним судом.

29.08.2013р. управлінням видано наказ №112-о
«Про поновлення на роботі ОСОБА_1»
відповідно до якого скасовано накази
управління від 01.02.2013р. №09-о та від
09.04.2013р. №44-о, поновлено ОСОБА_1 на
посаді завідувача сектора реєстрації
та обліку страхувальників відділу
обліку надходження платежів з 10.04.2013р.,
поновлено позивача на посаді
завідувача сектора реєстрації та
обліку страхувальників відділу обліку
надходження з 01.02.2013р.

При цьому ОСОБА_1 було повідомлено про
необхідність виходу на роботу з
наступного дня, тобто з 30.08.2013р., біля 16
год. 29.08.2013 року.

Актом старшого державного виконавця
ВПВР управління ДВС ГУЮ у Волинській
області Турчинського В.Є. від 30.08.2013
року управлінням ПФУ в м. Луцьку
виконано виконавчий лист №803/1547/13 від
14.08.2013р. щодо поновлення ОСОБА_1 на
посаді завідувача сектора реєстрації
та обліку страхувальників відділу
обліку надходження платежів згідно з
наказом №112-о від 29.08.2013 року та один
примірник цього акту позивачем
отримано 30.08.2013 року в 11 год.30 хв. і
ознайомлено з таким.

Суд, перевіряючи твердження позивача
про те, що в день виходу на роботу -
30.08.2013р. звернувся із заявою про
звільнення з роботи в зв'язку з виходом
на пенсію відповідно до Закону України
«Про державну службу» з виплатою
матеріальної допомоги в розмірі 10-ти
посадових окладів, однак працівники
управління ПФУ в м.Луцьку відмовлялись
приймати вказану заяву з посиланням на
різні причини допитав свідків та
встановив, що свідок ОСОБА_1 пояснив, що
не тільки звертався 30.08.2013 року з
заявами про звільнення в сектор
загального діловодства, але оголошував
їх зміст.

Працівники сектору загального
діловодства ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в якості
свідків стверджували, що на протязі дня
з будь-якими заявами позивач в сектор
не звертався, натомість після
пред'явлення ОСОБА_3 копії заяви
позивача від 30.08.2013р. про переведення на
інший вид пенсії з відбитком кутового
штампу управління ПФУ в м.Луцьку та
проставленою від руки датою - «30.08.2013р.»,
остання повідомила, що із пред'явленою
заявою такий все ж таки звертався у
сектор, однак її зміст їй невідомий,
оскільки за робочий день надходить
значна кількість заяв.

Відносно заперечення сторони
відповідача на відсутність у позивача
будь-яких письмових доказів щодо
звернення протягом 30.08.2013 року із
заявою про звільнення та покликання на
отримання з поштового відділення
зв'язку від ОСОБА_1 цієї заяви
управлінням лише 02.09.2013 року
(понеділок), то необхідно погодитись з
висновком суду першої інстанції, що за
приписами ч.2 ст.71 КАС України
управління як суб'єкт владних
повноважень жодних доказів, в тому
числі й письмових, суду не надав.

Щодо покликання апелянта на те, що
подаючи заяву про переведення на інший
вид пенсії, яку було зареєстровано
відповідачем 30.08.2013 року і спростовуючи
висновки суду про створення перешкод в
реєстрації заяви про звільнення за
власним бажанням, то необхідно
зазначити, що такий доказ
спростовується самим апелянтом.

Так апелянтом стверджується, що
позивачем заява про звільнення за
власним бажанням, яка отримана
відповідачем 02.09.2013 року була подана о 17
год. 15 хв. 30.08.2013 року на вузол поштового
відділення-24.

При цьому необхідно вказати, що робочий
день управління 30.08.2013 року (п»ятниця)
встановлено до 16 години і до цього часу
та й довше до 16 год. 30 хв. позивач
знаходився на робочому місці,
отримуючи трудову книжку, чого не
спростовує апелянт, а подача до вузла
поштового зв»язку -24 потребує певного
часу.

Тому необхідно погодитись з
твердженням позивача, що відповідачем
створювались перешкоди ОСОБА_1 в подачі
заяви про звільнення за власним
бажанням в зв'язку з виходом на пенсію
саме 30.08.2013р.

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у
разі визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов'язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону.

Зважаючи на встановлені обставини у
даній справі та наведені приписи
Кодексу законів про працю України
обґрунтованим є висновок суду першої
інстанції щодо протиправності наказу
начальника управління Пенсійного
фонду України в м. Луцьку Волинської
області від 30.08.2013р. №116-о в частині
формулювання підстав звільнення
ОСОБА_1 з посади завідувача сектора
реєстрації та обліку страхувальників
відділу обліку платежів за ч.2 ст.36 КЗпП
України, змінивши на звільнення у
зв'язку з поданням заяви про звільнення
за власним бажанням в зв'язку з виходом
на пенсію відповідно до ст.39 КЗпП
України.

Між тим апелянтом представлено в суд
першої інстанції постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.11.2013 року
за якою скасовано постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 08.08.2013 року
та відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні
позовних вимог щодо визнання
незаконним та скасування наказу
управління Пенсійного фонду України в
м. Луцьку Волинської області від 09.04.2013
року №44-о «Про звільнення ОСОБА_1»,
поновлення на посаді завідувача
сектора реєстрації та обліку
страхувальників відділу обліку
надходження платежів управління
Пенсійного фонду України в м. Луцьку
Волинської області з 10.04.2013 року та
поновлення на посаді завідувача
сектора реєстрації та обліку
страхувальників відділу обліку
надходження платежів управління
Пенсійного фонду України в м. Луцьку
Волинської області з 01.02.2013 року,
стягнення з управління Пенсійного
фонду України в м. Луцьку Волинської
області на користь ОСОБА_1 середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
сумі 11680 грн.

Дана постанова не була та не могла бути
предметом дослідження суду першої
інстанції при з»ясуванні вимог
позивача.

Однак суд апеляційної інстанції
звертає увагу на вимоги абз. 10 п.9
Рішення Конституційного суду України
від 30.01.2003 року №3-рп/2003, що правосуддя
за своєю суттю визнається таким лише за
умови, що воно відповідає
справедливості і забезпечує ефективне
поновлення в правах.

Отже для ефективного відновлення прав
управління Пенсійного фонду України в
м. Луцьку Волинської області у
досліджуваних правовідносинах суд
апеляційної інстанції вважає за
необхідне прийняти до уваги постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.11.2013 року.

Зважаючи на це наказ №112-о від 29.08.2013
року управління Пенсійного фонду
України в м. Луцьку Волинської області
про поновлення ОСОБА_1 на посаді
завідувача сектора реєстрації та
обліку страхувальників відділу обліку
надходження платежів є юридично
нечинним.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Одночасно необхідно вказати, що п.4
Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
20.05.2013 року №7 «Про судове рішення в
адміністративній справі» визначено, що
законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
з урахуванням юридичної сили правового
акта в ієрархії національного
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, подібні
правовідносини (аналогія закону), або
за відсутності такого закону - на
підставі конституційних принципів і
загальних засад права (аналогія права),
принципів верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського суду з прав людини при
дотриманні норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи
апелянта є суттєвими і тому, колегія
суддів приходить до висновку, що
постанову слід частково скасувати та
прийняти нову.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.196, п.3 ч.1 ст. 198,
ст.202, ст.205, ст.207, ст. 254 КАС України, суд
апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Луцьку
Волинської області - задовольнити.

Скасувати постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
15.10.2013 року у справі №803/1997/13-а в частині
задоволених позовних вимог та прийняти
нову постанову.

Відмовити в позові ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Луцьку Волинської області про
визнання незаконним та скасування
наказу, зобов'язання вчинити дії.

В решті постанову суду залишити без
змін.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом 20-ти днів з дня
набрання ухвалою законної сили, а у
разі складення ухвали в повному обсязі
відповідно до ст.160 КАС України - з дня
складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя :
В.П. Сапіга

Судді:
Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко

Повний текст виготовлено 04.03.2014р.