Справа № 21-314 а13
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючого Кривенка В.В.,суддів:Гусака
М.Б., Коротких О.А., Кривенди О.В.,
Маринченка В.Л., Прокопенка О.Б.,
Терлецького О.О.,

при секретарі судового засідання
Ключник А.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_2
-

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
відділу Державного комітету України із
земельних ресурсів у
Недригайлівському районі Сумської
області (далі - відділ Держкомзему),
заступника начальника відділу
Держкомзему - реєстратора Шевцової
Ірини Сергіївни, третя особа -
сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю
«Дружба-Нова» (далі - Товариство), про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,

в с т а н о в
и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом, у якому просила визнати
протиправними дії відділу Держкомзему
та заступника начальника відділу
Держкомзему - реєстратора Шевцової
Ірини Сергіївни щодо здійснення
державної реєстрації договору оренди
землі, сторонами яких є позивач і
Товариство, і внесення відповідних
відомостей до Книги записів про
державну реєстрацію державних актів на
право власності на земельну ділянку та
право постійного користування
земельною ділянкою, договору оренди
землі (далі - Книга записів), зобов'язати
відповідачів скасувати державну
реєстрацію договору оренди землі,
сторонами яких є позивач і Товариство,
та записи про державну реєстрацію
вказаного договору оренди землі у
відповідному розділі Книги записів.

На обґрунтування позову ОСОБА_1
послалася на те, що укладений договір
оренди землі не відповідає вимогам
статей 11, 15 Закону України від 6 жовтня
1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин; далі - Закон № 161-XIV) та
змісту Типового договору оренди землі,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 3 березня 2004 року
№ 220, оскільки аркуші 1, 2 (сторінки 1-4)
договору оренди землі не підписані
орендодавцем, а також не скріплені
печаткою орендаря, тому між позивачем і
Товариством не досягнуто у належній
формі згоди щодо всіх істотних умов
зазначеного договору оренди землі.
Крім того, цей договір, на думку
позивача, не містить обов'язкових
невід'ємних частин: планів або схем
земельних ділянок, які передаються в
оренду, кадастрових планів земельних
ділянок з відображенням обмежень
(обтяжень) у їх використанні та
встановлених земельних сервітутів.
Тому позивач 3 січня 2012 року звернулася
до відділу Держкомзему із заявою про
відкликання свого підпису на договорі
та вимогою про нездійснення його
реєстрації, проте незважаючи на її
звернення, 31 січня 2012 року договір було
протиправно зареєстровано.

Окружний адміністративний суд
Сумської області постановою від 5
вересня 2012 року, залишеною без змін
ухвалами Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17 січня 2013
року та Вищого адміністративного суду
України від 16 квітня 2013 року, у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив
виходячи із того, що дії відповідача
щодо державної реєстрації укладеного
позивачем із Товариством договору
оренди землі були правомірними,
оскільки, як встановили суди, на
реєстрацію був поданий договір, який зі
змістом та формою відповідав
законодавству, разом із усіма
необхідними для нього документами.
Подання ж однією зі сторін договору
заяви про його не реєстрацію не входить
до передбачених статтею 24 Закону
України від 1 липня 2004 року № 1952-IV» Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин; далі Закон № 1952-IV)
підстав, за наявності яких у державній
реєстрації прав може бути відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду
касаційної інстанції, представник
позивача - ОСОБА_2 далі - представник
позивача) - звернувся із заявою про її
перегляд Верховним Судом України з
підстави неоднакового застосування
Вищим адміністративним судом України
одних і тих самих норм права у подібних
правовідносинах, а саме статті 20 Закону
№ 161-XIV та статті 24 Закону № 1952-IV. На
обґрунтування заяви представник
позивача додав копії постанов Вищого
адміністративного суду України від 13
лютого (№ К/9991/70577/12) та 3 квітня 2013 року
(№№ К/9991/76434/12, К/9991/73994/12), які, на думку
заявника, підтверджують неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм права
у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені у заяві
доводи, колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України вважає, що у задоволенні
заяви представника позивача слід
відмовити з таких підстав.

Вищий адміністративний суд України,
допускаючи справу до провадження
Верховного Суду України, виходив із
того, що в доданих до заяви
представника позивача копіях постанов
Вищого адміністративного суду України
по-іншому, ніж у справі, що
розглядається, застосовано статтю 20
Закону № 161-XIV та статтю 24 Закону № 1952-IV.

У постановах Вищого адміністративного
суду України, які додано на
підтвердження неоднакового
застосування норм матеріального права,
цей суд, скасовуючи рішення судів
попередніх інстанцій про відмову у
задоволенні позовів та задовольняючи
позовні вимоги осіб, виходив із того, що
підписані сторонами договори оренди
землі на момент звернення орендодавців
до органу Держкомзему не набули
вчиненими правочинами, оскільки їх
державна реєстрація тоді ще не
відбулася, а отже, сторони мали право
відмовитися від завершення процедури
укладення договорів шляхом
відкликання підписів та відмови від їх
державної реєстрації. Відповідна заява
одного з орендодавців не може
розцінюватися як одностороння відмова
від договору, оскільки ці договори не
набули чинності та не є укладеними.
Подання одного з орендодавців заяви
про відкликання підпису та відмови від
державної реєстрації договору
свідчить про недосягнення сторонами
згоди щодо усіх істотних умов договору.

У справі, що розглядається, суд
касаційної інстанції, погоджуючись із
рішеннями судів попередніх інстанцій
про відмову у задоволенні позову,
виходив із того, що дії відповідачів
щодо здійснення державної реєстрації
договорів оренди землі, сторонами яких
є позивач і Товариство, і внесення
відповідних відомостей до Книги
записів вчинені на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Із наведених судових рішень
убачається, що суд касаційної
інстанції у подібних правовідносинах
неоднаково застосував статтю 20 Закону

№ 161-XIV та статтю 24 Закону № 1952-IV,
внаслідок чого були ухвалені різні за
змістом судові рішення.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції наведених норм
права, колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України виходить із такого.

Відповідно до статті 18 Закону № 161-XIV
договір оренди землі набирає чинності
після його державної реєстрації.

На підставі статті 20 цього Закону
укладений договір оренди землі
підлягає державній реєстрації. Право
оренди земельної ділянки виникає з дня
державної реєстрації цього права
відповідно до закону, що регулює
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень.

Верховний Суд України вже висловлював
свою правову позицію стосовно моменту
укладання договору оренди землі та
наслідки відкликання підпису з
укладеного договору до державної
реєстрації останнього. Так, у постанові
від 18 грудня 2013 року Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України зазначила, що своє
волевиявлення на укладання договору
учасник (сторона) правочину виявляє в
момент досягнення згоди усіх істотних
умов, складання та скріплення підписом
письмового документа. Реєстрація
договору є адміністративним актом,
тобто елементом щодо договору.
Прохання учасника (сторони) правочину
не здійснювати реєстрацію договору
оренди земельної ділянки,
волевиявлення на укладання якого він
виявляв у момент досягнення згоди з
усіх істотних умов, складання та
скріплення підписом письмового
документа, не є підставою для визнання
договору недійсним у порядку,
визначеному частиною третьою статті 203
та частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України

далі - ЦК).

У постанові від 25 грудня 2013 року Судова
палата підтвердила наведене вище
правове судження та зазначила, що
відповідно до

статті 214 ЦК відмова від двостороннього
правочину може відбуватися лише за
взаємною згодою сторін. Одностороння
незгода сторони з реєстрацією
підписаного (укладеного) нею договору
не може визнаватися обставиною для
визнання його недійсним із підстав,
передбачених частиною третьою статті
203 та частиною першою статті 215 ЦК.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України
погоджується з твердженням Вищого
адміністративного суду України про те,
що дії відповідачів щодо здійснення
державної реєстрації договорів оренди
землі, сторонами яких є позивач і
Товариство, вчинені на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відносини із реєстрації договорів
оренди землі на час виникнення спірних
відносин регулювалися, зокрема Законом
№ 161-XIV, Порядком ведення Поземельної
книги і Порядком ведення Книги записів
про державну реєстрацію державних
актів на право власності на земельну
ділянку та на право постійного
користування земельною ділянкою,
договорів оренди землі, затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 9 вересня 2009 року № 1021, і Тимчасовим
порядком ведення державного реєстру
земель, затвердженим наказом
Державного комітету України по
земельних ресурсах від 2 липня 2003 року
№ 174 (зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 25 липня 2003 року за №
641/7962).

Ні наведені, ні інші нормативно-правові
акти не передбачали права однієї зі
сторін договору на відкликання заяви
про його державну реєстрацію, поданої
іншою стороною та відповідного
кореспондуючого такому праву обов'язку
відповідачів - не реєструвати договір.

На сьогодні зазначені порядки втратили
чинність, як і встановлений раніше
законом обов'язок реєструвати такі
договори.

Частиною першою статті 4 Закону № 1952-IV
встановлено, що обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема й право оренди земельної
ділянки.

Погоджуючись із законністю ухвали суду
касаційної інстанції у цій справі, слід
звернути увагу на те, що цей суд у
справі, що розглядається, мотивував
оскаржуване рішення, зокрема, й
приписами Закону № 1952-IV, помилково не
пославшись на застосування його норм
за аналогією.

Статтею 24 цього Закону встановлено
вичерпний перелік підстав, згідно з
яким може бути відмовлено у державній
реєстрації прав, та її частиною
четвертою передбачено, що відмова в
державній реєстрації та їх обтяжень з
підстав, не передбачених цим Законом,
заборонена.

Проте, аналізуючи норми Закону 1952-IV,
можна дійти висновку, що він не
регулював спірні відносини, пов'язані
реєстрацією договорів оренди. Цей
Закон визначає правові, економічні,
організаційні засади проведення
державної реєстрації речових та інших
прав, які підлягають реєстрації за цим
Законом, та їх обтяжень і спрямований
на забезпечення визнання державою цих
прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна.

Аналіз наведених норм дає підстави
вважати, що звернення однієї зі сторін
договору із заявою про відкликання
свого підпису в договорі оренди
земельної ділянки з вимогою не
проводити реєстрацію договору не є
підставою для відмови у державній
реєстрації договору оренди земельної
ділянки.

Оскільки висновок суду касаційної
інстанції у справі, що розглядається,
про правомірність дій відповідачів
щодо державної реєстрації укладеного
договору позивачем із Товариством
договору оренди землі ґрунтується на
правильному застосуванні норм
матеріального права, то у задоволенні
заяви представника позивача слід
відмовити.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

постановила:

У задоволенні заяви представника В.В.
Кривенко М.Б. Гусак - відмовити.

Постанова є остаточною і не може
бути оскаржена, крім випадку,
передбаченого пунктом 2 частини першої
статті 237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий ОСОБА_1
Судді:ОСОБА_2 О.А. Коротких О.В. Кривенда
В.Л. Маринченко О.Б. Прокопенко О.О.
Терлецький