Справа № 810/735/13-а
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2014 року
810/735/13-а

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого судді -
Балаклицького А.І., розглянувши в
порядку письмового провадження в м.
Києві заяву Закритого акціонерного
товариства "Васильківський завод
газового обладнання" про перегляд за
нововиявленими обставинами постанови
Київського окружного
адміністративного суду від 20 березня
2013 року в адміністративній справі
№810/735/13-а

за позовомЗакритого акціонерного
товариства "Васильківський завод
газового обладнання"доВасильківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Київської області Державної
податкової службипроскасування
податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Закрите акціонерне товариство
"Васильківський завод газового
обладнання" звернулось до Київського
окружного адміністративного суду з
позовом до Васильківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Київської області Державної
податкової служби про скасування
податкових повідомлень-рішень від
31.01.2013 № та №.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 20.03.2013 у
справі №810/735/13-а позивачу відмовлено у
задоволенні позовних вимог.

25 лютого 2014 року до суду надійшла заява
Закритого акціонерного товариства
"Васильківський завод газового
обладнання" про перегляд зазначеного
вище рішення за нововиявленими
обставинами.

Як на підставу для скасування
постанови суду за нововиявленими
обставинами заявник посилається на
істотні обставини справи, які стали
йому відомі вже після ухвалення
судового рішення та набрання ним
законної сили.

Так, заявник зазначає, що Позивачу по
справі стало відомо про те, що ТОВ "БК
"Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ
"Фрейя Технолоджі" до теперішнього часу
не ліквідовані, при цьому ТОВ "БК
"Хомакс" та ПП "Автохімзв'язок" лише
знаходяться в процесі ліквідації, що ж
до ТОВ "Фрейя Технолоджі", то зазначене
підприємство продовжує здійснювати
господарську діяльність та в процесі
ліквідації не перебуває.

Також, на обґрунтування своєї заяви
заявник вказує на те, що договори, що
укладалися із зазначеними
підприємствами у встановленому
законом порядку, недійсними не визнані.

Враховуючи зазначене, заявник вважає,
що наведені вище обставини,
підтверджують той факт, що судом першої
інстанції у даній справі було прийнято
помилкове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Відповідач заперечував проти даної
заяви, посилаючись на наявність
недоліків у документах первинного
бухгалтерського обліку та звітності
контрагентів позивача. Просив
відмовити в задоволенні заяви.

Представник заявника подав до суду
заяву про розгляд справи за його
відсутності в порядку письмового
провадження.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, хоча був повідомлений про
дату, час та місце судового засідання
належним чином, про причини своєї
неявки суд не повідомив.

Частиною другою статті 252 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що неприбуття у судове
засідання осіб, які були належним чином
повідомлені, не перешкоджає розгляду
заяви і перегляду судового рішення за
нововиявленими обставинами.

Крім того, частиною шостою статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, якщо немає
перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Відповідачем не надано суду доказів
поважності причин неможливості
забезпечення явки представника
відповідача на судове засідання, а тому
суд на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також враховуючи приписи
статті 41 цього Кодексу, якими
передбачено, що у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється, судом прийнято
рішення про розгляд зазначеної заяви в
порядку письмового провадження за
наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що заява про
перегляд судового рішення за
нововиявленими обставинами підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в
січні 2013 року Васильківською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Київської області ДПС на
підставі п.п.78.1.1 п. 78.1 ст.78, п. 79.1 ст. 79
Податкового кодексу України та наказу
начальника Васильківської ОДПІ
Київської області ДПС від 25.12.2012 р №347
була проведена позапланова невиїзна
документальна перевірка Закритого
акціонерного товариства
"Васильківський завод газового
обладнання" з питань дотримання вимог
податкового законодавства щодо
правильності нарахування та повноти
сплати податків і зборів при
взаємовідносинах з ТОВ "Фрейя
Технолоджі" за період січень, березень,
квітень, травень 2011 року, ТОВ "БК
"Хомакс" за період травень-червень,
серпень 2011 року, ПП "Автохімзв'язок" за
період лютий, березень 2012 року.

За результатами проведеної
документальної позапланової невиїзної
перевірки складено Акт від 04.01.2013
№5/22-03/13708574 (далі - Акт перевірки), яким
встановлено порушення позивачем вимог
ч. 1, ч. 5 ст. 203, ч. 1-2 ст. 215, ч. 1 ст. 216
Цивільного кодексу України, п. 198.1, п.
198.2, п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201, п.п.138.1.1 п.
138.1, п.138.2, п. 138.7 ст. 138 Податкового
кодексу України, в результаті чого
позивачем занижено суму податку на
додану вартість у розмірі 400121 грн.;
завищено від'ємне значення р.18.2
декларації за березень 2012 року на 2809
грн.; занижено податок на прибуток у
розмірі 65275 грн.

На підставі висновків акту перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення:

- № від 31.01.2013, згідно з яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем "податок на
прибуток" у розмірі 81594 грн., з яких: 65275
грн. - за основним платежем; 16319 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями;

- № від 31.01.2013, згідно з яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем "податок на
додану вартість" у розмірі 450051 грн., з
яких: 400121 грн. - за основним платежем; 49930
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Зазначені податкові-повідомлення
рішення були ЗАТ "Васильківський завод
газового обладнання" оскаржені у
судовому порядку. Однак, Постановою
Київського окружного
адміністративного суду від 20.03.2013
№810/735/13-а у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим
рішенням позивачем було подано
апеляційну скаргу до Київського
апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.12.2013 у
відкритті апеляційного провадження
було відмовлено.

Після чого позивач звернувся із
вказаною заявою про перегляд за
нововиявленими обставинами постанови
Київського окружного
адміністративного суду від 20.03.2013
№810/735/13-а.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, що набрала
законної сили, може бути переглянута у
зв'язку з нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду судового
рішення за нововиявленими обставинами,
згідно з положеннями ч. 2 ст. 245 Кодексу
адміністративного судочинства України
є, зокрема, істотні для справи
обставини, що не були і не могли бути
відомі особі, яка звертається із
заявою, на час розгляду справи;
встановлення вироком суду, що набрав
законної сили, завідомо неправдивих
показань свідка, завідомо
неправильного висновку експерта,
завідомо неправильного перекладу,
фальшивості документів або речових
доказів, що потягли за собою ухвалення
незаконного або необґрунтованого
рішення; встановлення вироком суду, що
набрав законної сили, вини судді у
вчиненні злочину, внаслідок якого було
ухвалено незаконне або необґрунтоване
рішення; скасування судового рішення,
яке стало підставою для прийняття
постанови чи постановлення ухвали, що
належить переглянути; встановлення
Конституційним Судом України
неконституційності закону, іншого
правового акта чи їх окремого
положення, застосованого судом при
вирішенні справи, якщо рішення суду ще
не виконано.

Згідно ч. 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Як вбачається з рішення Європейського
суду з прав людини від 18.11.2004 "Праведная
проти Росії", процедура скасування
остаточного судового рішення у зв'язку
за нововиявленими обставинами
передбачає, що існує доказ, який раніше
не міг бути доступний, однак він міг би
призвести до іншого результату
судового розгляду. Особа, яка
звертається із заявою про скасування
рішення, повинна довести, що в неї не
було можливості представити цей доказ
на остаточному судовому слуханні, а
також те, що цей доказ є вирішальним.

Отже, щоб рішення суду яке набрало
законної сили було переглянуте у
зв'язку з нововиявленими обставинами
необхідно щоб існувало дві обставини, а
саме - неможливість отримати доказ
раніше, а також цей доказ був
вирішальний по справі.

Як зазначає заявник, Позивачу по справі
стало відомо про те, що ТОВ "БК "Хомакс",
ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ "Фрейя
Технолоджі" до теперішнього часу не
ліквідовані, при цьому ТОВ "БК "Хомакс"
та ПП "Автохімзв'язок" лише знаходяться
в процесі ліквідації, що ж до ТОВ "Фрейя
Технолоджі", то зазначене підприємство
продовжує здійснювати господарську
діяльність та в процесі ліквідації не
перебуває.

Крім того, заявник вказує на те, що
договори, що укладалися із зазначеними
підприємствами у встановленому
законом порядку, недійсними не визнані.

Зазначені вище обставини, на думку
суду, є істотними, і можуть слугувати
підставою для перегляду Постанови
Київського окружного
адміністративного суду №810/735/13-а від
20.03.2013.

Як вбачається із заяви позивач просить
переглянути вказане судове рішення,
скасувати його та прийняти нову
постанову, якою визнати протиправними
та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 31.01.2013 №
та №.

Надаючи правову оцінку вказаним
податковим повідомленням-рішенням, суд
вважає за необхідне вказати наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для винесення оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень став
висновок податкового органу про
порушення позивачем вимог ч. 1, ч. 5 ст. 203,
ч. 1-2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу
України, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, п. 201.10
ст. 201, п.п.138.1.1 п. 138.1, п.138.2, п. 138.7 ст.138
Податкового кодексу України, в
результаті чого позивачем занижено
суму податку на додану вартість у
розмірі 400121 грн.; завищено від'ємне
значення р.18.2 декларації за березень 2012
року на 2809 грн.; занижено податок на
прибуток у розмірі 65275 грн.

Такий висновок податкового органу
ґрунтується на використаних під час
аналізу господарських операцій
позивача інформації, наявної у
комп'ютерних базах даних та
автоматизованих інформаційних систем
державної податкової служби та
матеріалів перевірок його
контрагентів, а саме:

- Акту ДПІ у Печерському районі м. Києва
від 31.05.2012 №1613/22-9/36424002 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ПП
"Автохімзв'язок" щодо підтвердження
господарських відносин платниками
податків за період з 01.11.2011 по 30.04.2012";

- Акту ДПІ у Печерському районі м. Києва
від 27.12.2011 №1674/2306/36148667 "Про результати
документальної невиїзної перевірки
ТОВ "БК "Хомакс" з питань дотримання
вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.05.2011 по
30.09.2011";

- Акту ДПІ у Печерському районі м. Києва
від 14.12.2011 №1608/23-6/37242296 "Про результати
невиїзної документальної перевірки
ТОВ "Фрейя Технолоджі" з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.09.2010 по
31.20.2010, з 01.01.2011 по 30.04.2011, з 01.06.2011 по
30.06.2011".

Так, вказаними Актами перевірок ДПІ у
Печерському районі м. Києва
встановлено відсутність ТОВ "БК
"Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ
"Фрейя Технолоджі" за юридичними
адресами, ненадання документів до
перевірки, не встановлено наявність у
вказаних підприємствах власних,
складських, торгівельних, виробничих
та інших приміщень, які суб'єкти
господарювання могли би
використовувати при здійсненні
фінансово-господарської діяльності.

Крім того, як вбачається зі змісту акту
перевірки позивача, акт перевірки ПП
"Автохімзв'язок" ґрунтується на
службовій інформації, отриманої від
ГВПМ ДПІ у Печерському районі м. Києва,
зокрема, пояснень засновника та
директора ПП "Автохімзв'язок" - ОСОБА_1,
який заперечив своє відношення до
діяльності підприємства, документів
фінансово-господарської діяльності
підприємства не підписував.

З наведених підстав перевіряючі дійшли
висновку про наявність у ТОВ "БК
"Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ
"Фрейя Технолоджі" ознак "фіктивності"
та про неможливість фактичного
здійснення ними господарських
операцій через відсутність майна та
інших матеріальних ресурсів,
економічно необхідних для здійснення
господарських операцій.

Так, вищевказаними актами перевірок
контрагентів позивача - ТОВ "БК "Хомакс",
ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ "Фрейя
Технолоджі" встановлено відсутність
факту реального здійснення
господарської діяльності, оскільки у
ході перевірок встановлено
відсутність
адміністративно-господарських
можливостей, необхідних для виконання
взятих на себе зобов'язань. Окрім того,
на думку перевіряючих, вказані
підприємства мають ознаки фіктивності,
що підтверджується поясненнями їх
посадових осіб та засновників, які
повідомили, що не мають відношення до
діяльності підприємств.

Водночас, податковим органом
встановлено відсутність ТОВ "БК
"Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ
"Фрейя Технолоджі" за юридичними
адресами та ненадання документів до
перевірки. З наведених підстав
перевіряючі дійшли висновку, що
господарські операції підприємств не
підтверджуються стосовно врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, яке економічно необхідне
для здійснення діяльності, що свідчить
про відсутність необхідних умов для
результатів відповідної господарської
діяльності, технічного персоналу,
основних фондів, виробничих активів,
складських приміщень і транспортних
засобів, у зв'язку з цим ТОВ "БК "Хомакс",
ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ "Фрейя
Технолоджі" не могли фактично
здійснювати господарські операції.

Тому, на думку податкового органу,
діяльність вказаних підприємств
здійснюється поза межами правового
поля, що у свою чергу свідчить про
нікчемність укладених ним угод, як із
постачальниками, так і з покупцями та
відсутність об'єктів оподаткування при
придбанні та продажу товарів (послуг).

З огляду на вказане, надані до
перевірки первинно-бухгалтерські
документи позивача не взято до уваги,
що в свою чергу призвело до
встановлення недостатнього
документального підтвердження
виконання умов за договорами, та, як
наслідок, призвело до встановлення
відповідачем порушень формування
позивачем податкового кредиту по
податку на додану вартість, валових
витрат та визначення доходу.

Не погоджуючись із висновками акту
перевірки, позивачем подано
відповідачеві заперечення на акт
перевірки, за наслідками розгляду
якого висновки акту перевірки залишено
без змін.

На підставі висновків акту перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення:

- № від 31.01.2013, згідно з яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем "податок на
прибуток" у розмірі 81594 грн.;

- № від 31.01.2013, згідно з яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем "податок на
додану вартість" у розмірі 450051 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, враховуючи те,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд звертає увагу на таке.

Так, судом встановлено, що ВАТ
"Васильківський завод газового
обладнання" мало взаємовідносини з ТОВ
"БК "Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ
"Фрейя Технолоджі".

Реальність господарських операцій
підтверджується складеними первинними
документами, а саме: договором,
видатковими накладними, податковими
накладними, рахунками-фактурами,
платіжними дорученнями, виписками з
банку, належним чином копії яких наявні
в матеріалах справи.

Як вбачається з Акту перевірки
позивача, відповідачем встановлено, що
дані господарські операції
відображено у податковому обліку
позивача шляхом віднесення суми
податку на додану вартість по
зазначеним вище первинним документам
до складу податкового кредиту, валових
витрат.

В той же час, як вбачається з Акту
перевірки, позивачем надавались
належним чином засвідчені копії
зазначених вище первинних документів,
що підтверджують факт здійснення
господарських операцій.

Тобто, позивачем надано первинні
документи, які підтверджують факт
здійснення господарських операцій з
ТОВ "БК "Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та
ТОВ "Фрейя Технолоджі".

При цьому, суд звертає увагу на те, що
податковий орган в Акті перевірки не
ставив під сумнів достовірність даних,
які містять вказані первинні
бухгалтерські документи, а також не
зазначав про невідповідність
первинних бухгалтерських документів
вимогам чинного податкового
законодавства, зокрема, відсутності у
них обов'язкових реквізитів.

Таким чином, зазначене підтверджує
фактичне здійснення позивачем
господарських операцій з ТОВ "БК
"Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ
"Фрейя Технолоджі".

Як вже зазначалося судом, за наслідками
розгляду матеріалів перевірки
відповідач дійшов висновку про те, що
господарські операції між позивачем та
ТОВ "БК "Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та
ТОВ "Фрейя Технолоджі" є нікчемними.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
таке.

Згідно положення частини 1 статті 202
Цивільного кодексу України, правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Для здійснення своєї господарської
діяльності юридичні особи укладають
договори, що за змістом є домовленістю,
внаслідок якої виникають взаємні права
і обов'язки. Укладення договорів
купівлі-продажу, поставки товарів,
надання послуг в даному випадку вже
само по собі є ознакою господарської
діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 203
Цивільного Кодексу України, правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним. Недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) цієї вимоги є підставою
недійсності правочину.

В той же час, Цивільний кодекс України
статтею 215 визначає підстави для
визнання правочину недійсним. Серед
іншого, вказаною нормою передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину. Так, частиною 1 статті 204
Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Водночас, суд звертає увагу, що
відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно частини першої статті 208
Господарського кодексу України, якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Наведену норму слід застосовувати з
урахуванням того, що за змістом
приписів статті 228 Цивільного кодексу
України правочин, учинений з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, водночас є таким, що
порушує публічний порядок, а отже, є
нікчемним.

Статтею 228 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідачем не надано суду доказів
визнання правочинів, укладених між
позивачем та його контрагентами - ТОВ
"БК "Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ
"Фрейя Технолоджі", недійсними у
судовому порядку, як і не обґрунтовано
своєї позиції, в чому саме полягає
порушення публічного порядку
сторонами у ході укладення та
виконання спірних правочинів.

Як вбачається з Акту перевірки, на час
проведення перевірки, а також станом на
день розгляду справи відсутні будь-які
докази наявності судових рішень, які б
набрали законної сили, з приводу
незаконних дій посадових осіб ТОВ "БК
"Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ
"Фрейя Технолоджі", пов'язаних із
знищенням, пошкодженням майна,
незаконним його заволодінням або
пов'язаних із порушенням податкового
законодавства.

Проте, з огляду на те, що відповідач
стверджував про нікчемність
господарських операцій, здійснених між
позивачем та ТОВ "БК "Хомакс", ПП
"Автохімзв'язок" та ТОВ "Фрейя
Технолоджі" з підстав відсутності
реальності надання послуг (поставки
товару), судом досліджено дане питання
та встановлено таке.

Відповідно до частини першої статті 3
Господарського кодексу України, під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 4
Податкового кодексу України визначає
господарську діяльність як діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема, за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

За даними матеріалів справи, одним із
основних видів діяльності позивача за
КВЕД є монтаж систем опалення,
вентиляції та кондиціонування повітря,
газопроводні роботи.

Таким чином, враховуючи, що предметом
спірних правочинів є купівля трубної
продукції, яка використовується
позивачем у власній господарській
діяльності, у суду є підстави вважати,
що господарські операції позивача з
ТОВ "БК "Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та
ТОВ "Фрейя Технолоджі" підтверджуються
необхідними документами, а зазначені
вище товари було використано позивачем
у власній господарській діяльності.

Між тим, висновки податкового органу
про нікчемність укладених правочинів
ґрунтуються виключно на матеріалах
перевірки контрагентів позивача,
якими, зокрема, встановлено
незнаходження товариств за юридичними
адресами та ненадання документів до
перевірки. З огляду на вказане судом
встановлено таке.

Пунктом 45.2 статті 45 Податкового
кодексу України визначено, що
податковою адресою юридичної особи
(відокремленого підрозділу юридичної
особи) є місцезнаходження такої
юридичної особи, відомості про що
містяться у Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України.

Відповідно до статті 93 Цивільного
кодексу України, місцезнаходженням
юридичної особи є фактичне місце
ведення діяльності чи розташування
офісу, з якого проводиться щоденне
керування діяльністю юридичної особи
(переважно знаходиться керівництво) та
здійснення управління і обліку.

Відповідно до частини 5 статті 17 Закону
України "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців", відомості про
відсутність юридичної особи за її
місцезнаходженням повинні міститися в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців.

Положенням частини першої статті 18
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" передбачено, що якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін.

Однак, відповідачем не надано суду
будь-яких доказів, що ТОВ "БК "Хомакс", ПП
"Автохімзв'язок" та ТОВ "Фрейя
Технолоджі" відсутні за своєю
юридичною адресою.

Відтак, факт наявності інформації в
автоматизованих базах даних та
службових документах податкового
органу про відсутність платників
податків за юридичними адресами не
може бути підставою для висновків про
неправомірне формування позивачем
податкових зобов'язань, якщо така
адреса відповідає даним Єдиного
державного реєстру юридичних та
фізичних осіб-підприємців, а також за
умови вірно заповнених всіх інших
реквізитів.

Суд не бере до уваги посилання
відповідача, як на обґрунтування своїх
висновків, на відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної економічної діяльності у
контрагентів позивача, оскільки такі
висновки неможливо зробити без
належної перевірки діяльності суб'єкта
господарювання. Відповідно до акту
перевірки позивача, податковими
органами не здійснювалось належної
перевірки первинно-бухгалтерських
документів ТОВ "БК "Хомакс", ПП
"Автохімзв'язок" та ТОВ "Фрейя
Технолоджі"; не перевірялася наявність
господарсько-правових стосунків з
іншими суб'єктами господарювання по
оренді основних засобів виробництва,
складських приміщень, транспортних
засобів; наявність правовідносин по
зберіганню матеріальних цінностей;
наявність укладених цивільно-правових
угод з іншими суб'єктами
господарювання щодо надання послуг або
виконання робіт.

Між тим, суд критично ставиться до
посилання відповідача, як на єдиний
доказ правомірності своїх висновків
щодо порушення позивачем податкового
законодавства, на акти податкових
органів про неможливість проведення
зустрічної звірки ПП "Автохімзв'язок"
та про результати документальних
перевірок ТОВ "БК "Хомакс" та ТОВ "Фрейя
Технолоджі".

Так, зі змісту статті 73 Податкового
кодексу України та методичних
рекомендацій щодо організації та
проведення органами державної
податкової служби зустрічних звірок,
затверджених наказом Державної
податкової адміністрації України №236
від 22.04.2011, вбачається, що у разі
встановлення фактів, що не дають змогу
провести зустрічну звірку суб'єкта
господарювання, зокрема, у зв'язку з
встановленням відсутності суб'єкта
господарювання за місцезнаходженням
(податковою адресою) складається акт
про неможливість проведення
зустрічної звірки суб'єкта
господарювання, який засвідчує факт
неможливості її проведення без
встановлення висновків стосовно
документального підтвердження
господарських відносин з платником
податків та зборів, підтвердження
відносин, виду, обсягу і якості
операцій та розрахунків, що
здійснюються між ними, з'ясування їх
реальності та повноти відображення в
обліку платника податків.

Механізм проведення органами
державної податкової служби
зустрічних звірок визначає Порядок
проведення органами державної
податкової служби зустрічних звірок,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 27.12.2010 №1232, з
аналізу якого вбачається, що у
податкового органу відсутні
повноваження на здійснення в рамках
проведеної зустрічної звірки контролю
за додержанням податкового
законодавства, а проведення звірки є
лише заходом
інформаційно-аналітичного
забезпечення діяльності органів
державної податкової служби, оскільки
дії податкового органу щодо проведення
зустрічної звірки полягають у
співставленні даних та перевірці
встановлених розбіжностей в
податкових деклараціях,
автоматизованих інформаційних
системах органів державної податкової
служби України, а також аналізі
податкової інформації та документів.

Поряд із вказаним суд звертає увагу, що
зі змісту актів перевірок вбачається,
що предметом даних перевірок були
господарські відносин ТОВ "БК "Хомакс",
ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ "Фрейя
Технолоджі" із іншими платниками
податків. Будь-яких обґрунтованих та
логічних пояснень з приводу
взаємозв'язку господарських операцій,
що викликають сумніви податкового
органу щодо їх реальності із
господарськими операціями, які було
досліджено у ході перевірки
контрагентів позивача щодо тотожності
предмету господарських відносин у
вказаних підприємств та їх зв'язку із
виконанням зобов'язань перед позивачем
податковим органом не наведено.

Суд зауважує, що оцінюватися при
дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовано дані податкового
обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Крім того, будь-яка неправомірна
діяльність контрагентів (наприклад, їх
"фіктивність", відносини з іншими
контрагентами) не впливають на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Відтак, вищевказані акти не є належними
та допустимими доказами у справі, а
висновки про відсутність умов у ТОВ "БК
"Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ
"Фрейя Технолоджі" для здійснення
фінансово-господарської діяльності
зроблені на підставі службової
інформації, що є недостатнім для
визнання угод, укладених із позивачем,
такими, що не спричинили реальні
юридичні наслідки.

Водночас, відповідачем не надано суду
доказів, які б підтверджували про
відсутність у контрагентів позивача
трудових та виробничих ресурсів.

Разом із тим, відсутність персоналу,
транспортних засобів,
виробничо-складських приміщень не може
свідчити про відсутність
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань та
відсутність фактичних дій, спрямованих
на виконання взятих на себе
зобов'язань, що унеможливлює
здійснення господарської діяльності,
оскільки наведені обставини не
позбавляють суб'єкта господарювання
можливості здійснювати посередницьку
діяльність, залучати виробничі та
трудові ресурси інших суб'єктів
господарювання для виконання
зобов'язань по укладених ним договорах.

Окрім того, у законодавстві відсутня
норма, яка б зобов'язувала підприємство
перевіряти наявність таких ресурсів у
контрагента та формувати податковий
кредит лише за їх наявності.

Підсумовуючи наведене суд зауважує, що
податковий орган переважно
обґрунтовує правомірність свого
рішення нереальністю спірних
господарських операцій між позивачем
та ТОВ "БК "Хомакс", ПП "Автохімзв'язок"
та ТОВ "Фрейя Технолоджі", посилаючись
при цьому виключно на порушення,
вчинені контрагентами позивача. Сам
акт перевірки не містить будь-якого
документального підтвердження
стосовно фінансово-господарських
відносин позивача по
взаєморозрахунках з цими
контрагентами, а викладені у ньому
висновки щодо нікчемності укладених
правочинів не ґрунтуються на
документах первинного бухгалтерського
та податкового обліку.

Таким чином, твердження відповідача з
посиланням на матеріали перевірки про
те, що діяльність контрагентів
позивача була спрямована на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
останньому податкової вигоди у вигляді
безпідставного формування податкового
кредиту та визначення доходу, судом
оцінюються критично, оскільки вони
ґрунтуються на припущеннях, що
суперечить статті 159 КАС України. Факт
наявності у сторін правочину
протиправного умислу при його
укладенні відповідачем не доведено.

Крім того, головною підставою вважати
правочин нікчемним є його недійсність,
встановлена законом, а не актами
податкової перевірки. Вказані ж в актах
податкових органів недоліки, допущені
суб'єктами господарювання при
укладенні та виконанні договорів, не є
підставою для визнання правочинів
нікчемними, оскільки чинне
законодавство не встановлює таких
підстав нікчемності правочину.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в
силу закону отримання податковим
органом акту перевірки чи довідки
зустрічної звірки, в яких викладені
висновки про вчинення контрагентом
платника податків нікчемного
правочину або відображення в звітності
показників господарських операцій, які
фактично не відбулись, не звільняє
такий податковий орган від виконання
обов'язку по самостійному встановленню
та доведенню факту вчинення платником
податків порушення закону, позаяк ані
акт перевірки, ані довідка зустрічної
звірки не має преюдиціального значення
та не є документами, що достовірно та
безсумнівно підтверджують обставини
фактичної дійсності.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що спірні правочини не можуть
визнаватися нікчемними, оскільки
відповідають волевиявленню та
внутрішній волі його учасників і
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, а зміст правочинів
не суперечать чинним нормам
законодавчих актів та не порушують
моральних засад суспільства.

Окрім того, правовідносини між
платником і державою з приводу
оподаткування результатів
господарських операцій (правочинів) є
адміністративними, публічно-правовими,
а тому мета особи на несплату податків,
не може бути підставою для висновку про
нікчемність договору як такого, що
порушує публічний порядок, за умови
фактичного виконання
цивільно-правових зобов'язань та
реальності вчинених господарських
операцій.

За наведених обставин, твердження
податкового органу про порушення
позивачем вимог частини п'ятої статті
203, частини першої та другої статті 215,
статті 216 Цивільного кодексу України,
що виявилось в недодержанні вимог
зазначених норм в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків, є
безпідставними.

Відтак, оскільки належними та
допустимими доказами відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, на якого
покладено обов'язок доведення
правомірності прийнятого ним рішення,
не доведено обґрунтованості висновків
акту перевірки, суд дійшов висновку, що
правочини, укладені позивачем із ТОВ
"БК "Хомакс", ПП "Автохімзв'язок" та ТОВ
"Фрейя Технолоджі", відповідають нормам
чинного законодавства України,
фактичні обставини об'єктивно
засвідчують здійснення дослідженої
судом господарської діяльності
позивача із вказаними підприємствами,
що підтверджується первинними
бухгалтерськими документами та
податковими накладними, які виписані
на виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Щодо заниження позивачем податку на
додану вартість та податку на прибуток,
суд зазначає таке.

Як встановлено судом, за рахунок
операцій з ТОВ "БК "Хомакс", ПП
"Автохімзв'язок" та ТОВ "Фрейя
Технолоджі" позивачем сформовано
податковий кредит та визначено валові
витрати.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно якої право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/ послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України на час вчинення спірних
операцій та видачі податкової
накладної).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України).

Суду не надано доказів того, що на
момент складання податкових накладних
контрагенти позивача не були
зареєстровані як платники податку на
додану вартість, а тому не мали права
видавати податкові накладні на кожну
повну або часткову поставку товарів
(робіт, послуг).

В свою чергу податкові накладні, на
підставі яких позивачем сформовано
податковий кредит, копії яких
знаходяться в матеріалах справи,
відповідають вимогам, встановленим
статтею 201 Податкового кодексу України.

Водночас, відповідачем встановлено
порушення позивачем формування
валових витрат, що призвело до
заниження податку на прибуток.

Так, згідно пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті.

При цьому, за приписами пункту 138.2.
статті 138 Податкового кодексу України,
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визначаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Між тим, згідно положень підпункту 139.1.9
пункту 139. 1 статті 139 Податкового
Кодексу України, не включаються до
складу валових витрат, витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Суд звертає увагу, що факт вчинення
певних господарських операцій та
правомірність подальшого відображення
(проведення) їх у бухгалтерському та
податковому обліку підтверджується
первинними документами платника
податків.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Отже, первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не
самі по собі цивільні правочини, а саме
господарські операції, тобто фактичний
рух активів та/або зміни власного
капіталу чи зобов'язань платника
податку.

Під час розгляду справи позивачем
спростовано висновки відповідача щодо
відсутності реальних операцій, шляхом
надання первинних документів.

Так, наявні в матеріалах справи
податкові накладні, видаткові
накладні, рахунки-фактури, договір,
платіжні доручення, банківські
виписки, в силу Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", є первинними
документами, та мають всі необхідні
встановлені законом обов'язкові
реквізити. Докази того, що вказані
накладні, розрахункові (платіжні)
документи не мають юридичної сили або
визнані в установленому порядку
недійсними - відсутні.

Із системного аналізу положень
Податкового кодексу України
вбачається висновок, що право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість, валових
витрат та визначення доходу виникає у
платника податків за наявності
сукупності таких елементів: наявності
у сторін спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник ПДВ);
фактичного (реального) здійснення
оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів (у т.ч.
платіжних), які зазвичай супроводжують
операції певного виду та підтверджують
їх фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Судом на підставі оцінки наявних у
справі матеріалів та доказів у їх
сукупності встановлено, що факт
отримання товарів за спірними
правочинами документально
підтверджується. Твердження
податкового органу про відсутність
факту поставки товару не були доведені,
а надані позивачем докази є
переконливими і достатніми для
висновку суду щодо реальності
господарських операцій.

Відтак, висновки податкового органу
про порушення позивачем вимог статей
135, 138, 198, 201 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження податку на
додану вартість та податку на прибуток,
є безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу на ту
обставину, що нормами чинного
законодавства на сторону
цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки відповідності
законодавству правил ведення іншим
учасником правовідносин господарської
діяльності та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Окремо суд зауважує, що відповідачем
право позивача на формування
податкового кредиту поставлено в
залежність від добросовісності його
контрагента, що суперечить приписам
податкового законодавства. Так, якщо
такий контрагент не виконав своїх
зобов'язань по належному формуванню
первинних документів для
підтвердження показників податкового
обліку, то це може тягнути
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
зменшення суми податкового кредиту з
податку на додану вартість. На
переконання суду, своїм рішенням
відповідачем встановлено для позивача
додаткові обмеження, що не відповідає
повноваженням відповідача,
передбаченим Податковим кодексом
України та суперечить вимогам статті 19
Конституції України.

Такий висновок також узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти
Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що "платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. Відтак,
неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання за неправомірні дії
іншого підтверджується практикою
Європейського Суду з прав людини, який
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення законодавства його
контрагентом. На думку суду, такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності".

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку про те, що оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
прийнято відповідачем безпідставно та
підлягають скасуванню.

Водночас, судом враховано при
розв'язанні відповідних спорів принцип
офіційного з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Проте, при розгляді даної справи
відповідачем не наведено достатніх
доводів та не подано доказів, які б
могли свідчити про недобросовісність
позивача як платника податків або про
наявність обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої позивачем
податкової вигоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд може скасувати постанову чи ухвалу
у справі і прийняти нову постанову чи
ухвалу або залишити заяву про перегляд
судового рішення за нововиявленими
обставинами без задоволення. При
ухваленні нового судового рішення суд
користується повноваженнями суду
відповідної інстанції.

За таких обставин суд вважає, що
податкові повідомлення-рішення
Васильківської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області Державної податкової від 31.01.2013
№ та № винесено
протиправно, а отже заява про перегляд
постанови Київського окружного
адміністративного суду від 20.03.2013 по
справі № 810/735/13-а за нововиявленими
обставинами підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

На підставі викладеного, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 11, 14, 69, 70, 71, 86, 94, 158-163, 167, 245, 253, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Заяву Закритого акціонерного
товариства "Васильківський завод
газового обладнання" про перегляд за
нововиявленими обставинами постанови
Київського окружного
адміністративного суду від 20 березня
2013 року в адміністративній справі
№810/735/13-а, - задовольнити.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 20 березня
2013 року в адміністративній справі
№810/735/13-а, - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов Закритого
акціонерного товариства
"Васильківський завод газового
обладнання", - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Васильківської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області Державної податкової служби
від 31.01.2013 № та №.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Закритого акціонерного
товариства "Васильківський завод
газового обладнання" (код за ) сплачений судовий збір у розмірі
4730 (чотири сімсот тридцять) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного адміністративного суду
через Київський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
проголошення лише вступної та
резолютивної частини постанови або
прийняття постанови у письмовому
провадженні - протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови.

Суддя
Балаклицький А. І.