Справа № 805/2383/14
Суддя: Крилова М.М.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2014 р.
Справа №805/2383/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 10:25

Донецький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді
Крилової М.М.

при секретарі
Фоміній О.Д.

розглянувши позовну заяву Макіївської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного Управління
Міндоходів у Донецькій області до
Відділу державної виконавчої служби
Будьонівського районного управління
юстиції у м. Донецьку про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії, -

за участю:

представника позивача Сенникова А.А.;

представника відповідача Городскової
С.О., -

ВСТАНОВИВ:

Макіївська об'єднана державна
податкова інспекція у Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області звернулась до суду з позовом до
Відділу державної виконавчої служби
Будьонівського районного управління
юстиції у м. Донецьку про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що постановою Донецького
окружного адміністративного суду від
13.12.2010 року у справі № 2а-20906/10/0570
задоволено позов Макіївської ОДПІ про
стягнення податкового боргу зі збору
за забруднення навколишнього
природного середовища з ВАТ
«Шахтоуправління Донбас» у розмірі
876017,45 грн., на підставі чого 15.03.2011 року
був виданий виконавчий лист.

Позивачем направлений виконавчий лист
№ 2а-20906/10/0570 до Відділу державної
виконавчої служби Будьонівського
районного управління юстиції у м.
Донецьку, однак постановою від 31.12.2013
року повернуто виконавчий лист №
2а-20906/10/0570 до Макіївської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного Управління Міндоходів у
Донецькій області.

Позивач вважає дії державного
виконавця Відділу державної
виконавчої служби Будьонівського
районного управління юстиції у м.
Донецьку про прийняття постанови за ВП
№26675163 від 31.12.2013 року неправомірними, у
зв'язку з чим просить зобов'язати
відповідача прийняти виконавчий лист
до виконання та відкрити виконавче
провадження.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити у повному
обсязі.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнала, надала письмові
заперечення, відповідно до яких вважає
адміністративний позов
необґрунтованим та просить відмовити в
його задоволені в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження», виконавче
провадження - це сукупність дій органів
і посадових осіб, зазначених у цьому
Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Гарантією прав фізичних і юридичних
осіб у виконавчому провадженні є
можливість оскарження дій або
бездіяльності державних виконавців.

Оскарження рішень, дій або
бездіяльності державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби має відбуватися
згідно зі статтею 13 Закону України «Про
державну виконавчу службу», частиною
третьою статті 6, частиною першою
статті 12, статтею 82 Закону України «Про
виконавче провадження».

Відповідно до статті 13 Закону України
«Про державну виконавчу службу» дії
або бездіяльність державного
виконавця можуть бути оскаржені до
вищестоящої посадової особи або до
суду у порядку, встановленому законом.
Так, згідно з частиною третьою статті 6
Закону України «Про виконавче
провадження» рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця
можуть бути оскаржені в порядку,
встановленому цим Законом, а
відповідно до частини першої статті 12
цього Закону сторони виконавчого
провадження мають право оскаржувати
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця з питань
виконавчого провадження у порядку,
встановленому цим Законом.

Рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання рішень інших
органів (посадових осіб) можуть бути
оскаржені до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом (частина п'ята
статті 82 Закону України «Про виконавче
провадження»).

Судом встановлено, що Постановою
Донецького окружного
адміністративного суду від 13.12.2010 року
у справі № 2а-20906/10/0570 задоволено позов
Макіївської об'єднаної державної
податкової інспекції про стягнення
податкового боргу зі збору за
забруднення навколишнього природного
середовища з Відкритого акціонерного
товариства «Шахтоуправління Донбас» у
розмірі 876017,45 грн.

Виконавчий лист видано позивачу 15.03.2011
року, який направлено до Відділу
державної виконавчої служби
Будьонівського районного управління
юстиції у м. Донецьку разом із заявою
про примусове виконання.

Однак, Відділом державної виконавчої
служби Будьонівського районного
управління юстиції у м. Донецьку 31.12.2013
року прийнято постанову ВП № 26675163 про
повернення виконавчого документа
стягувачеві, відповідно до якого
виконавчий лист № 2а-20906/10/0570 виданий
15.03.2011 року Донецьким окружним
адміністративним судом про стягнення з
Відкритого акціонерного товариства
«Шахтоуправління Донбас» 876017,45 грн.
повернуто стягувачу.

З мотивувальної частини постанови про
повернення виконавчого документа
стягувачеві вбачається, що державний
виконавець посилається на
інформаційний лист Вищого
адміністративного суду України №
1481/12/13-13 від 24.10.2013 року, крім того
підставою повернення виконавчого
листа зазначено пункту 9 частини 1
статті 47 Закону України «Про виконавче
провадження».

Суд вважає таке рішення відповідача
необґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно пункту 4 статті 47 Закону України
«Про виконавче провадження» про
повернення стягувачу виконавчого
документа державний виконавець
виносить постанову з обов'язковим
мотивуванням підстав її винесення, яка
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований. Копія постанови у
триденний строк надсилається сторонам
і може бути оскаржена в десятиденний
строк у порядку, встановленому цим
законом.

Вичерпні підстави повернення
виконавчого документу стягувачеві
визначено статтею 47 Закону України
«Про виконавче провадження», а саме:1) є
письмова заява стягувача; 2) у боржника
відсутнє майно, на яке може бути
звернуто стягнення, а, здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними; 3) стягувач
відмовився залишити за собою майно
боржника, не реалізоване під час
виконання рішення; 4) стягувач
перешкоджає провадженню виконавчих
дій або не здійснив авансування витрат
на організацію та проведення
виконавчих дій, авансування яких
передбачено цим Законом, незважаючи на
попередження державного виконавця про
повернення йому виконавчого документа;
5) у результаті вжитих державним
виконавцем заходів неможливо
встановити особу боржника, з'ясувати
місцезнаходження боржника - юридичної
особи, місце проживання, перебування
боржника - фізичної особи (крім
випадків, коли виконанню підлягають
виконавчі документи про стягнення
аліментів, відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, у зв'язку з
втратою годувальника, а також
виконавчі документи про відібрання
дитини, за якими мають бути стягнуті
кошти чи інше майно, та інші виконавчі
документи, що можуть бути виконані за
безпосередньої участі боржника); 6) у
боржника відсутнє визначене
виконавчим документом майно, яке він за
виконавчим документом має передати
стягувачу, або майно, на яке необхідно
звернути стягнення з метою погашення
заборгованості (крім коштів), а
здійснені державним виконавцем
відповідно до цього Закону заходи щодо
розшуку такого майна виявилися
безрезультатними; 7) боржник - фізична
особа (крім випадків, коли виконанню
підлягають виконавчі документи про
стягнення аліментів, відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, у зв'язку з
втратою годувальника, а також
виконавчі документи про відібрання
дитини) чи майно боржника, розшук яких
здійснювався органами внутрішніх
справ, не виявлені протягом року з дня
оголошення розшуку; 8) коштів, що
надійшли від реалізації заставленого
майна, недостатньо для задоволення
вимог стягувача-заставодержателя за
виконавчим документом, на підставі
якого звернуто стягнення на заставлене
майно; 9) наявна встановлена законом
заборона щодо звернення стягнення на
майно чи кошти боржника, якщо у нього
відсутнє інше майно чи кошти, на які
можливо звернути стягнення, а також
щодо проведення інших виконавчих дій
стосовно боржника, що виключає
можливість виконання відповідного
рішення.

Згідно частини 2 пункту 3.15 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2012
року № 512/5, при поверненні виконавчого
документа стягувачу необхідно
враховувати, що підставою для
повернення виконавчого документа
згідно з пунктом 9 частини першої
статті 47 Закону є встановлення
безпосередньо у Законі заборони
звертати стягнення на окреме майно чи
кошти боржника. Якщо заборона випливає
із норми закону, наприклад така
заборона встановлена судом, який
відповідно до закону має право
заборонити звернення стягнення на
майно боржника, необхідно керуватися
пунктом 2 частини першої статті 47
Закону.

Інформаційний лист №1484/12/13-13 від 24.10.2013
року Вищого адміністративного суду
України, на який посилається державний
виконавець при винесенні постанови про
повернення виконавчого документа
стягувачеві, містить роз'яснення
порядку стягнення податкового боргу,
однак носить лише інформаційний,
рекомендаційний характер, даний лист
не має статусу закону та не встановлює
норми права, яки підлягають
обов'язковому застосуванню.

Жодним законом не встановлена заборона
щодо звернення стягнення на майно чи
кошти боржника у рамках виконавчого
провадження № 26675163.

У листі №1484/12/13-13 від 24.10.2013 року Вищий
адміністративний суд України, з
посиланням на пункт 95.3 статті 95
Податкового кодексу України та
постанову Правління Національного
банку України від 21.01.2004 року № 22,
звертає увагу на особливий порядок
виконання судових рішень про стягнення
коштів з платника податків у рахунок
погашення податкового боргу, при якому
органами стягнення, які здійснюють
процедуру їх примусового виконання, є
контролюючі органи в розумінні
Податкового кодексу України.

В даному листі Вищого
адміністративного суду України мова
йде про стягнення з платників податків
коштів у рахунок погашення податкового
боргу, а в постанові суду по справі №
2а-20906/10/0570 у резолютивній частині
визначено: «стягнути суму податкового
боргу за рахунок активів платника
податків». Тобто, в даній постанові не
вказано спосіб виконання рішення суду
за рахунок коштів, а передбачене
стягнення податкового боргу як за
рахунок коштів, так і за рахунок майна,
а отже не може бути виконана у
зазначеному вище порядку та підлягає
виконання органами ДВС.

Відповідно до ст. 58 Конституції
України, закони та інші нормативно -
правові акти не мають зворотної дії в
часі. Згідно із зазначеним вище
правилом дія закону чи іншого
нормативно-правового акта поширюється
тільки на ті відносини, які виникли
після набуття ним чинності. Це є однією
з найважливіших гарантій правової
стабільності, впевненості суб'єктів
права в тому, що їх правове становище не
погіршиться з прийняттям нового закону
чи іншого нормативного акта, а також
необхідною умовою довіри до держави і
права.

Постанова Правління Національного
банку України від 30.03.2012 року № 122
включає зміни до Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
21.01.2004 року постановою Національного
банку України № 22 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004
року за № 377/8976.

Так, Інструкцію № 22 доповнено главою 12
«Списання банком коштів з рахунків
платників податків/суб'єктів
господарювання», якою передбачено
механізм виконання платіжних
документів органів державної
податкової служби - інкасових доручень
(розпоряджень) та форму таких інкасових
доручень за додатком 24.

Положення постанови Правління
Національного банку України від 30.03.2012
року № 122 діють з 21.06.2012 року, а
виконавчий лист № 2а-20906/10/0570 виданий
15.03.2011 року.

Відповідно до підпункту 14.1.137 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
орган стягнення - державний орган,
уповноважений здійснювати заходи щодо
забезпечення погашення податкового
боргу в межах повноважень,
встановлених цим Кодексом та іншими
законами України.

Відповідно до пункту 41.2 статті41
Податкового кодексу України органами
стягнення є виключно контролюючі
органи, уповноважені здійснювати
заходи щодо забезпечення погашення
податкового боргу та недоїмки зі
сплати єдиного внеску у межах
повноважень, а також державні
виконавці у межах своїх повноважень.

За статтею 124 Конституції України
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Стаття 13 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів»
передбачає, що судові рішення, що
набрали законної сили, є обов'язковими
до виконання усіма органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими та
службовими особами, фізичними і
юридичними особами та їх об'єднаннями
на всій території України. Невиконання
судових рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про виконавче провадження» примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу; примусове
виконання рішень здійснюють державні
виконавці, визначені Законом України
«Про державну виконавчу службу».

Згідно пункту 5 статті 8 Закону України
«Про виконавче провадження» у разі
вибуття однієї із сторін державний
виконавець з власної ініціативи або за
заявою сторони, а також сама
заінтересована сторона мають право
звернутися до суду із заявою про заміну
сторони її правонаступником. Для
правонаступника усі дії, вчинені до
його вступу у виконавче провадження,
обов'язкові тією мірою, якою вони були б
обов'язковими для сторони, яку
правонаступник замінив.

Крім того, частиною 4 статті 257 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що примусове виконання
судових рішень в адміністративних
справах здійснюється у порядку,
встановленому Законом України «Про
виконавче провадження», і таке
виконання, відповідно до статті 258
Кодексу адміністративного судочинства
України, здійснюється на підставі
виконавчого листа.

У інформаційному листі №1484/12/13-13 від
24.10.2013 року Вищого адміністративного
суду України вказано, що у
адміністративних судів відсутні
підстави для видачі виконавчих листів
про примусове виконання судових рішень
у порядку статей 257 та 258 Кодексу
адміністративного судочинства
України, тому що процедура погашення
податкового боргу є самостійною
процедурою, яка регулюється окремими
нормами, а саме Податковим кодексом
України, а не законодавством про
виконавче провадження.

Оскільки виконавчий лист № 2а-20906/10/0570
був виданий судом у 2011 році, у
державного виконавця були відсутні
підстави для повернення виконавчого
документа стягувачеві.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади й органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією і законами
України.

Нормами ч. 3 ст. 2 КАС України визначено,
що у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З огляду на вище викладене, суд
приходить до висновку про задоволення
позовних вимог в частині визнання дій
державного виконавця неправомірними
щодо повернення виконавчого документу
стягувачеві.

Разом з тим, суд відмовляє у задоволені
вимог про зобов'язання відповідача
прийняти виконавчий лист до виконання
та відкрити виконавче провадження з
огляду на наступне.

Відповідно до статті 25 Закону України
«Про виконавче провадження», державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання
до відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

Кодекс адміністративного судочинства
України та Закон України «Про
виконавче провадження» не
передбачають захист прав, свобод та
інтересів органу у спосіб вирішення
спірного питання саме судовим
рішенням, тобто замість органу, до
компетенції якого воно належить, без
дотримання процедури, яка передує
прийняттю рішення по суті звернення.

Оскільки судом встановлено, що
відкриття виконавчого провадження
відбувається шляхом здійснення
перевірки виконавчого документа, тому
суд не має втручатися в управлінську
діяльність відповідача та здійснювати
його повноваження, так як обов'язок
щодо вирішення питання про прийняття
виконавчого документа та відкриття
виконавчого провадження належить до
компетенції відповідача, а отже
позовні вимоги в цій частині не
підлягають задоволенню.

Таким чином, суд приходить до висновку
про необхідність задоволення позовних
вимог частково.

Керуючись статтями 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51,
56-59, 69-71, 79, 86, 87, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158,
162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги Макіївської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного Управління Міндоходів у
Донецькій області до Відділу державної
виконавчої служби Будьонівського
районного управління юстиції у м.
Донецьку про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Відділу
державної виконавчої служби
Будьонівського районного управління
юстиції у м. Донецьку щодо прийняття
постанови про повернення виконавчого
документу стягувачеві від 31.12.2013 року
ВП № 26675163.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

У судовому засіданні 06 березня 2014 року
проголошена вступна та резолютивна
частина постанови. Постанова
виготовлена в повному обсязі 11 березня
2014 року.

Апеляційна скарга подається до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Донецький окружний адміністративний
суд з одночасним надісланням
апеляційної скарги особою, яка її
подає, до Донецького апеляційного
адміністративного суду. Апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
складання постанови в повному обсязі
відповідно до статті 160 цього Кодексу, а
також прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Крилова М.М.