Справа № 826/13369/13-а
Суддя: Грищенко Т.М.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Васильченко
Суддя-доповідач: Грищенко Т.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Грищенко
Т.М.,

суддів
Лічевецького І. О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі Киш С.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
10 жовтня 2013 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві
про зобов»язання вчинити дію по зняттю
з реєстрації місця проживання, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з даним
позовом у зв»язку з тим, що відповідач
необґрунтовано відмовив їй у знятті з
реєстраційного обліку місця
проживання ОСОБА_3

10 жовтня 2013 року Окружним
адміністративним судом міста Києва
була винесена постанова, якою у
задоволенні позову ОСОБА_2 було
відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні даного
позову, суд виходив з того, що
відповідачем листом від 4.07.2013 року
№1/Н-683 роз»яснено, які документи
необхідно надати для здійснення зняття
з реєстрації за місцем проживання
ОСОБА_3, зокрема, документ з
консульської чи дипломатичної
установи України в Німеччині про
залишення його на проживанні в цій
країні. Тобто, на думку суду, йдеться не
про відмову позивачці у вчиненні дій по
зняттю ОСОБА_3 з реєстрації, а про
роз»яснення порядку надання
документів для здійснення цієї
процедури. Крім того, суд виходив з
дискреційності повноважень
відповідача щодо реєстрації місця
проживання особи, посилаючись на
Рекомендації Комітету Ради Міністрів
від 11.03.1980 року на 316 нараді, де йдеться
здійснення певних повноважень на
розсуд адміністративного органу з
позиції обрання з кількох юридично
допустимих рішень найкращого за даних
обставин.

Позивачка, не погоджуючись з прийнятим
судом першої інстанції рішенням, 4.11.2013
року подала апеляційну скаргу на
постанову суду від 10.10.2013 року. Вона
вважає, що вказаним рішенням суду
порушуються її конституційні права та
законні інтереси. Крім того, на її
думку, судом невірно застосовані норми
матеріального права, що привело до
винесення незаконного рішення.

Вивчивши представлені у справі докази,
а також доводи, викладені у постанові
суду першої інстанції та апеляційній
скарзі, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою звернення до суду стало те,
що на початку 2012 року ОСОБА_3, третя
особа по справі і батько позивачки,
виїхав до Німеччини, не знявшись з
реєстрації по їх спільному з ним та
матір»ю місцю проживання у АДРЕСА_1 При
цьому, прийнявши рішення про залишення
проживати у Німеччині, ОСОБА_3 на
консульський облік не став, до
дипломатичних органів не звернувся,
громадянства у Німеччині не отримав,
оформивши тільки тимчасовий документ
на проживання.

Позивачка своє звернення до суду
аргументує тим, що реєстрація її батька
у їх квартирі в АДРЕСА_1 створює їй
перешкоди у реалізації її з матір»ю
прав на приватизацію житла, оформлення
субсидії на житлово-комунальні
послуги, реєстрації на житловій площі
членів їх сім»ї та інше, що порушує їхні
законні права та інтереси. На її думку,
ОСОБА_3 усвідомлює ті незручності, які
він створює своїй родині, а тому 4.10.2012
року видав на її ім»я належно оформлену
довіреність здійснити від його імені
процедуру зняття його з реєстрації у
вказаній квартирі.

Вона вказує, що неодноразово
зверталась з документами до
підвідомчих відповідачу органів з
вимогою вчинити дії по зняттю її батька
з реєстрації по місцю проживання, але
її документів не реєструвати під
різними приводами, тому 17.06.2013 року вона
офіційно звернулась до Головного
управління державної міграційної
служби України в м. Києві з додаванням
належних документів про зняття ОСОБА_3
з реєстрації, але 4.07.2013 року отримала
відповідь за №1/Н-683, із змісту якої
вбачається, що останній повинен
звернутись до консульської установи з
клопотанням про залишення на постійне
місце проживання за кордоном, чекати
дозволу і лише потім після отримання
рішення звернутись з ним до
відповідача з заявою про зняття з
реєстрації, надавши консульську
довідку.

Позивачка вказує у позові, що вона не
може впливати на перебіг перелічених у
листі подій, а порядок вирішення її
питання законодавством врегульований
недосконало. Проте, вона вважає, що
норми законодавчих актів, якими
регулюється порядок реєстрації і
зняття з неї є достатнім, щоб вирішити
питання зняття її батька з реєстрації
по місцю його минулого проживання, в т.
ч. і шляхом винесення відповідного
судового рішення.

Тому, у своїй апеляційній скарзі вона
не погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо дискреційності
повноважень відповідача у вирішенні
питання зняття осіб з реєстрації і
відсутності підстав для судового
втручання в цю діяльність, з огляду на
можливість оскарження рішень, дій та
бездіяльності відповідача у
відповідності з ст. 15 Закону України
«Про імміграцію», та неправильність
висновків суду щодо обов»язку третьої
особи по справі ОСОБА_3 вчинити цілий
перелік дій по зняттю з реєстрації, при
тому, що позивач пред»явила цей позов з
підстав своїх порушених прав та
інтересів і неможливості впливати на
дії та наміри третьої особи.

Відповідач у своїх запереченнях на
апеляційну скаргу наполягає на
вирішенні цього питання на підставі
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в»їзду в Україну громадян
України» та постанови Кабінету
Міністрів України від 24.03.2004 року №380
«Про внесення змін до Правил
оформлення і видачі паспортів
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзних документів дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення»,
Порядку розгляду в дипломатичних
представництвах або консульських
установах України за кордоном
клопотань громадян України, які
виїхали за її межі тимчасово, про
залишення на постійне проживання за
кордоном, затверджений наказом
Міністерства закордонних справ
України від 22.11.1999 року №201.

Тому, відповідач вважає, що третьою
особою по справі ОСОБА_3 повинні були
виконані вказані в даних нормативних
актах вимоги, після чого він повинен
був звернутись до них з питанням зняття
з реєстрації. За відсутності
документів, що підтверджують його дії,
позивачці листом від 4.07.2013 року №1/Н-683
було роз»яснено вказаний порядок і які
документи повинні були бути наданими,
зокрема, і відповідний документ
консульської установи чи
дипломатичного представництва в
України в Німеччині про залишення на
постійне місце проживання за кордоном.
Тобто, за змістом даного листа йдеться
не про відмову вчинення дій по зняттю з
реєстрації третьої особи, а про
роз»яснення позивачці порядку
вчинення даної дії.

Як вбачається із змісту постанови суду
першої інстанції, ця позиція
відповідача лягла в основу винесеного
судом рішення про відмову позивачці у
задоволенні даного позову.

Проте, колегія суддів не може
погодитись з такими висновками суду
першої інстанції, вважає їх
помилковими та такими, що відхилились
від суті пред»явленого позову.

Зокрема, колегія суддів вважає
беззаперечним правом позивача
звернутись до суду з даним позовом з
підстав, передбачених ст. 124
Конституції України та ст. 6 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Ст. 15 Закону України «Про імміграцію»
та ст. 14 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» передбачається
можливість оскарження рішень, дій та
бездіяльності органів міграційної
служби до суду.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка на підставі наданої їй
довіреності третьою особою кілька раз
зверталась до підвідомчих відповідачу
органів з документами про зняття з
реєстрації її батька, ОСОБА_3, проте
документи у неї прийняті не були з
посиланням на різні підстави, що
спонукало її 17.06.2013 року звернутись до
начальника Головного управління
Держаної міграційної служби з
письмовим зверненням, у якому вона
вказувала на наявність у неї належно
оформленої довіреності від третьої
особи на зняття його з реєстрації, і
вимагати чітких роз»яснень з
посиланням на законодавство та ті
перешкоди, у зв»язку з якими неможливо
зняти третю особою з реєстрації. Свої
повноваження щодо вчинення дій по
зняттю з реєстрації по місцю
проживання третьої особи відповідач не
оспорює.

При цьому, колегія суддів погоджується
з твердженням позивачки, що отримана
нею відповідь від відповідача від 4.07.2013
року №1/71-683 є фактичною відмовою їй у
знятті з реєстрації третьої особи у
квартирі по її місцю проживання, а
також з тим, що фактично неможливо
виконати вимоги відповідача, викладені
у вказаному листі, тому що вона не може
реально впливати на наміри та дії
третьої особи, яка знаходиться поза
межами України.

Колегія суддів також погоджується з
твердженням позивачки, що вказаною
відмовою, а також тими обставинами, що
склались у ситуації виїзду її батька на
проживання за кордон без вирішення
питань зняття його з реєстрації за
місцем проживання, порушуються її
законні права та інтереси щодо
користування квартирою АДРЕСА_1,
зокрема, можливості її приватизації,
отримання субсидії, тощо і вважає, що
даний позов поданий саме з цих підстав.

Колегією суддів також звертається
увага на наявність у позивачки
довіреності третьої особи на вчинення
дій по зняттю його з реєстрації,
належно оформленої німецькою стороною,
з відповідним перекладом, наявним
апостилем та нотаріальним завіренням,
де чітко формулюється волевиявлення
третьої особи щодо зняття його з
реєстрації по місцю проживання та
надання згоди на вчинення вказаних дій
його дочкою, позивачкою по справі.
Вказані документи не суперечать
вимогам порядку консульської
легалізації, встановленої
Міністерством закордонних справ
України, а саме Консульському статуту
України, затвердженому Указом
Президента України від 2 квітня 1994
року№127/94, та Інструкції про порядок
консульської легалізації офіційних
документів в Україні і за кордоном,
затвердженій наказом Міністерства
закордонних справ України від 4 червня
2002 року №113, де зазначається, що
наявність апостилю не вимагає
додаткового оформлення чи засвідчення.

У справі є також документи, які
підтверджують, що позивач і третя особа
проживали в будинку АДРЕСА_1, та те, що
ОСОБА_3 на квітень - травень 2013 року у
цій квартирі не проживав.

За викладених обставин, суд вважає
правильними доводи апеляційної скарги,
що поставлене нею перед відповідачем
питання повинне вирішуватись не за
правилами, викладеними в листі від
4.07.2013 року №1/71 - 683 з посиланням на Закон
України від 21.01.1994 року «Про порядок
виїзду з України і в»їзду в Україну
громадян України» та Постанові
Кабінету Міністрів України від 24.03.2004
року №380 «Про внесення змін до Правил
оформлення і видачі паспортів
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзних документів дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення»,
які торкаються громадян, які мають
намір виїхати чи в»їхати в Україну, а за
правилами ст.ст. 3, 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні від 11.12.2003
року №1382-1У, згідно з якими
передбачається, зокрема, здійснення
протягом семи днів зняття з реєстрації
місця проживання на підставі заяви
особи, та за зверненням довіреної особи
в разі, коли особа самостійно не може
звернутись до органу реєстрації.

Проте, обставини, викладені у рішенні
суду першої інстанції щодо обов»язків
особи, яка виїздить за межі України,
торкаються саме вказаних осіб, а не тих,
права і інтереси яких порушуються
таким виїздом ще при тому, що вони
фактично не можуть впливати на перебіг
таких подій та вимагати від вказаних
осіб вчинення яких би то не було дій на
свою користь.

Тому, колегія суддів приходить до
висновку, що судом першої інстанції при
вирішенні даного спору не повно
з»ясовані обставини справи, які мають
значення для її вирішення, зроблені
невідповідні обставинам справи
висновки та порушені норми
матеріального права, що вцілому
призвело до неправильного вирішення
справи і є підставою для його
скасування та ухвалення нового.

При цьому, колегія суддів не вбачає
дискреційності повноважень
відповідача у вирішенні питань,
поставлених перед ним позивачем і з
огляду на це вважає, що відповідач у
вирішенні звернення позивачки діяв не
у відповідності з вимогами ст. 19
Конституції України, не на підставі, не
в межах та не у спосіб, передбачений
Конституцією та законами України.

Приймаючи нову постанову, колегія
суддів вважає позов ОСОБА_2
законнообгрунтованим і не вбачає
правових перешкод у здійсненні зняття
з реєстрації місця проживання третьої
особи за його власною належно
оформленою заявою та наданням
повноважень позивачці вчинити такі
дії.

Керуючись ст.ст. 195,196, 198, 202, 205, 207, 212, 254
КАС України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, -
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року ,-
скасувати та винести нову.

Позов ОСОБА_2, - задовольнити.

Зобов»язати Головне управління
Державної міграційної служби в місті
Києві вчинити дії по зняттю з
реєстрації місця проживання ОСОБА_3 у
квартирі АДРЕСА_1

Постанова набирає законної сили з
моменту прийняття, проте, може бути
оскаржена в касаційному порядку
шляхом подачі в 20-ти денний строк з дня
складення її в повному обсязі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий суддя
Т.М.Грищенко

Судді
І. О. Лічевецький

В.Е.Мацедонська

Головуючий суддя

Грищенко Т.М.

Судді:

Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.