Справа № 2-а-2349/10/1970
Суддя: Мірінович У.А.
Дата ухвалення: 2010-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а-2349/10/1970

"26" серпня 2010 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд, в складі:

головуючої судді Мірінович У.А., судді
Шульгач М.П., судді Осташ А.В.

при секретарі судового засідання
Хоменко Л.В.

за участю:

позивач: не з'явився;

представника відповідача -
Державної судової адміністрації
України: не з'явився;

представника відповідача -
Міністерства фінансів України: не
з'явився;

представника відповідача -
Головного управління державного
Казначейства України при Міністерстві
фінансів України: не з'явився,

представника відповідача -
Апеляційного суду Тернопільської
області: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної судової
адміністрації України, Міністерства
фінансів України, Головного управління
державного Казначейства України при
Міністерстві фінансів України,
Апеляційного суду Тернопільської
області про визнання незаконною
бездіяльність та стягнення
заборгованості по заробітній платі та
грошового утримання,,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної судової
адміністрації України (далі -
відповідач 1), Міністерства фінансів
України (далі - відповідач 2), Головного
управління державного Казначейства
України при Міністерстві фінансів
України (далі - відповідач 3),
Апеляційного суду Тернопільської
області (далі -відповідач 4) про
визнання протиправною бездіяльність
Державної судової адміністрації
України та стягнення з Державної
судової адміністрації України 138448 грн.
99 коп. недоплаченої заробітної плати та
111564 грн. 29 коп. недоплаченого грошового
утримання з єдиного рахунку Державного
бюджету України.

21.07.2010 року ОСОБА_1 подала до суду
доповнення до позовної заяви, в якому
просить:

Залучити в якості співвідповідача
Апеляційний суд Тернопільської
області.

Зобов'язати Міністерство фінансів
України списати кошти на рахунок
Державної судової адміністрації
України для виплати позивачу кошти в
сумі 138448 грн. 99 коп. - недоплаченої
заробітної плати та 111564 грн. 29 коп. -
недоплаченого грошового утримання.

Зобов'язати Державну судову
адміністрацію України перерахувати на
рахунок апеляційного суду
Тернопільської області для виплати
позивачу кошти в сумі 138448 грн. 99 коп. -
недоплаченої заробітної плати та 111564
грн. 29 коп. - недоплаченого грошового
утримання.

Зобов'язати Апеляційний суд
Тернопільської області нарахувати та
виплатити позивачу кошти в сумі 127800
грн. 20 коп. - недоплаченої заробітної
плати.

Позивач в судове засідання не
з'явилася, надіслала на адресу суду
заяву в якій позовні вимоги підтримує в
повному обсязі та просить суд слухати
справу за її відсутності.

Представник відповідача 1 в судове
засідання не прибув, про причини не
прибуття суд не повідомив, хоча
належним чином був повідомлений про
час, дату та місце розгляду справи
судом (а.с.54). Згідно письмових
заперечень, відповідач 1 в задоволені
позову просить відмовити з тих мотивів,
що в державному бюджеті України не
заплановані кошти для виплати
заявлених до стягнення коштів, в тому
числі для Державної судової
адміністрації України як головного
розпорядника коштів, передбачених для
забезпечення діяльності судів
загальної юрисдикції (а.с.31-34).

Представник відповідача 2 в
судове засідання не з'явився,
направивши на адресу суду заперечення,
в якому просить відмовити у задоволені
позовних вимог щодо Міністерства
фінансів України і справу слухати без
його участі (а.с.48-50).

Представник відповідача 3 в
судове засідання не з'явився,
направивши на адресу суду заперечення,
в якому просить відмовити у задоволені
позовних вимог щодо Державного
казначейства України і справу слухати
без його участі (а.с. 43-44).

Представник відповідача 4 в
судове засідання не з'явився,
направивши на адресу суду клопотання, в
якому просить розглядати справу без
його участі (а.с.55).

У відкритому судовому засіданні,
дослідивши подані суду письмові
докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню частково з наступних
підстав.

Як слідує із матеріалів справи,
ОСОБА_1 працює на посаді судді з 21
червня 1982 року. 03 липня 1993 року обрана
на посаду судді Тернопільського
обласного суду, а Постановою Верховної
Ради України від 03 квітня 2003 року № 721
-ІV обрана суддею Апеляційного суду
Тернопільської області безстроково.
Рішенням Вищої кваліфікаційної
комісії суддів України від 22 вересня 2005
року позивачу присвоєно перший
кваліфікаційний клас судді. З 01 серпня
2000 року на підставі Наказу № 41 від 25
липня 2000 року та постанови Кабінету
Міністрів України № 865 «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів»позивачу виплачується
щомісячне грошове утримання у розмірі
100 відсотків, передбаченого законом
щомісячного довічного грошового
утримання, належного ОСОБА_1 у разі
виходу у відставку. З січня 2006 року
посадовий оклад позивача становить -2988
грн. Розмір надбавки за вислугу років
становить 40%.

Відповідно до постанови президії
Апеляційного суду Тернопільської
області від 05 березня 2007 року
встановлено надбавку в розмірі 10%
посадового окладу з урахуванням
надбавки за кваліфікаційний клас з 01
березня 2007 року відповідно до
постанови КМУ від 03 вересня 2005 року за
№ 865; постановою президії Апеляційного
суду Тернопільської області від 14
січня 2008 року встановлено надбавку в
розмірі 20% з 01 січня 2008 року; постановою
президій Апеляційного суду
Тернопільської області від 02 червня 2009
року встановлено надбавку в розмірі 32 %
з 01 червня 2009 року.

Згідно частини четвертої статті 43
Конституції України кожен має право на
належні, безпечні і здорові умови
праці, на заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Закону
України «Про судоустрій України»від 7
лютого 2002 року № 3018-III (чинний на момент
подачі позову) розмір заробітної плати
(грошового забезпечення) судді повинен
забезпечувати його фінансову
незалежність, визначається відповідно
до закону про статус суддів та інших
нормативно-правових актів щодо умов
оплати праці суддів і не може бути
зменшений. Даний Закон визначає
правові засади організації судової
влади та здійснення правосуддя в
Україні, систему судів загальної
юрисдикції, основні вимоги щодо
формування корпусу професійних суддів,
систему та порядок здійснення
суддівського самоврядування, а також
встановлює загальний порядок
забезпечення діяльності судів та
регулює інші питання судоустрою.

Визначальним актом, який регулює
питання оплати праці суддів є Закон
України «Про статус суддів»від 15
грудня 1992 року № 2862-XII. Даний Закон
встановлює гарантії незалежності
суддів, включаючи їх матеріальне і
соціальне забезпечення, у тому числі
гарантії права щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 44 Закону
України «Про статус суддів», який
визначає статус суддів з метою
забезпечення належних умов для
здійснення правосуддя, дотримання
Конституції і законів України, охорони
прав і свобод громадян у редакції, яка
діяла до внесення змін підпунктом "а"
підпункту 2 пункту 61 розділу II Закону
України від 28.12.2007 р. N 107-VI «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» заробітна
плата суддів складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя. Суддям виплачується щомісячна
надбавка за вислугу років у розмірах:
при стажі роботи понад 3 роки - 10
відсотків, понад 5 років - 15, понад 10
років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років
- 30, понад 25 років - 40 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи.

Визначення законом саме такого
співвідношення означає забезпечення
справедливої оплати праці голів судів
і суддів, не допускає невиправданих
диспропорцій.

Відповідно до статті 130
Конституції України від 28 червня 1996
року, держава забезпечує фінансування
та належні умови для функціонування
судів і діяльності суддів. У Державному
бюджеті України окремо визначаються
видатки на утримання судів.

Отже, фінансування на утримання
суддів здійснюється з державного
бюджету.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону
України «Про оплату праці»від 24
березня 1995 року № 108/95-ВР, умови
розміру оплати праці працівників
установ та організацій, що
фінансуються з бюджету, визначаються
Кабінетом Міністрів України, крім
випадку, передбаченого частиною першою
статті 10 цього Закону.

Кабінетом Міністрів України 30
червня 2005 року прийнято постанову № 514
«Про оплату праці Голови, першого
заступника Голови та заступника Голови
Верховного Суду України», якій надано
зворотну дію в часі - набрання чинності
з 1 червня 2005 року.

Відповідно до абз.2 п. 1 постанови
КМУ № 514, посадовий оклад Голови
Верховного Суду України становить 15
розмірів мінімальної заробітної плати,
першого заступника Голови - 13,8,
заступника Голови - 13,4 розміру
мінімальної заробітної плати.

Згідно з ст. 83 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2005 рік», з 1
січня 2005 року розмір мінімальної
заробітної плати 262 гривні на місяць, з 1
квітня 2005 року - 290 гривень на місяць, з 1
липня 2005 року - 310 гривень на місяць, з 1
вересня 2005 року - 332 гривні.

3 вересня 2005 року Кабінетом
Міністрів України прийнято постанову
№ 865 «Про оплату праці суддів», якою
затверджено схеми посадових окладів
керівників суддів Конституційного
Суду України, Верховного Суду України,
вищих спеціалізованих судів,
Апеляційного суду України, апеляційних
та місцевих судів згідно з додатками 1-6
у співвідношенні до мінімальної
заробітної плати. Зі змісту п. 5 даної
постанови вона набирає чинності з
01.01.2006 року.

21.12.2005 року Кабінетом Міністрів
України прийнято постанову № 1243
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів», якою встановлено, що для вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів, розміри
посадових окладів яких визначаються
залежно від кількості розмірів
мінімальної заробітної плати згідно з
постановами Кабінету Міністрів
України від 30 червня 2005 р. N 510, 512, 513, 514,
516, 518, 519, 520, 521, 522, 523, 524 (Офіційний вісник
України, 2005 р., N 27, ст. 1545, ст. 1547, ст. 1548,
ст. 1549, ст. 1551, ст. 1553, ст. 1554, ст. 1555, ст. 1556,
ст. 1557, ст. 1558, ст. 1559, N 34, ст. 2081, N 35, ст. 2118,
N 43, ст. 2713, N 44, ст. 2772, N 46, ст. 2893), від 3
вересня 2005 р. N 865 (Офіційний вісник
України, 2005 р., N 36, ст. 2195) та іншими
нормативно-правовими актами, розміри
посадових окладів встановлюються
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати 332 гривні і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати перерахунок не
провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 31.12.2005 року № 1310 «Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005
року»крім іншого, постанову КМУ № 865,
доповнено п. 4.1, відповідно до якого,
установлено, що розміри посадових
окладів, передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 31.12.2005 року № 1310 змінено
також редакцію п. 5 постанови КМУ № 865,
де зазначено, що умовою набрання
чинності постанови N 865 є втрата
чинності указів Президента від 10.07.95 N
584, від 19.09.96 N 856, від 05.03.2002 N 220, від 25.11.2002 N
1061, ст. ст. 3 та 4 Указу Президента від
11.12.2002 N 1150, абз. 1 ст. 1 Указу Президента
від 23.02.2002 N 173 у частині встановлення
надбавки суддям військових місцевих та
військових апеляційних судів.

Згідно зі статтею 22 Конституції
України, конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані (частина друга), при
прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод (частина третя).

Скасування конституційних прав і
свобод - це їх офіційна (юридична або
фактична) ліквідація. Звуження змісту
та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.
У традиційному розумінні діяльності
визначальними поняття змісту прав
людини є умови і засоби, які становлять
можливості людини, необхідні для
задоволення потреб її існування та
розвитку. Обсяг прав людини - це їх
сутнісна властивість, виражена
кількісними показниками можливостей
людини, які відображені відповідними
правами, що не є однорідними і
загальними. Загальновизнаним є
правило, згідно з яким сутність змісту
основного права в жодному разі не може
бути порушена.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конституції
України державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92
Конституції України статус суддів
визначається виключно законами, згідно
ч. 1 ст. 126 Конституції України,
Конституція та закони повинні
гарантувати незалежність і
недоторканність суддів, а згідно з ч. 1
ст. 130 Основного Закону держава
забезпечує фінансування та належні
умови для функціонування судів і
діяльності суддів. Заробітна плата
судді як складова його матеріального
та соціально-побутового забезпечення є
елементом статусу судді.

Постановою Печерського районного
суду м. Києва від 19.03.2007 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03.12.2007, визнано протиправним та
скасовано п. 4-1 постанови КМ N 865 від
03.09.2005 р. «Про оплату праці суддів».
Постановою Вищого адміністративного
суду України від 29 жовтня 2009 року
постанову Печерського районного суду
м. Києва від 19.03.2007 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03.12.2007 у частині визнання та
скасування п. 4-1 постанови КМУ N 865 від
03.09.2005 р. «Про оплату праці
суддів»залишено без змін.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
травня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19.08.2009 року
визнано незаконними постанову
Кабінету Міністрів України від 21.12.2005
року № 1243 «Питання оплати праці вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів»в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддів; пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України від 31.12.2005
року № 1310 «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865»та пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 року № 856 «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів».

Відповідно до ст.124 Конституції України
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Як вбачається з мотивувальних
частин вищезазначених судових рішень,
які відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону
України «Про доступ до судових
рішень»офіційно оприлюдненні на
офіційному веб - порталі судової влади
України та які відповідно до ч. 1 ст. 72
КАС України мають преюдиціальне
значення при вирішенні даної справи,
суди визнаючи незаконними та
скасовуючи окремі положення постанов
КМУ № 865, 1243 та 1310 виходили з того, що
дані частини нормативно-правових
актів, якими встановлювався порядок та
розмір нарахування заробітної плати
судді, обмежують обсяг гарантій
незалежності суддів, встановлених
Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене, суд
дійшов висновку, що з 01.06.2005 року для
розрахунку заробітної плати суддів,
гарантований мінімальний посадовий
оклад судді мав відповідати кількості
мінімальних заробітних плат,
визначених відповідною схемою
посадових окладів суддів, затверджених
постановою КМУ № 865 від 03.09.2005 року з
подальшим перерахунком відповідно до
зростання мінімальної заробітної
плати, розмір якої встановлено
Верховною Радою України у Законі
України про Державний Бюджет на
відповідний рік, а тому застосування
для нарахування заробітної плати
суддям, положень постанови КМУ № 1243 від
21.12.2005 року та постанови КМУ № 1310 від
31.12.2005 року, якими встановлено, що
розміри посадових окладів,
передбачених постановою КМУ № 865
залежать від розміру мінімальної
заробітної плати на день ухвалення
даних нормативно-правових актів (332,00
грн.) з одночасною забороною
перераховувати оклади при підвищенні
мінімальної заробітної плати, є не
правомірним оскільки, обмежує обсяг
досягнутих, гарантованих Конституцію
та законами прав щодо оплати праці
суддів.

Підпунктом «б»підпункту 2 пункту
61 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. N
107-VI, «Про Державний бюджет України на
2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України»у абзаці
другому частини четвертої ст. 44 закону
України «Про статус суддів»слова
«загальної суми щомісячного
заробітку»змінено словами «посадового
окладу».

Постановою Кабінету Міністрів
України від 16.01.2008 № 19 «Про внесення
змін до постанови Кабінету Міністрів
України від 3 вересня 2005 р. N
865»постанову КМУ № 865 від 03.09.2005 року
доповнено п. 2-2, відповідно до якого,
суддям щомісяця виплачується надбавка
за вислугу років у відсотках від
посадового окладу з урахуванням
надбавки за кваліфікаційний клас в
таких розмірах: при стажі роботи понад
три роки - 10 відсотків, понад п'ять років
- 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25,
понад 20 років - 30, понад 25 років - 40
відсотків.

Рішенням Конституційного Суду,
від 22.05.2008, № 10-рп/2008 у справі за
конституційними поданнями Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
окремих положень статті 65 розділу I,
пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3
розділу III Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України»і 101
народного депутата України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень статті 67
розділу I, пунктів 1 - 4, 6 - 22, 24 - 100 розділу
II Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів
України»(справа щодо предмета та
змісту закону про Державний бюджет
України, зміни, внесені підпунктом
«б»підпункту 2 пункту 61 розділу II
Закону України від 28.12.2007 р. N 107-VI,
визнано такими, що не відповідають
Конституції України.

У мотивувальній частині даного
рішення вказано, що Конституційний Суд
України виходячи з того, що
запроваджений в оспорюваній частині
Закону порядок обчислення щомісячної
надбавки за вислугу років суддів
призвів до зменшення її суми, оскільки
посадовий оклад є лише частиною
щомісячного заробітку судді.
Відповідно наслідком такого зменшення
є зменшення його заробітної плати і
зниження існуючих гарантій
незалежності суддів, що не відповідає
частинам другій, третій статті 22,
частині першій статті 126 Конституції
України.

Крім того, у мотивувальній
частині Рішення, Конституційного Суду,
від 11.10.2005, № 8-рп/2005 «У справі за
конституційними поданнями Верховного
Суду України та 50 народних депутатів
України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень абзаців третього, четвертого
пункту 13 розділу XV «Прикінцеві
положення»Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»та офіційного тлумачення
положення частини третьої статті 11
Закону України «Про статус
суддів»(справа про рівень пенсії і
щомісячного довічного грошового
утримання)», зазначено, що особливий
порядок фінансування судів і
діяльності суддів є однією з
конституційних гарантій їх
незалежності і спрямований на
забезпечення належних умов для
здійснення незалежного правосуддя. Цей
конституційний припис кореспондується
з положеннями Європейської хартії про
закон «Про статус суддів», які
передбачають, що рівень винагороди
суддям за виконання ними своїх
професійних обов'язків повинен бути
таким, щоб захистити їх від тиску, що
може спричинити вплив на їхні рішення
або взагалі поведінку суддів і таким
чином вплинути на їхню незалежність та
неупередженість (пункт 6.1). Статус
забезпечує судді, який досяг
передбаченого законом віку для
припинення повноважень після
здійснення професійної діяльності
протягом визначеного строку, право на
отримання виплат (пенсії, щомісячного
довічного грошового утримання), рівень
яких має бути якомога ближчим до рівня
його останньої заробітної плати на
посаді судді (пункт 6.4).

Враховуючи, що п. 2-2 постанови КМУ
№ 865 від 03.09.2005 року, який фактично
дублює порядок обчислення надбавки
суддям за вислугу років у відсотках від
посадового окладу, встановлений
підпунктом «б»підпункту 2 пункту 61
розділу II Закону України від 28.12.2007 р. N
107-VI, «Про Державний бюджет України на
2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», який
22.05.2008 року визнано неконституційним,
суд прийшов до висновку, що обрахунок
щомісячної надбавки суддям за вислугу
років належить здійснювати відповідно
до ч. 4 ст. 44 закону України «Про статус
суддів»тобто, здійснювати її
розрахунок від загальної суми
щомісячного заробітку судді з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи.

Крім того, суд зазначає, що
відповідно до ст. 43 Закону України «Про
статус суддів», пункту 3-1 постанови КМУ
№ 865 від 03.09.2005 року «Про оплату праці
та щомісячне грошове утримання
суддів»судді, які мають право на
відставку та продовжують працювати на
посаді, одержують заробітну плату та
щомісячне грошове утримання.

Судом встановлено, що відповідно
до архівної відомості № 32 за період з
січня 2006 року по квітень 2010 року
позивачу нарахована заробітна плата на
загальну суму 476213,67 грн. Проте, згідно
розрахунку оплати праці судді
апеляційного суду Тернопільської
області ОСОБА_1 виходячи з розмірів
мінімальних зарплат згідно вимог
Закону України «Про державний
бюджет»за 2006-2010 роки з 01.01.2006 по 30.04.2010
років - загальна сума заробітної плати
за вказаний період повинна становити
614662,66 грн.

Отже, недоплата по заробітній платі
становить 138448, 99 грн.

Судом встановлено, що відповідно
до архівної відомості № 10 за період з
січня 2006 року по квітень 2010 року
позивачу нараховане довічне грошове
утримання на загальну суму 344468,87 грн.
Проте, згідно розрахунку оплати
довічного грошового утримання судді
апеляційного суду Тернопільської
області ОСОБА_1 виходячи з розмірів
мінімальних зарплат згідно вимог
Закону України «Про державний
бюджет»за 2006-2010 роки з 01.01.2006 по 30.04.2010
років -загальна сума довічного
грошового утримання за вказаний період
повинна становити 456033,16 грн.

Отже, недоплата позивачу довічного
грошового утримання становить 111564,29
грн.

Враховуючи наведене, судом
встановлено порушення прав, свобод та
інтересів позивача, що полягають в
обмеженні обсягу гарантій
незалежності суддів, встановлених
Конституцією та законами України, а
тому, вимоги про стягнення
недоплаченої заробітної плати та
довічного грошового утримання
підлягають до задоволення.

Щодо вимог про визнання
протиправною бездіяльність Державної
судової адміністрації України -судом
встановлено наступне.

Відповідно до ст. 120 Закону України «Про
судоустрій України»фінансування всіх
судів в Україні здійснюється за
рахунок коштів Державного бюджету
України. Функції головного
розпорядника коштів Державного
бюджету України щодо фінансового
забезпечення діяльності судів
здійснюють: Верховний Суд України,
Конституційний Суд України, вищі
спеціалізовані суди - щодо фінансового
забезпечення діяльності цих судових
установ; Державна судова адміністрація
України - щодо фінансового
забезпечення діяльності всіх інших
судів загальної юрисдикції, а також
діяльності кваліфікаційних комісій
суддів усіх рівнів, органів
суддівського самоврядування та
державної судової адміністрації.
Видатки на утримання судів у
Державному бюджеті України
визначаються окремими рядками по
загальних судах і спеціалізованих
судах, а також окремими рядками по
місцевих судах, апеляційних судах (у
тому числі Апеляційному суду України),
військових судах (місцевих та
апеляційних разом) та окремо по
Касаційному суду України та кожному
вищому спеціалізованому суду. Ці
видатки не можуть бути скорочені в
поточному фінансовому році. Державна
судова адміністрація України
розробляє і затверджує за погодженням
з Радою суддів України єдині нормативи
фінансового забезпечення судів
загальної юрисдикції. Нормативи
доводяться до кожного суду і повинні
переглядатися не рідше одного разу на
три роки. Кошторис витрат на утримання
кожного суду затверджується на
підставі зазначених нормативів.
Контроль за додержанням вимог цього
Закону щодо фінансування судів
здійснює Рада суддів України, а також
органи державної влади, визначені
законом.

Отже, з вищенаведеної норми
вбачається, що саме на відповідача 1, як
головного розпорядника коштів
Державного бюджету України щодо
фінансового забезпечення діяльності
судів покладено обов'язок з
розроблення і затвердження за
погодженням з Радою суддів України
єдиних нормативів фінансового
забезпечення судів загальної
юрисдикції, які мають доводитися до
кожного суду та на підставі яких
затверджується кошторис витрат.

Державна судова адміністрація
України, як орган виконавчої влади, діє
лише в межах повноважень визначених
Законом України «Про судоустрій
України», зокрема ст. 119 та ст. 126, а також
Положенням про Державну судову
адміністрацію України, затвердженим
постановою КМУ від 14.01.2009 року.

Як зазначає відповідач -1 в запереченні,
що у 2008 році ДСА України було
розроблено проект постанови Кабінету
Міністрів України щодо скасування
обмеження при обчисленні посадових
окладів суддів виходячи із мінімальної
заробітної плати 332 грн. Відповідно до
Регламенту Кабінету Міністрів України,
затвердженого постановою КМУ від 18.07.2007
року № 950, зазначений проект у жовтні 2008
року був надісланий на погодження до
відповідних органів, а саме: до
Міністерства фінансів України,
Міністерства праці та соціальної
політики та Міністерства економіки
України. Жодним із вказаних
міністерств проект постанови не
підтримано.

Враховуючи наведене, судом не
встановлено протиправності в діях
(бездіяльності) ДСА України, отже,
позовні вимоги про визнання
протиправною бездіяльність Державної
судової адміністрації України не
підлягають до задоволення, а тому,
позов слід задовольнити частково.

Відповідно до п.2 ст. 11 КАС України суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Однак, оскільки позивач звільнений від
сплати судового збору, а в матеріалах
справи відсутні докази понесених ним
судових витрат, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для такої
компенсації.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 7, 11, 72, 86, 94, 122, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, Конституцією України, Законом
України "Про статус суддів", Законом
України "Про судоустрій України", суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Міністерство фінансів
України списати та перерахувати кошти
на рахунок Державної судової
адміністрації України для виплати
ОСОБА_1 коштів в сумі 138448 (сто тридцять
вісім тисяч чотириста сорок вісім) грн.
99 коп. - недоплаченої заробітної плати
та 111564 (сто одинадцять тисяч п'ятсот
шістдесят чотири) грн. 29 коп. -
недоплаченого грошового утримання.

Зобов'язати Державну судову
адміністрацію України перерахувати на
рахунок апеляційного суду
Тернопільської області для виплати
ОСОБА_1 кошти в сумі 138448 (сто тридцять
вісім тисяч чотириста сорок вісім) грн.
99 коп. - недоплаченої заробітної плати
та 111564 (сто одинадцять тисяч п'ятсот
шістдесят чотири) грн. 29 коп. -
недоплаченого грошового утримання.

Зобов'язати Апеляційний суд
Тернопільської області нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 кошти в сумі 138448 (сто
тридцять вісім тисяч чотириста сорок
вісім) грн. 99 коп. - недоплаченої
заробітної плати та 111564 (сто одинадцять
тисяч п'ятсот шістдесят чотири) грн. 29
коп. - недоплаченого грошового
утримання з утриманням прибуткового
податку та всіх інших обов'язкових
платежів.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строків на її оскарження, а
в разі оскарження постанова, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова суду може бути оскаржена в
порядку та строки передбачені
ст.ст.185-187 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 31.08.2010р.

Головуючий суддя
Мірінович У.А.

копія вірна

Суддя
Мірінович У.А.