Справа № 2а-6985/10
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/51552/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло О.М.Судді:
Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.,за участю
секретаря:Руденко А.М.,за участю
представників позивача:не
з'явився,відповідача:Самохвала А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданнікасаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Житомирі
Житомирської області Державної
податкової служби

на постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 28.10.2011 р.

та постанову Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 12.07.2012 р.

у справі № 2а-6985/10/0670 (2а-6985/10)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Престиж Ойл»

до Державної податкової інспекції у м.
Житомирі,

за участю Прокурора Житомирської
області,

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Престиж Ойл»
(далі-позивач) звернулось з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Житомирі
(далі-відповідачі) про скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 28.10.2011 р.,
позовні вимоги задоволено частково:
податкове повідомлення-рішення від
13.08.2010 р. №/3 (від 02.06.2010 р. № /2,
від 30.04.2010 р. № /1 та від 19.02.2010 р. №
/0) скасовано у частині
нарахованого основного платежу у сумі 2
072 919,00 грн. та нарахованої штрафної
санкції у сумі 513 320,00 грн.; податкове
повідомлення-рішення від 13.08.2010 р. №
/3 (від 02.06.2010 р. № /2, від 30.04.2010
р. № /1 та від 19.02.2010 р. № /0)
скасовано у повному обсязі; податкове
повідомлення-рішення від 13.08.2010 р. №
/3 (від 30.04.2010 р. № /1) скасовано
у сумі 1 036 459,00 грн. нарахованої штрафної
санкції. В іншій частині позовних вимог
відмовлено за безпідставністю.

Постановою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 12.07.2012 р.
рішення суду першої інстанції
скасовано у частині відмови у
задоволенні позову та у частині
часткового задоволення позову щодо
скасування податкового
повідомлення-рішення від 13.08.2010 р.
№/3, прийнято у цій частині нову
постанову про задоволення позовних
вимог: визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення від 13.08.2010 р.
№/3, №/3 та №000127301/3. У решті
постанову суду першої інстанції
залишено без змін.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального права,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати у частині задоволення
позовних вимог та прийняти нове судове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу відповідача до суду
касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено планову виїзну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 03.03.2009 р. по
30.09.2009 р., про що складено акт від 09.02.2010
р. №677/23-1/36389529/0110.

У ході здійсненої перевірки податковим
органом було встановлено порушення
позивачем:

п.1.23 ст.1, п.1.31 ст.1, пп.4.1.1, пп.4.1.6 п.4.1 ст.4,
п.5.1, пп.5.3.9 п. 5.3 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», у
результаті чого підприємством
занижено податок на прибуток на
загальну суму 50 603 917,00 грн., у тому числі
по звітних періодах: І кв. 2009 р. - 46 924,00
грн., І півріччя 2009 р. - 18 396 350,00 грн., 3
квартали 2009 р. - 50 603 917,00 грн. та
встановлено завищення від'ємного
значення об'єкта оподаткування по р.08
Декларації на загальну суму 168 986,00 грн.,
у т.ч. за І півріччя 2009 р. на суму 66 287,00
грн., за 3 квартали 2009 р. на суму 169 016,00
грн.;

п.1.4 ст.1, п.4.2 ст.4, пп.7.2.1 п.7.2, пп.7.3.1 п.7.3,
пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», у
результаті чого занижено податок на
додану вартість у сумі 1 576 300,00 грн., у
тому числі за червень 2009 р. - 258 113,00 грн.,
липень 2009 р. - 194 931,00 грн., серпень 2009 р. -
963 169,00 грн., вересень 2009 р. - 160 087,00 грн. та
завищення рядка 26 «Залишок від'ємного
значення, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду» (рядок 24 - рядок 25)
(значення цього рядка переноситься до
рядка 23.2 податкової декларації
наступного звітного періоду) за
вересень 2009 р. у сумі 430 281,00 грн.;

пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», у
результаті чого занижено податок на
додану вартість у сумі 18 378 049,00 грн., у
тому числі за квітень 2009 р. - 1 679 279,00 грн.,
травень 2009 р. - 2 555 345,00 грн., червень 2009 р.-
3 150 221,00 грн., липень 2009 р.- 3 426 366,00 грн.,
серпень 2009 р. - 3 796 700,00 грн., вересень 2009
р. - 3 770 138,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкові
повідомлення-рішення від 19.02.2010 р.
№/0, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 62 569 228,00 грн., з яких
50 603 917,00 грн. за основним
платежем та 11 965 111,00 грн. штрафних
(фінансових) санкцій; №000472301/0, яким
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 2 364 450,00 грн., з яких 1
576 300,00 грн. за основним платежем та
788 150,00 гр. штрафних (фінансових)
санкцій.

Не погодившись з прийнятими рішеннями,
позивач оскаржив їх в
адміністративному порядку.

Під час розгляду скарги позивача було
призначено та проведено позапланову
виїзну перевірку, за результатами якої
складено акт від 28.04.2010 р. №2420/23-1/36389529/0100
та прийнято рішення про результати
розгляду первинної скарги від 30.04.2010 р.
№2509/10/25-003, яким залишено без змін
податкові повідомлення - рішення від
19.02.2010 р. та прийнято нові податкові
повідомлення - рішення від 30.04.2010 р., від
30.04.2010 р. №/1, яким визначена сума
податкового зобов'язання з податку на
прибуток у сумі 62 569 028,00 грн., у т.ч.
основний платіж - 50 603 917,00 грн., штрафна
санкція - 11 965 111,00 грн.; від 30.04.2010 р.
№/1, яким визначена сума
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у сумі 2 364 450,00 грн., у
т.ч. основний платіж - 1 576 300,00 грн.,
штрафна санкція - 788 155,00 грн.; від 30.04.2010
р. №/1, яким визначена сума
податкового зобов'язання з податку на
прибуток у сумі 25 301 959,00 грн., у т.ч.
штрафна санкція - 25 301 959,00 грн.; від 30.04.2010
р. №/1, яким визначена сума
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у сумі 28 386 245,00 грн., у
т.ч. основний платіж - 18 378 049,00 грн.,
штрафна санкція - 10 008 196,00 грн.

Вказані податкові повідомлення -
рішення оскаржувались позивачем в
адміністративному порядку до ДПА
України в Житомирській області, ДПА
України, однак, скарги товариства
залишені без задоволення.

За результатами розгляду скарг було
прийнято нові податкові
повідомлення-рішення: від 02.06.2010 р.
№/2 та №/2, від 13.08.2010 р.
№/3, №/3, №/3 та №/3,
аналогічні за змістом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Так, нарахування позивачу податкових
зобовязань у сумі 24 992,00 грн. та штрафних
санкцій у сумі 3 287,00 грн., які
обґрунтовані встановленим
контролюючим органом у ході здійсненої
перевірки заниженням задекларованих
позивачем показників у рядку 01.2
декларації "приріст балансової
вартості запасів" на 99 869,15 грн. за
рахунок не включення до залишків на
кінець звітного періоду додатку К1
декларації за ІІІ квартал 2009 року суми
надлишків товарів у розмірі 99 869,15 грн.,
суди обох інстанції визнали
безпідставним з огляду на таке.

Як свідчать матеріали справи,
працівниками ДПА у Житомирській
області 30.09.2009 р. проводилась перевірка
АЗС №53, що належить позивачу, за
результатами якої складено акт
№0815/60/30/23/36389529, яким встановлено
порушення позивачем порядку ведення
обліку товарних запасів за місцем їх
реалізації на суму 99 869,15 грн., у
результаті чого прийнято рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 14.10.2009 р. №, яке було
оскаржено у судовому порядку.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 18.06.2010 р.,
залишеною без змін постановою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.01.2011 р.,
позов товариства задоволено, визнано
протиправним та скасовано рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 14.10.2009 р. №.

Встановлені названими рішеннями
обставини дали судам попередніх
інстанцій правомірні підстави
відхилити доводи контролюючого органу
про необхідність визначення
податкового зобов'язання позивачу у
розмірі 24 992,00 грн. основного платежу та
3 287,00 грн. у зазначеній частині.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, позивачем у перевіряємому
періоді отримувалися
паливно-мастильні матеріали на
загальну суму 102 402 861,00 грн., у тому числі
залізничним транспортом на суму 46 569
100,80 грн. та автомобільним - 55 833 761,21 грн.,
відповідно до залізничних та
товарно-транспортних накладних на
відпуск нафтопродуктів та актів на
передачу паливно-мастильних
матеріалів з нафтобаз ВАТ
«Нафтопереробний комплекс Галичина»,
ЗАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна
компанія», ЗАТ «ТД «Укртатнафта», ВАТ
«Дніпронафтопродукт» та ТОВ
«Солара-М».

Податковий орган, вказуючи на
порушення позивачем вимог п.1.23 ст.1, пп.
4.1.6 п.4.1 ст. 4 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
зазначає про факт безоплатного
отримання позивачем нафтопродуктів
від вказаних підприємств.

Так, отримання паливно-мастильних
матеріалів від навзваних підприємств
здійснювалось за довіреностями, про що
зроблено відповідні записи у книзі
реєстрації довіреностей. Оскільки,
згідно журналу видачі довіреностей, у
графі «найменування постачальників»
зазначались, зокрема, ВАТ
«Нафтопереробний комплекс Галичина»,
ЗАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна
компанія», ЗАТ «ТД «Укртатнафта», ВАТ
«Дніпронафтопродукт», ТОВ «Солара-М», а
в товарно-транспортних та залізничних
накладних у графі «вантажовідправник»
зазначені вказані підприємства, а у
графі «вантажоотримувач» - позивач,
податковий орган дійшов висновку, що
вказане підтверджує той факт, що
посадові особи позивача, яким
видавались довіреності, отримували
матеріальні цінності саме від
зазначених суб'єктів господарювання,
які, у свою чергу, є постачальниками
нафтопродуктів.

У той же час, суд апеляційної інстанції,
задовольняючи позовні вимоги у цій
частині виходив з того, що єдиним
постачальником нафтопродуктів для
позивача був ТОВ «Вест-Траст».

Так, судом попередньої інстанції було
встановлено, що відповідно до умов
договору поставки нафтопродуктів від
19.03.2009 р. №133-2009/ІІ, укладеного між ТОВ
«Вест-Траст» (постачальник) та
позивачем (покупець), постачальник
зобов'язувався передати нафтопродукти
(товар) у кількості, номенклатурі, по
цінах та в строки, встановлені згідно
специфікацій, які є невід'ємною
частиною цього договору, а покупець
зобов'язувався прийняти та оплатити
товар за визначену специфікацією
грошову суму (п. 1.1 ст. 1 договору). Умови
поставки у відповідності з вимогами
Міжнародних правил щодо тлумачення
термінів «Інкотермс» 2000 EXW склад ВАТ
«Дніпронафтопродукт» або на інших
складах, орендованих згідно
цивільно-правових договорів (п. 2.3 ст. 2
договору). Крім того, було укладено
додаткові угоди, в яких визначено види
товару, що поставляється, одиниці
виміру, кількість та ціну.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов договору, ТОВ
«Вест-Траст» виписало позивачу
видаткові та податкові накладні, а
останній, у свою чергу, розрахувався за
поставлений товар.

У договорах, укладених позивачем з ТОВ
«Вест-Траст», сторони узгодили, що
поставка товару здійснюється згідно з
вимогами Міжнародних правил щодо
тлумачення термінів «Інкотермс» 2000, а
зокрема, EXW.

Офіційними правилами тлумачення
торговельних термінів Міжнародної
торгової палати «Інкотермс» (редакція
2000 року) визначено, що термін
«франко-завод» (EXW) означає, що
продавець вважається таким, що виконав
свої зобов'язання щодо поставки, в
момент, коли він надав товар у
розпорядження покупця на площах свого
підприємства чи в іншому названому
місці (наприклад, на заводі, фабриці,
складі і т. ін.), без здійснення митного
очищення товару для експорту та
завантаження його на будь-який
приймаючий транспортний засіб.

Таким чином, цей термін покладає
мінімальні обов'язки на продавця, а
покупець несе всі витрати і ризики у
зв'язку з перевезенням товару з площ
продавця до місця призначення.

Судом апеляційної інстанції було
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 16.03.2009 р. між ВАТ
«Дніпронафтопродукт» (Зберігач) та
позивачем (Поклажодавець) було
укладено договір зберігання №1603/09-7, за
умовами якого Зберігач зобов'язався
зберігати нафтопродукти та інші
товарно-матеріальні цінності, які
передаються Поклажодавцем, і повернути
їх останньому у схоронності за першою
вимогою. Відповідно до п.1.2. Договору,
Зберігач має право здійснювати відпуск
товарів зі складів третіх осіб, які
перебувають в договірних відносинах зі
Сторонами договору.

Крім того, 30.04.2009 р. між ВАТ
«Дніпронафтопродукт» (Замовник) та
позивачем (Виконавець) було укладено
договір №3004/09-3, відповідно до умов
якого Виконавець мав надати Замовнику
в користування ємності для
нафтопродуктів та інших
товарно-матеріальних цінностей, а
також здійснює відпуск і відвантаження
нафтопродуктів. За умовами цього
Договору Замовник не є власником
отриманих нафтопродуктів та інших
цінностей.

Між Державним територіально-галузевим
об'єднанням «Південно-Західна
залізниця» та позивачем було укладено
договір від 18.05.2009 р. №ПЗ/ДН/09-54/ДНЮ-4 про
організацію перевезень вантажів і
проведення розрахунків за перевезення
та надані залізницею послуги.
Предметом цього договору є надання
Залізницею «Вантажовласнику» послуг з
перевезення вантажів та розрахунки за
ці послуги.

Під час перевірки позивачем надавався
податковому органу пакет документів на
отримання паливно-мастильних
матеріалів залізничним транспортом
від ВАТ «Нафтопереробний комплекс
Галичина», ЗАТ «Лисичанська нафтова
інвестиційна компанія», ЗАТ «ТД
«Укртатнафта» та ВАТ
«Дніпронафтопродукт», при цьому
відповідачем не заперечується
отримання позивачем послуг залізниці
від Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця».

Правовий аналіз наведених фактів дав
суду апеляційної інстанції підстави
для висновку, що у взаємовідносинах з
позивачем ВАТ «Дніпронафтопродукт» не
є постачальником, оскільки він не є
власником тих нафтопродуктів, які
безпосередньо передавались йому на
зберігання, про що свідчать акти
приймання-передачі та що
підтверджується листами вказаного
підприємства та листами ТОВ
«Вест-Траст», наявними в матеріалах
справи.

Витрати з оплати послуг залізниці щодо
доставки до місця зберігання ПММ поніс
позивач, а відтак висновки податкового
органу щодо безоплатного одержання
позивачем нафтопродуктів від ВАТ
«Дніпронафтопродукт» є
безпідставними.

Не можна визнати обґрунтованими і
доводи відповідача стосовно того, що
одержане від ВАТ «Нафтоперереробний
комплекс «Галичина», ЗАТ «Лисичанська
нафтова інвестиційна компанія» та ЗАТ
«ТД «Укртатнафта» пальне зберігалось
позивачем в тих самих резервуарах, що і
власне, а відтак, не є таким, що передано
позивачу на зберігання.

Натомість, відповідно до ст. 941
Цивільного кодексу України, за згодою
поклажодавця зберігач має право
змішати речі одного роду та однієї
якості, які передані на зберігання.

Позивач при укладанні договору
зберігання від 16.03.2009 р. №1603/09-7 із ВАТ
«Дніпронафтопродукт» погодився, що
зберігач має право змішувати переданий
на зберігання товар одного роду та
однакової якості. Також підприємство
погодилось отримувати товар зі складів
третіх осіб, на адресу яких останнім і
були виписані довіреності на отримання
товару та із якими ВАТ
«Дніпронафтопродукт» було укладено
договори користування ємкостями та
зберігання.

Керуючись наведеним, судова колегія
погоджується і висновком суду
попередньої інстанції стосовно
безпідставності доводів податкового
органу стосовно наявності у діях
позивача порушень вимог п.1.23 ст.1, п.1.31
ст.1 та пп.4.1.1, пп.4.1.6 п.4.1 ст.4 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», у результаті чого
останньому донараховано податкових
зобов'язань з податку на прибуток у
розмірі 25 558 437,00 грн. основного платежу
та застосовано 5 929 480,00 грн. штрафних
санкцій, як не можна визнати слушними
висновки відповідача щодо порушень при
формуванні валових витрат.

Так, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 зазначено, що до складу
валових витрат включаються: суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Згідно ч. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 зазначеної
статті, не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Отже, виходячи з положень Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», до складу валових витрат
включаються будь-які витрати, які
пов'язані з господарською діяльністю
платника податку та підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами.

Суд апеляційної інстанції,
визначаючись із висновками у
зазначеній частині, правомірно вказав
на той факт, що передача товару від ТОВ
«Вест-Траст» позивачу підтверджується
видатковими та податковими накладними,
тоді які понесення позивачем витрат у
сумі 110 268 292,63 грн. на придбання
нафтопродуктів підтверджується
відповідними розрахунковими
документами.

При цьому посилання відповідача на
відсутність товаро-транспортних
накладних, які підтверджують
транспортування з відмітками про
приймання-передачу
товарно-матеріальних цінностей
безпосередньо від ТОВ «Вест-Траст»
також обгрунтовано відхилено судом
попередньої інстанції.

Так, з матеріалів справи вбачається та
зазначалось позивачем, що згідно
договору поставки нафтопродуктів від
19.03.2009 р. №133-2009/ІІ, товар вважається
переданим у розпорядження покупця,
позивача у справі, з моменту підписання
видаткової накладної, після чого
передався на зберігання ВАТ
«Дніпронафтопродукт», тобто
безпосереднього транспортного
переміщення товару між господарюючими
суб'єктами не передбачалось.

Факт транспортування нафтопродуктів
підтверджується наявними договорами
на перевезення вантажів автомобільним
транспортом з
підприємствами-перевізниками:

від 25.03.2009 р. між філією №18
«Житомирська» ТОВ «НК Альфа-Нафта»
(Перевізник) та позивачем (Замовник)
договір №53/2 на перевезення вантажів
автомобільним транспортом, згідно з
яким Перевізник зобов'язався
доставляти ввірений йому для
перевезення вантаж до пункту
призначення та видавати його особі ,
яка має право на отримання вантажу, а
Замовник зобов'язався оплатити послуги
перевезення в повному обсязі та в
порядку, який передбачений цим
Договором;

від 01.04.2009 р. між позивачем (Відправник)
та ТОВ «Солара-М» (Перевізник) було
укладено договір №С/09-13 перевезення
вантажів, відповідно до якого
Перевізник зобов'язався доставляти
ввірений йому для перевезення вантаж
згідно з транспортною накладною з
місця відправлення, яким є склади, в
тому числі орендовані, до пункту
призначення та видавати його особі, яка
має право на отримання вантажу, а
Відправник - оплатити послуги
перевезення в повному обсязі;

від 02.04.2009 р. між ТОВ «АЙЛЕНД ОІЛ»
(Перевізник) та позивачем (Замовник)
було укладено договір № 0204-2/09А
перевезення вантажів автомобільним
транспортом, згідно якого Перевізник
зобов'язався приймати, а Замовник
надавати для перевезення вантажі в
обсязі й порядку, установленому
умовами даного Договору.

Відповідно до Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, які затверджені наказом
Міністерства транспорту України від
14.10.1997 р. №363, «вантажовідправник» -
будь-яка фізична або юридична особа,
яка подає перевізнику вантаж для
перевезення, а «вантажоодержувач» -
будь-яка фізична або юридична особа,
яка здійснює приймання вантажів,
оформлення товарно-транспортних
документів та розвантаження
транспортних засобів у встановленому
порядку.

Судова колегія погоджується із
висновком суду апеляційної інстанції
при визначенні того, що не можна
ототожнювати терміни
«вантажовідправник» та «продавець».

Крім того, відсутність у позивача
паспортів та сертифікатів якості
придбаного пального, листів-заявок на
відвантаження, а також карток
складського обліку не позбавляє його
права на віднесення витрат до складу
валових, оскільки з правого аналізу
норм Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» не вбачається
обмеження форми та виду документів які
підтверджують понесені витрати
підприємства, а відтак не позбавляє
позивача права на включення вказаних
витрат до складу валових та не
суперечить змісту вказаного Закону.

Наведені обставини у їх сукупності
дали суду апеляційної інстанції
аргументовані підстави для висновку
про безпідставність доводів
контролюючого органу про безоплатне
отримання позивачем нафтопродуктів
від ВАТ «Нафтопереробний комплекс
Галичина», ЗАТ «Лисичанська нафтова
інвестиційна компанія», ЗАТ «ТД
«Укртатнафта», ВАТ
«Дніпронафтопродукт» та ТОВ
«Солара-М», а відтак і відсутності
правових підстав для визначення
податкового зобов'язання у цій частині
у розмірі 22 972 561,00 грн. основного
платежу та 5 522 310,00 грн. штрафних
санкцій.

Посилання відповідача на порушення
позивачем вимог ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», а
саме - включення до податкового кредиту
сум податку на додану вартість по
угоді, яка має ознаку нікчемності,
також обґрунтовано не взяті судами до
уваги.

Так, відповідно до п.1.7 ст.1 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8№ цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст.7 цього ж Закону
визначено, що не підлягають включенню
до складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З огляду на наведені законодавчі
приписи позивачем було правомірно
віднесено суму податку у розмірі 18 378
049,00 грн., сплачену у результаті
придбання нафтопродуктів у ТОВ
«Вест-Траст», до складу податкового
кредиту, оскільки на підтвердження цих
витрат позивачем було надано оформлені
належним чином податкові накладні, як
того вимагає Закон.

Обґрунтовано відхилені судами обох
інстанцій посилання відповідача на
факт безоплатної передачі
нафтопродуктів від позивача для ТОВ
«Флорес Плюс» по товарно-транспортних
накладних та відповідно оперативних
звітів по нафтобазі м.Коростеня на
відпуск нафтопродуктів за травень,
червень та накладна №4 за серпень 2009
року.

Так, судами було встановлено, що
податковим органом була здійснена
перевірка ТОВ «Флорес Плюс» за період
роботи з 03.03.2009 р. по 30.09.2009 р., під час
якої, зокрема, досліджувались питання
господарських відносин названого
товариства з позивачем за травень,
червень і серпень 2009 року. Перевіркою
встановлено факт безоплатного
отримання нафтопродуктів ТОВ «Флорес
Плюс» на загальну суму 60 850 692,00 грн. від
позивача з станції Коростень та ТОВ
«Солара-М» з станції Калинівка на АЗС
ТОВ «Флорес Плюс».

У зв'язку із виявленими порушеннями, з
урахуванням результатів
адміністративних оскаржень,
податковим органом було прийнято
податкові повідомлення-рішення
№/0 від 19.02.2010 р., №/1 від 30.04.2010
р., №/1 від 30.04.2010 р., №/1 від
30.04.2010 р., № /2 від 31.05.2010 р., №/1
від 05.06.2010 р., №/1 від 05.06.2010 р.,
№/3 від 12.08.2010 р., №/3 від 12.08.2010
р., № /3 від 12.08.2010 р., які оскаржені
ТОВ «Флорес-Плюс» до суду.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 21.03.2011 р.,
залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 р., у
справі №2а-6986/10/0670 позов ТОВ «Флорес
Плюс» задоволено, визнано
протиправними та скасовані вказані
податкові повідомлення-рішення.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

На підставі викладеного, суди дійшли
правильного висновку, що податковим
органом неправомірно проведено
донарахування позивачу податкових
зобов'язань у вказаній частині з
податку на прибуток у розмірі 2 047 927,00
грн. основного платежу та 510 033,00 грн.
штрафних санкцій та з податку на додану
вартість у розмірі 1 350 624,00 грн.
основного платежу та 675 314,00 грн.
штрафних санкцій.

Судова колегія також погоджується з
судами у частині висновків про
неправомірність проведеного
контролюючим органом донарахування
позивачу податкового зобов'язання з
податку на додану вартість у
результаті встановлених порушень
пп.7.2.1 п.7.2, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість», які
полягали, на думку відповідача, у
завищенні підприємством податкового
кредиту на суму 368 239,00 грн. через
неправомірне включення до його складу
податкових накладних, які не оформлені
належним чином, а саме - в податкових
накладних, отриманих від ТОВ «НК Альфа
Нафта» не зазначено одиниці виміру,
кількість цін одиниці послуг та площі
наданих в оренду та суборенду
приміщень та АЗС, у результаті чого
позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 225 676,00 грн. та 112 838,00
грн. штрафних санкцій.

У той же час, судами попередніх
інстанцій було встановлено, що
недоліки в заповненні податкових
накладних, на які посилається
відповідач, не роблять вказані звітні
документи недійсними та не можуть
свідчити про їх неналежність та
недопустимість як підстави для
формування податкового кредиту, а
відтак їх оцінка судами відповідає
правильному застосуванню пп. 7.2.1 п. 7.2
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість».

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
знаходить підстав, які могли б
призвести до скасування оскаржуваного
судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210 - 231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Житомирі
Житомирської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення.

2. Постанову Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 12.07.2012 р. у справі №2а-6985/10/0670 (2а-6985/10)
залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута з підстав, встановлених
статтею 237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.