Справа № 2а-3012/10
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/63667/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Іваненко Я.Л.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Управління праці та
соціального захисту населення
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації про визнання
неправомірними дій та стягнення
невиплачених коштів, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Управління праці та
соціального захисту населення
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації на постанову
Коростенського міськрайонного суду
Житомирської області від 26 січня 2010
року, постанову Апеляційного суду
Житомирської області від 21 листопада
2011 року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 18 вересня 2012 року, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації, у якому
просив визнати дії відповідача
неправомірними та стягнути з нього на
користь позивача доплату до заробітної
плати, передбачену ч.1 ст. 39 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
за період з 01 червня 2006 року по 31 липня
2009 року в сумі 40217,67 грн.

Постановою Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 26 січня 2010 року, позов
задоволено частково. Визнано дії
Управління праці та соціального
захисту населення Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації неправомірними та
стягнуто з відповідача на користь
позивача доплату до заробітної плати
передбачену статтею 39 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за період з
01 жовтня 2006 року по 01 серпня 2009 року в
сумі 33849,15 грн.

Постановою Апеляційного суду
Житомирської області від 21 листопада
2011 року було скасовано постанову суду
першої інстанції в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
доплати до заробітної плати
передбачену статтею 39 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», в сумі
33849,15 грн. за період з 01 жовтня 2006 року по
01 серпня 2009 року та ухвалено в цій
частині нову постанову.

Зобов'язано Управління праці та
соціального захисту населення
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації нарахувати та
виплатити ОСОБА_3 доплату до заробітної
плати передбачену частиною 1 статті 39
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», за період з 08 жовтня 2008
року по 01 серпня 2009 року, з урахуванням
виплачених сум.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
Управління праці та соціального
захисту населення Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації про стягнення
коштів,передбачених частиною 1 статті 39
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за період з 01 жовтня 2006
року по 07 жовтня 2008 року відмовлено у
зв'язку з пропуском строку звернення до
суду. В решті постанову суду першої
інстанції залишено без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач є потерпілим
від Чорнобильської катастрофи 3
категорії.

Згідно довідки виданої державним
територіально-галузевим об'єднанням
«Південно-західна залізниця» 25 серпня
2009 року за № НФ-1-404, позивач працює у
зоні гарантованого добровільного
відселення та протягом спірного
періоду йому виплачувалася доплата до
заробітної плати згідно частини 1
статті 39 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірі 10,50 грн.
щомісячно.

Відповідно до частини 1 статті 39 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
громадянам, які працюють на територіях
радіоактивного забруднення,
провадиться доплата, зокрема, в зоні
гарантованого добровільного
відселення - дві мінімальні заробітні
плати.

Отже, Законом передбачається доплата
до заробітної плати громадянам, які
працюють на територіях радіоактивного
забруднення, у сумі, кратній
мінімальній заробітній платі, що
склалася на відповідний період, і не
визначена можливість встановлення
конкретних сум компенсацій і доплат.

Однак, вказана доплата до пенсії
проводилася відповідачем у розмірі
10,50 грн., передбаченому постановою
Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року №836 «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Постановою Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1996 року № 836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», усупереч Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (який
встановив розмір щомісячних допомоги
та доплати як величину кратну відносно
до розміру мінімальної заробітної
плати) установлено конкретні розміри
таких допомоги й доплати у твердій
грошовій сумі.

Згідно з положеннями частини 4 статті 9
КАС України в разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту, суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Таким чином, виходячи з пріоритетності
законів над підзаконними актами, суди
попередніх інстанцій дійшли
правильного висновку, що визначенні
розміру доплат застосуванню підлягає
Закон України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
а не постанова Кабінету Міністрів
України № 836 «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
яка істотно звужує обсяг встановлених
законом прав позивача.

Крім того, за приписами статті 99 КАС
України (у редакції, яка була чинною на
момент звернення позивача до суду) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до статті 100 КАС України (у
редакції, яка була чинною на момент
звернення позивача до суду) пропущення
строку звернення до адміністративного
суду є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову
за умови, якщо на цьому наполягає одна
із сторін.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач просив відмовити у
задоволенні позову, оскільки позивачем
було пропущено строк звернення до суду
встановлений статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Враховуючи вказане, колегія суддів
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції, що позовні
вимоги позивача за період з 01 жовтня 2006
року по 07 жовтня 2008 року не підлягають
задоволенню, у зв'язку з попуском
строку звернення до суду.

Разом з тим, з огляду на положення ст.
ст. 21, 105, 162 КАС України
адміністративний позов може містити
вимоги щодо визнання протиправними
рішення, дії чи бездіяльності
відповідача, зобов'язання його вчинити
певні дії, відшкодувати шкоду,
заподіяну незаконним рішенням, дією чи
бездіяльністю.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції, що встановивши,
що відповідач порушив норми права, які
регулюють спірні правовідносини, суд
першої інстанції повинен був визнати
такі дії протиправними та зобов'язати
відповідача здійснити нарахування і
виплату належних сум відповідно до
закону, а не ухвалювати рішення про
стягнення конкретних сум.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновком Житомирського
апеляційного адміністративного суду
щодо відсутності підстав для перегляду
за нововиявленими обставинами
постанови Апеляційного суду
Житомирської області від 21 листопада
2011 року, оскільки наведені заявником
підстави для такого перегляду,
виходячи з приписів статті 245 КАС
України, відсутні.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
а також те, що постанова суду першої
інстанції частково скасована судом
апеляційної інстанції, а в скасованій
частині ухвалено нове законне рішення,
колегія суддів вважає, що касаційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції у не
скасованій частині та постанову суду
апеляційної інстанції залишити без
змін, оскільки вони прийняті з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана правильно, а
доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації залишити без
задоволення, а постанову
Коростенського міськрайонного суду
Житомирської області від 26 січня 2010
року у нескасованій частині, постанову
Апеляційного суду Житомирської
області від 21 листопада 2011 року та
ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: