Справа № 2а-12593/12/0170/29
Суддя: Дадінська Тамара Вікторівна
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

Справа № 2а-12593/12/0170/29

27.02.14 м. Севастополь
Севастопольський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Дадінської Т.В.,

суддів Омельченка В. А. ,

Дудкіної Т.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
м.Сімферополі Головного управління
Міндоходів в АР Крим на постанову
Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим (суддя
Пакет Т.В. ) від 19.06.2013 по справі
№2а-12593/12/017029

за позовом Приватного підприємство
фірма "Автодель" (пр. Перемоги, 110, м.
Сімферополь, Автономна Республіка
Крим,95000)

до Державної податкової інспекції у м.
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в АР Крим

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 19.06.13
адміністративний позов Приватного
підприємства фірма "Автодель" до
Державної податкової інспекції у м.
Сімферополі АР Крим Державної
податкової служби про скасування
податкових повідомлень-рішень
задоволено: визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Сімферополі
Автономної Республіки Крим Державної
податкової служби № від 25.10.2012;
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Сімферополі Автономної Республіки
Крим Державної податкової служби
№ від 25.10.2012 року.

Також судом вирішено питання щодо
розподілу судових витрат по справі.

Не погодившись з даною постановою суду,
представник Державної податкової
інспекції у м. Сімферополі Головного
управління Міндоходів в АР Крим
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 19.06.13 та прийняти
нове рішення по справі.

Апеляційна скарга мотивована
невідповідністю судового рішення суду
першої інстанції нормам матеріального
та процесуального права та невірною
оцінкою судом першої інстанції
фактичних обставин справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

У судове засідання 27.02.2014 сторони, їх
представники не з'явились, про дату, час
та місце апеляційного розгляду справи
повідомлені в встановленому законом
порядку.

Суд, керуючись положеннями пункту 2
частини першої статті 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, визнав за можливе перейти до
письмового провадження по справі.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування Окружним
адміністративним судом АР Крим норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
спірні правовідносини у справі виникли
у зв'язку із збільшенням позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 151914,75 грн., у т.ч.: за
основним платежем 133291 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 18623,75 грн. за податковим
повідомленням-рішенням від 25 жовтня 2012
року за № та збільшенням суми
грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі
121590,50 грн., у т.ч.: за основним платежем у
розмірі 106640 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями у розмірі 14950,50
грн. за податковим
повідомленням-рішенням від 27 серпня 2012
року № 1.

Вказані податкові
повідомлення-рішення прийняті на
підставі висновків акту ДПІ у м.
Сімферополі АР Крим ДПС від 05.10.2012 №
7023/22-8/30266766 «Про результати
документальної позапланової невиїзної
перевірки Приватного підприємство
фірма "Автодель" (код за ) з
питань дотримання вимог податкового
законодавства при визначені податку на
прибуток та податку на додану вартість
по взаємовідносинам з ПП
"Укрторгпартнер" (код за ),
ТОВ "ВТК "Окнополь" (код за ),
ПП "Базис Торг" (код за ) за
період з 01.07.2009 по 30.06.2012", яким
встановлено заниження позивачем
податку на прибуток на загальну суму
133291 грн., у т.ч.:2 квартал 2010 року - 21853
грн.; 3 квартали 2010 року - 32850 грн., 4
квартал 2010 року - 19788 грн., 1 квартал 2011
року - 58681 грн., 3 квартал 2011 року - 119 грн.,
а також заниження позивачем ПДВ на
загальну суму 106640 грн., у т.ч.: червень 2010
року - 17482 грн., липень 2010 року - 8280 грн.,
серпень 2010 року - 7800 грн., вересень 2010
року - 10200 грн., жовтень 2010 року - 4793 грн.,
листопад 2010 року - 4764 грн., грудень 2010
року - 6273 грн., січень 2011 року - 13603 грн.,
лютий 2011 року - 12664 грн., березень 2011 року
- 20678 грн., вересень 2011 року - 103 грн.

Відповідач в акті перевірки вказує на
те, що згідно до актів від 06.04.2012 про
неможливість проведення зустрічної
звірки ПП «Укрторгпартнер», ПП «Базис
Торг», ТОВ «ВТК «Окнополь» з питань
правомірності проведених
господарських відносин з
контрагентами-покупцями та
постачальниками встановлено порушення
ч.1 ст.203, ст.215, ст.ст. 216, 228, 662, 655, 656 ЦК
України. Крім того, не встановлено
факту реальності здійснення
господарських операцій позивача із
контрагентами, позивач обмінювався
документами на товари з контрагентами,
які мають ознаки фіктивних
підприємств.

Вказаним актом перевірки зроблено
висновки, що ПП «Укрторгпартнер», ПП
«Базис Торг», ТОВ «ВТК «Окнополь»
формули податковий кредит за рахунок
суб'єктів господарювання з ознаками
"фіктивності", підприємств, документи
яких вилучені УПМ ДПС в АР Крим в ході
розслідування кримінальної справи,
тобто згідно з характером операцій є
транзитером - суб'єктом господарювання,
який значиться у розшифровках
податкового кредиту контрагента та
формує податкову вигоду
вигодонабувачу (виробнику, отримувачу),
у тому числі через вигодоформуючий
характер.

На підставі всього вищевикладеного,
податкова інспекція дійшла висновку що
правочини між позивачем та
контрагентами ПП «Укрторгпартнер», ПП
«Базис Торг», ТОВ «ВТК «Окнополь»
здійснені без мети настання реальних
наслідків і не встановлено факту
передачі товарів (надання послуг) від
продавця до покупців, у зв'язку з чим,
вони є нікчемними та не створюють
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з їх недійсністю.

Відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України « Загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину» зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно до статті 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За наявними у матеріалах справи
доказами судова колегія не вбачає
підстав до висновку про те, що
правочини між позивачем та
вищевказаними суб'єктами
господарювання суперечать інтересам
держави та суспільства, недійсність
правочинів прямо не встановлена
законом, а тому згідно приписів статті
215 Цивільного кодексу України такі
правочини є оспорюваними, тобто
підлягають визнанню судом недійсними у
порядку, встановленому законом. Але, у
судовому порядку не оспорено дійсність
вказаних правочинів.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Тобто, вказаною нормою Кодексу чітко
визначено, що правочини, що не
відповідають інтересам держави і
суспільства є не нікчемними а
недійсними, що визнається в судовому
порядку.

Як слідує з постанови Пленуму ВСУ від 6
листопада 2009 року N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" при
кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК
має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

На час прийняття спірних податкових
повідомлень - рішень у податкової
інспекції були відсутні відповідні
вироки суду відносно фіктивності ПП
«Укрторгпартнер», ПП «Базис Торг», ТОВ
«ВТК «Окнополь».

Термін "господарська діяльність" суд
застосовує у значенні, наведеному у
підпункті 14.1.36 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України а саме:
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами та у значенні, наведеному у
пункті 1.32 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», а
саме: "будь-яка діяльність особи,
направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою. Під
безпосередньою участю слід розуміти
зазначену діяльність особи через свої
постійні представництва, філіали,
відділення, інші відокремлені
підрозділи, а також через довірену
особу, агента або будь-яку іншу особу,
яка діє від імені та на користь першої
особи".

Судовою колегією враховується, що на
формування показників податкового
кредиту та валових витрат впливають
операції з закупівлі товарів (робіт,
послуг), а також подальша їх реалізація
за ціною не нижче вартості.

Згідно статті 1 Закону України від
16.07.1999 №996-14 «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні»
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податку.
Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків є обов'язковою
ознакою господарської операції. Усі
господарські операції, які були
проведені між позивачем та його
контрагентами ПП «Укрторгпартнер», ПП
«Базис Торг», ТОВ «ВТК «Окнополь»,
спричинили реальні зміни майнового
стану позивача - вказаний факт
підтверджується висновком судово
-економічної експертизи №2/13 від 31.05.2013
р., в якому судом першої інстанції
відповідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
дана оцінка.

Так 01.04.2010 року між позивачем та
ПП«Базис Торг» укладено договір №48 про
надання рекламних послуг. Рекламні
послуги надавалися за період з 01.04.2010 по
31.08.2010 року у вигляді оренди рекламних
площин, друку та проклейки рекламних
площин, розміщення рекламних
аудіороликів у ефірах різних
радіостанцій, організації презентації
авто.

Підтвердженням виконання сторонами
вказаного договору є акти виконаних
робіт від 30.04.2010 року на суму 25 787,00 грн.
(ПДВ - 4 280,00 грн.), від 30.06.2010 року на суму
31 390,25 грн. (ПДВ - 5 210,00 грн.), від 31.05.2010
року - 24 292,80 грн. (ПДВ - 4 032,00 грн.), від
30.06.2010 року - 23 859, 00 грн. (ПДВ - 3 960,00
грн.), від 31.07.2010 року - 49 887,00 грн. (ПДВ - 8
280,00 грн.), від 31.08.2010 року - 46 995,00 грн.,
ПДВ - 7 800,00 грн.

Надані послуги сплачені позивачем
згідно випискам банку та платіжним
дорученням на підставі рахунків-фактур
ПП «Базис Торг», в результаті чого ПП
«Базис Торг» виписало ПП фірма
«Автодель» податкові накладні на
загальну суму 202 211,05 грн., з них ПДВ - 33
562,00 грн., що підтверджується реєстром
отриманих та виданих накладних.

Понесені позивачем витрати включені в
декларацію з податку на прибуток за 2
квартал 2010 року в сумі 81 389,80 грн., за 3
квартал 2010 року - в сумі 80 802,00 грн.

Суми, визначені в податкових накладних
виписаних ПП «Базис Торг», відображені
позивачем в декларації з ПДВ за червень
2010 року на суму 104 892,00 грн., в
декларації за липень 2010 року на суму 49
680,00 грн., за серпень 2010 року на суму 46
800,00 грн. в декларації за вересень 2010
року.

За червень 2010 року сума податкового
зобов'язання позивача склала 1 325076,00
грн., сума податкового кредиту - 85 707,00
грн. згідно із податковою декларацією з
ПДВ від 19.07.2010 року за №.

Сума податкового зобов'язання за
липень 2010 року склала 872 511,00 грн.,
податкового кредиту - 788 731,00 грн., про
що зазначено в декларації з ПДВ від
18.08.2010 року за №; за вересень 2010
року - 936 624,00 грн., податкового кредиту -
878 823,00 грн. - відображено в декларації
з ПДВ від 19.10.2010 року за №.

Валові витрати задекларовані
позивачем у деклараціях з податку на
прибуток за 2 квартал 2010 року та за 3
квартал 2010 року всього на суму 162 191,80
грн.

Вищевказані декларації прийняті
податковим органом згідно квитанцій
про прийняття, що містяться в
матеріалах справи.

Щодо правовідносин позивача з ТОВ ВТК
«Окнополь» , судом встановлено
наступне.

Так між позивачем та ТОВ ВТК
«Окнополь» укладено договори №03 від
01.09.2010 року та №36 від 01.01.2011 року на
надання рекламних послуг - оренда
рекламних площин, друк та проклейка
рекламних площин, розміщення рекламних
аудіо роликів на різних радіостанціях,
організації презентацій авто.

Підтвердженням виконання сторонами
вказаних договорів є: акти виконаних
робіт від 30.09.2010 року на суму 61 455,00 грн.,
з них ПДВ - 10 200,00 грн.; від 31.10.2010 року - 28
876,62 грн., ПДВ - 4 792,00 грн.; від 30.11.2010 року
- 28 703,10 грн., ПДВ - 4 764,00 грн.; від31.12.2010
року - 28 876,62 грн., ПДВ - 4 792,80 грн.; від
31.12.2010 року - 8 917,00 грн., ПДВ - 1 480,00 грн.;
від 31.01.2011 року - 81 618,00 грн., ПДВ - 13 603,00
грн.; від 28.02.2011 року - 75 984,00 грн., ПДВ - 12
664,00 грн.; від 31.03.2011 року - 103 008,00 грн., ПДВ
- 17 168,00 грн.; від 31.03.2011 року - 21 060,00 грн.,
ПДВ - 3 510,00 грн.; платіжні доручення на
суму 438 498,34 грн., у т.ч. ПДВ - 72 974,60 грн.;
рахунки-фактури ТОВ ВТК «Окнополь» на
суму 438 498,3 грн., з них ПДВ - 72 974,6 грн.;
податкові накладні, виписані ТОВ ВТК
«Окнополь» на загальну суму 438 498,34
грн., у т.ч. ПДВ - 72 974,6 грн.

Витрати, здійснені позивачем по
правочинам з ТОВ ВТК «Окнополь»
відображені ним у декларації з податку
на прибуток за 3 квартал 2010 року в сумі 51
255,00 грн., декларації за 4 квартал 2010
року - 72 106,74 грн., за 1 квартал 2-11 року -
234 725,00 грн.

Суми ПДВ, визначені у податкових
накладених по взаємовідносинах з ТОВ
ВТК «Окнополь», податкових зобов'язань
та податкового кредиту задекларовані
ПП фірма «Автодель» у декларації за
вересень 2010 року: податкове
зобов'язання - 936 624,00 грн., податковий
кредит - 878 823,00 грн., за листопад 2010
року: податкове зобов'язання - 1 695 731,00
грн., податковий кредит - 1 611 126,00 грн.
(т.1, а.с.131-134), за грудень 2010 року:
податкове зобов'язання - 1 150 489,00 грн.,
податковий кредит - 1 072 085,00 грн., за
січень 2011 року: податкове зобов'язання -
545 939,00 грн., податковий кредит - 496 609,00
грн., за березень 2011 року: податкове
зобов'язання - 1 635 506,00 грн., податковий
кредит - 556 991,00 грн.

Валові витрати відображені позивачем в
деклараціях з податку на прибуток за 3
квартал 2010 року - 51 255,00 грн., за 4
квартал 2010 року - 72 106,74 грн., за 1
квартал 2011 року - 234 725,00 грн.

У 2011 році контрагентом позивача - ПП
«Укрторгпартнер» були надані ПП фірма
«Автодель» послуги кур'єрської
доставки пошти, про що свідчать акт
виконаних робіт від 06.09.2011 року на суму
620,00грн., ПДВ - 103,33 грн., платіжне
доручення на суму 620,00 грн.,
рахунок-фактура, податкова накладна на
суму 620,00 грн.

Отже, первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку,
що були предметом дослідження судовим
експертом, підтверджується реальне
здійснення між позивачем та ПП
«Укрторгпартнер», ПП «Базис Торг», ТОВ
«ВТК «Окнополь» фінансово -
господарських операцій.

Але, під час здійснення перевірки
позивача, податковою інспекцією не
досліджувалося питання щодо реального
виконання умов правочинів між
позивачем та ПП «Укрторгпартнер», ПП
«Базис Торг», ТОВ «ВТК «Окнополь» та не
досліджувалося питання щодо
використання позивачем у власній
господарській діяльності отриманих
від вказаних суб'єктів товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті (підпункт 5.2.1 пункту 5.2
статті 5 Закону №334).

Згідно із абзацом 4 підпункту 5.3.9 пункту
5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Згідно до пункту 5.11 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» установлення додаткових
обмежень щодо віднесення витрат до
складу валових витрат платника
податку, крім тих, що зазначені у цьому
Закону, не дозволяється.

Згідно приписів п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування податком на прибуток
підприємств є прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135 - 137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно п.138.2 ст.138 Податкового кодексу
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України
встановлено, що не включаються до
складу витрат витрати, не пов'язані з
провадженням господарської
діяльності, а саме: витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, уразі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджених податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до п.14.1.39. ст..14 Податкового
кодексу України грошове зобов'язання
платника податків - сума коштів, яку
платник податків повинен сплатити до
відповідного бюджету як податкове
зобов'язання.

Згідно з пп. 14.1.178 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України податок на додану
вартість - непрямий податок, який
нараховується та сплачується
відповідно до норм розділу V цього
Кодексу.

В свою чергу пп. 14.1.191 п.14.1 ст. 14
Податкового кодексу України визначено,
що постачання товарів - будь-яка
передача права на розпоряджання
товарами як власник, у тому числі
продаж, обмін чи дарування такого
товару, а також постачання товарів за
рішенням суду.

Статтею 185 Податкового кодексу України
закріплено визначення об'єкта
оподаткування, де у п. б) п.п. 185.1.
закріплено, що об'єктом оподаткування є
операції платників податку зокрема з
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу.

Датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку (п. 187.1 ст. 187
Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 200.1 ст. 200
Податкового кодексу України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Право на віднесення сум податку до
податкового кредиту згідно п. 198.1 ст. 198
Податкового кодексу України виникає у
разі здійснення операцій в т.ч. з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Пункт 198.1 ст.198 Податкового кодексу
України визначає, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

В силу п.198.2 ст. 198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.6.2 Наказу Міністерства
фінансів України № 1379 від 01.11.2011 року,
зареєстрованому в Міністерстві
юстиції України 22.11.2011 р. за № 1333/20071
«Про затвердження форми податкової
накладної та Порядку заповнення
податкової накладної» податкова
накладна є підставою для віднесення до
податкового кредиту витрат зі сплати
податку на додану вартість у покупця,
зареєстрованого як платник податку.

Пункт 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України визначає, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

В силу п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

У разі, коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Відповідно до п. 201.8 ст. 201 Податкового
кодексу України право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Згідно п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу
України платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих рядках: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору.

Пунктом 201.6 ст. 201 Податкового кодексу
України встановлено, що податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Органи державної
податкової служби за даними реєстрів
виданих та отриманих податкових
накладних, наданих в електронному
вигляді, повідомляють платника податку
про наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.
Податкова накладна згідно п. 201.7
Податкового кодексу України
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Згідно п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Судова колегія вважає за необхідним
відмітити, що чинним законодавством
України не передбачено обов'язок
контрагента, а також не надано йому
права, перевіряти достовірність даних,
які вказуються іншим контрагентом в
його первинних документах, а також
контролювати показники податкової
звітності по податках та обов'язкових
платежах.

Податкове законодавство України не
передбачає відповідальності платника
податку за порушення податкового та
іншого законодавства, допущенні його
Контрагентом. Якщо Контрагент не
виконав, або не виконує свої
зобов'язання по виконанню вимог
податкового та іншого законодавства,
то це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме для нього, як
платника податків, а не для його
Контрагентів.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 09.08.2012 по справі № К/9991/29174/12,
постанові Верховного Суду України від
31.01.2011 у справах; №21-42а10 та 21-47а10).

Крім того вказана позиція узгоджується
із практикою Європейського суду з прав
людини. Так, основним висновком у
рішенні від 22.01.2009 у справі "Булвес АД
проти Болгарії"№ 3991/03 Європейський суд
з прав людини зазначив, що у разі якщо
національні органи за відсутності
будь-яких вказівок на безпосередню
участь фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою
податку на додану вартість, який
нараховується у ланцюгу поставок, або
будь-яких вказівок на обізнаність про
таке порушення, все ж таки застосовують
негативні наслідки до отримувача
оподатковуваної податком на додану
вартість поставки, який повністю
виконав свої зобов'язання, за дії або
бездіяльність постачальника, який
перебував поза межами контролю
отримувача і у відношенні якого у нього
не було засобів перевірки та
забезпечення його виконання, то такі
владні органи порушують справедливий
баланс, який має підтримуватися між
вимогами суспільних інтересів та
вимогами захисту права власності.
Аналогічна позиція була викладені
Європейським судом з прав людини і під
час розгляду справи «Бізнес Сепорт
Сентре проти Болгарії», яку було
притягнуто до податкової
відповідальності у зв'язку із тим, що
деякі контрагенти цієї компанії не
виконали обов'язку по сплаті і
декларуванню податків по операціях із
компанією Бізнес Сепорт Сентре (не
сплатити ПДВ). Повторно підтвердивши
висновок у справі «Булвес АД проти
Болгарії», ЄСПЛ додатково зазначив, що
«у разі виявлення податковими органами
невиконання постачальником своїх
обов'язків як платника ПДВ, вони могли б
розпочати податкову перевірку цього
постачальника, з тим щоб стягнути з
нього належні платежі та штрафні
санкції». Втім відмітив Суд, прямого
впливу на оподаткування
організації-заявника (Бізнес Сепорт
Сентре) це б не мало.

Таким чином, на прикладі справ «Булвес
АД проти Болгарії» та «Бізнес Сепорт
Сентр проти Болгарії» ЄСПЛ було
фактично впроваджено та закріплено на
практиці принцип індивідуалізації
юридичної відповідальності суб'єкта
податкових правовідносин, який полягає
в тому, що платник податків може
зазнавати негативних наслідків у
податкових правовідносинах з державою
тільки у випадку порушення саме цим
платником податків вимог
національного податкового
законодавства. Порушення податкового
законодавства контрагентами платника
податків мають призводити до
негативних податкових наслідків саме
для таких контрагентів, які
безпосередньо порушують національне
податкове законодавство.

Законодавство України передбачає
фундаментальну основу для
безпосереднього застосування
адміністративними судами України
Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела
права, в тому числі й численних рішень
ЄСПЛ, прийнятими за результатами
розгляду заяв щодо порушення Конвенції
у податкових правовідносинах між
особою (платником податків) та
державою.

Статтею 17 (Застосування судами
Конвенції та практики Суду) Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» визначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Частиною 2 статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
безпосередньо передбачено обов'язок
адміністративного суду застосовувати
судову практику Європейського суду з
прав людини.

Суд першої інстанції повно та
правильно з'ясував характер спірних
правовідносин, правильно застосував
зазначені норми матеріального права,
що підлягають застосуванню, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими при розгляді
справи.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права
висновків суду першої інстанції не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
невірному трактуванні відповідачем
наведених правових норм.

При таких обставинах справи судова
колегія не знаходить правових підстав
для задоволення апеляційної скарги та
скасування судового рішення суду
першої інстанції.

Але судова колегія вважає за
необхідним змінити постанову суду
першої інстанції в частині розподілу
судових витрат у відповідності із
положеннями статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Так відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалено
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені витрати з Державного
бюджету України (або відповідного
місцевого бюджету, якщо іншою стороною
був орган місцевого самоврядування,
його посадова чи службова особа).

Таким чином, понесені позивачем судові
витрати суд присуджує на користь
позивача з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 205, 207, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Сімферополі
Головного управління Міндоходів в АР
Крим залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
19.06.2013 по справі №2а-12593/12/017029 змінити.

Викласти абз. 4 резолютивної частини
постанови в наступній редакції:
«Стягнути з Державного бюджету України
на користь Приватного підприємство
фірма "Автодель" (, 95000, АР
Крим, м. Сімферополь, пр. Перемоги, 110)
2236,00 грн. (Дві тисячі тридцять шість
гривень нуль копійок) судових витрат зі
сплати судового збору та 23584,00 грн.
(Двадцять три тисячі п'ятсот вісімдесят
чотири гривні нуль копійок) судових
витрати за проведенням судово -
економічної експертизи».

В іншій частині постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 19.06.2013 по справі
№2а-12593/12/017029 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Постанову може бути оскаржено до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
Т.В. Дадінська

Судді підпис
В.А.Омельченко

підпис Т.М. Дудкіна

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
Т.В. Дадінська