Справа № 826/223/14
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 березня 2014 року № 826/223/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Федорчука А.Б.,
розглянувши адміністративну справу в
письмовому провадженні
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мари Льо"до третя
особа Відділу державної виконавчої
служби Голосіївського районного
управління юстиції у місті Києві
Товариство з додатковою
відповідальністю «Трикотажна фабрика
«Киянка»проскасування постанов
На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд
розглядає справу у письмовому
Позивач, в особі Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мари Льо", звернувся
до Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до Відділу
державної виконавчої служби
Голосіївського районного управління
юстиції у місті Києві (надалі по тексту
Відповідач) про скасування акту
державного виконавця у виконавчому
провадження №37630486 від 28.11.2013 року;
скасувати акт державного виконавця у
виконавчому провадження №37630486 від
11.12.2013 року; скасувати постанову про
стягнення виконавчого збору від 11.12.2013
у ВП №37630486; скасувати постанову про
закінчення виконавчого провадження
від 27.12.2013 у ВП №37630486; скасувати
постанову про накладення штрафу від
11.12.2013 у ВП № 37630486.
В обґрунтування позовних вимог Позивач
зазначає, що Відповідачем винесено
постанову про накладання штрафу з
порушенням вимог законодавства,
оскільки позивач не був власником
Представник Відповідачів проти
позовних вимог заперечував в повному
обсязі, з підстав викладених в
запереченнях на позовну заяву.
Представник третьої особи до суду не
з'явився, заперечень проти позовних
У відповідності до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва
З матеріалів справи вбачається, що 19
квітня 2013 року головним державним
виконавцем відділу державної
виконавчої служби Голосіївського
районного управління юстиції у місті
Києві Бережною Ольгою Олександрівною
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження ВП № 37630486, на
підставі наказу № 5011-5/9322-2012, виданого 15
лютого 2013 року Господарським судом
міста Києва про витребування у
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мари Льо" нежилі
приміщення у будинку № 30 по вул.
Васильківській у місті Києві згідно
переліку: нежилі приміщення на
цокольному поверсі № 1 (в літ."Б"):
приміщення 1 пл. - 44,5 кв. м, приміщення 2
пл. - 24,0 кв. м, приміщення 3 пл. - 1,6 кв. м,
приміщення 4 пл. - 3,5 кв. м, приміщення 5
пл. - 8,8 кв. м, приміщення 6 пл. - 3,3 кв. м,
приміщення 7 пл. - 7,7 кв. м, приміщення 8
пл. - 23,6 кв. м, приміщення 9 пл. - 20,0 кв. м,
приміщення 10 пл. - 59,2 кв. м, приміщення 13
пл. - 77,9 кв. м, приміщення 14 пл. - 76,9 кв. м.,
приміщення 15 пл. - 163,9 кв. м, приміщення І
пл. - 18,8 кв. м, приміщення II пл.-123,0 кв. м,
приміщення ІІІ пл. - 1,3 кв. м, приміщення
VI пл. - 12,3 кв. м, приміщення V пл. - 2,7 кв. м,
приміщення IX пл. - 6,0 кв. м, всього по
приміщенню № 1 - 679,00 кв. м; приміщення №
2: приміщення 1 пл. - 6,0 кв. м, приміщення 2
пл. - 11,0 кв. м, приміщення 3 пл. - 112,5 кв. м,
приміщення 4 пл. - 140,2 кв. м, приміщення 5
пл. - 49,0 кв. м, приміщення VII - 15,6 кв. м,
всього по приміщенню № 2 - 334,30 кв. м;
приміщення № 3: приміщення VIII пл. - 34,6 кв.
м, всього по цокольному поверху літ. "Б" -
1 047,90 кв. м; 1-й поверх літ. "Б" - приміщення
№ 4: приміщення 1 пл. - 1 115,4 кв. м,
приміщення 2 пл. - 6,3 кв. м, приміщення 3
пл. - 7,8 кв. м, приміщення 4 пл. - 3,7 кв. м,
приміщення 5 пл. - 4,2 кв. м, приміщення 6
пл. - 16,8 кв. м, приміщення І пл. - 16,4 кв. м,
приміщення II пл. - 16,4 кв. м, приміщення III
пл. - 16,8 кв. м, приміщення IV пл. - 16,8 кв. м,
всього по приміщенню № 4 - 1220,60 кв. м,
всього по літ. "Б" - 2 268,50 кв. м; по
літ. "Б" приміщення № 4 1-й поверх:
приміщення 1 пл. - 431,3 кв. м, приміщення 2
пл. - 36,3 кв. м, приміщення 3 пл. - 3,9 кв. м,
приміщення 4 пл. - 8,4 кв. м, приміщення 5
пл. - 9,3 кв. м, приміщення 6 пл. - 112,9 кв. м.,
приміщення 7 пл. - 96,0 кв. м, приміщення 8
пл. - 5,5 кв. м, приміщення 9 пл. -104,7 кв. м,
приміщення 10 пл. - 22,2 кв. м, приміщення 11
пл. - 4,4 кв. м, приміщення 12 пл. - 6,4 кв. м,
приміщення 13 пл. - 531,9 кв. м, приміщення 14
пл. - 7,2 кв. м, всього по приміщенню № 4 - 1
380,4 кв. м; приміщення № 6: приміщення 1 пл.
- 2,0 кв. м, приміщення 2 пл. - 6,6 кв. м,
приміщення 3 пл. - 8,6 кв. м, приміщення 4
пл. - 13,1 кв. м, приміщення 5 пл. - 11,3 кв. м,
приміщення 6 пл. - 4,2 кв. м, приміщення 7
пл. - 28,2 кв. м, приміщення 8 пл. - 5,2 кв. м,
всього по приміщенню № 6 - 79,20 кв. м.;
приміщення ІІІ пл. - 15,9 кв. м, Приміщення
VI пл. - 16,3 кв. м; Приміщення № 7:
приміщення 1 пл. - 3,5 кв. м, приміщення 2
пл. - 3,1 кв. м, приміщення З пл. - 33,2 кв. м,
всього: по приміщенню № 7 - 39,8 кв. м,
всього по 1-му поверху - 1531,60 кв. м;
приміщення ІІ-го поверху: приміщення №
12 пл.:, приміщення 4 пл. - 334,2 кв. м,
приміщення 5 пл. - 167,3 кв. м, приміщення 6
пл. - 5,0 кв. м, приміщення 7 пл. - 15,7 кв. м,
приміщення 8 пл. - 6,5 кв. м, приміщення 9
пл. - 27,2 кв. м, приміщення 10 пл. - 4,4 кв. м,
приміщення 11 пл. - 142,9 кв. м, приміщення 12
пл. - 176,9 кв. м, приміщення 13 пл. - 13,5 кв. м,
приміщення 14 пл.-21,1 кв. м, приміщення 15
пл. - 37,1 кв. м, приміщення 16 пл. - 438,9 кв. м,
приміщення 17 пл. - 8,5 кв. м, приміщення 18
пл. - 9,2 кв. м, приміщення 19 пл. - 17,6 кв. м,
приміщення 21 пл. - 9,2 кв. м, приміщення 22
пл. - 9,8 кв. м, приміщення 23 пл. - 9,4 кв. м,
приміщення 24 пл. - 21,1 кв. м, приміщення 25
пл. - 81,4 кв. м, приміщення 26 пл. - 74,0 кв. м,
приміщення 27 пл. - 77,6 кв. м, приміщення 28
пл. - 12,6 кв. м, приміщення 29 пл. - 17.1 кв. м,
приміщення II пл. - 15,7 кв. м, приміщення III
пл. - 16,8 кв. м, всього по приміщенню № 12 -
1770,70 кв. м, та ІІ-му поверху; приміщення
ІІІ-го поверху: приміщення 1 пл. - 343,9 кв.
м, приміщення 2 пл. - 11,3 кв. м, приміщення 3
пл. - 13,1 кв. м, приміщення 4 пл. - 24,0 кв. м,
приміщення 4а пл. - 49,2 кв. м, приміщення 5
пл. - 49,9 кв. м, приміщення 6 пл. - 3,8 кв. м,
приміщення 7 пл. - 26,1 кв. м, приміщення 8
пл. - 15,3 кв. м, приміщення 9 пл. - 85,2 кв. м,
приміщення 10 пл. - 7,8 кв. м, приміщення 11
пл. -19,0 кв. м, приміщення 12 пл. - 5,0 кв. м,
приміщення 13 пл. - 9,3 кв. м, приміщення 14
пл. - 2,7 кв. м, приміщення 15 пл. - 428,5 кв. м,
приміщення 16 пл. - 19,4 кв. м, приміщення 17
пл. - 21.2 кв. м, всього по приміщенню 13 -
1134,7 кв. м, приміщення І пл. - 15,2 кв. м,
приміщення II пл. - 15,7 кв. м, приміщення III
пл. - 16,8 кв. м; підвал: приміщення III пл. -
18,9 кв. м, приміщення ІV - 3,1 кв. м, всього
по підвалу - 22,00 кв. м, всього по ІІІ-му
поверху - 1 204,40 кв. м, всього по літ. Б - 4
506,70 кв. м; загальна площа майнового
комплексу - 6 775,20 кв. м.
Даною постановою зобов'язано Позивача
(боржника у виконавчому провадженні
№37630486) добровільно виконати постанову
у строк до 25 квітня 2013 року.
Державним виконавцем 30.04.2013 р. було
направлено до Господарського суду
міста Києва заяву про роз'яснення
способу та порядку виконання
У відповідності до ст. 38 Закону України
«Про виконавче провадження» державним
виконавцем було винесено постанову про
зупинення виконавчого провадження.
На адресу державного виконавця 18.06.2013 р.
надійшла Ухвало Господарського суду
міста Києва про відмові в задоволенні
заяви про роз'яснення рішення
Господарського суду м. Києва від 24.10.2012
р. по справі №5011-5/9322-2012.
Державним виконавцем 20.06.2013 р. було
поновлено виконавче провадження.
Головний державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Голосіївського районного управління
юстиції у місті Києві Бережна Ольга
Олександрівна 15 липня 2013 року
надіслала на адресу позивача виклик
державного виконавця, яким було
викликано позивача до відділу
державної виконавчої служби
Голосіївського районного управління
юстиції у місті Києві, а також
попереджено, що в разі невиконання
рішення суду без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк, державний виконавець буде
змушений звернутися до правоохоронних
органів з метою порушення кримінальної
справи щодо не виконання рішення суду
згідно статті 382 Кримінального кодексу
України та статей 75, 77, 89 Закону України
"Про виконавче провадження".

На адресу відділу державної виконавчої
служби Голосіївського районного
управління юстиції у місті Києві 24
липня 2013 року надійшов лист, в якому
позивачем зазначено, що по суті
викладеного у виклику державного
виконавця може повідомити, що ТОВ "Мари
Льо" не є власником зазначених
нежитлових приміщень, а також не займає
ці приміщення відповідно до договору
оренди чи будь-якого іншого правочину,
передбаченого чинним законодавством
України чи Міжнародного законодавства.

До відділу державної виконавчої служби
27.08.2013 р. надійшла заява ТзДВ «ТФ
«Киянка», в якій повідомлялося, що
боржник не передав стягувані
приміщення зазначені у виконавчому
документі, а всупереч виконавчому
документу та закону відчужив їх на
користь інших осіб.

Головним державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Голосіївського районного управління
юстиції у місті Києві Бережною Ольгою
Олександрівною 21 жовтня 2013 року
винесено постанову про накладення
штрафу на позивача (боржника у
виконавчому провадженні № 37630486) у
розмірі 680,00 грн.

Крім того, 22.10.2013 р. державним
виконавцем на адресу ТОВ «Мари Льо»
направлено лист з вимогою виконати
рішення суду в термін до 27.10.2013 року.

До Відповідача 28.11.2013р. та 11.12.2013р.
з'явився представник стягувана ТзДВ
«Трикотажна фабрика» Киянка»
Жураківський A.M. та повідомив, що
боржником рішення суду так і не
виконано, про що державним виконавцем
складено відповідний акт з особистим
підписом представника стягувана.

На підставі ст.ст. 75, 89 Закону України
«Про виконавче провадження» державним
виконавцем винесено постанову про
накладення штрафу на боржника від
11.12.2013р. за не виконання рішення суду у
розмірі 1360,00 грн. та направлено на
адресу боржника.

Крім того державним виконавцем 11.12.2013р.
було винесено постанову про стягнення
з боржника виконавчого збору у розмірі
1360,00 та направлено боржнику до
виконання.

Державним виконавцем 17.12.2013р.
направлено до правоохоронних органів
подання (повідомлення) про порушення
кримінальної справи відносно
керівника ТОВ «Мари Льо» ОСОБА_3.

Також, державним виконавцем 27.12.2013р.
було винесено постанову про стягнення
витрат на проведення виконавчих дій у
розмірі 50,00 грн.

Крім того, 27.12.2013р. на підставі п. 11 ст. 49
та ст. 75 Законом України «Про виконавче
провадження» державним виконавцем
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження та разом з
виконавчим документом направлено до
відповідного суду.

Відповідач зазначає, що 27.12.2013р. до
відділу надійшла заява від ТОВ «Мари
Льо» (вх. № 20639 від 27.1.22013) з листом в
якому наполягало закрити виконавче
провадження на підставі п. 8 ст. 49 Закону
України «Про виконавче провадження»,
так як фактично виконало дане рішення.

Вищезазначений лист до державного
виконавця надійшов 31.12.2013р., про що
свідчить особистий підпис з датою в
книзі вхідної кореспонденції відділу.

Повно та всебічно дослідивши наявні
матеріали справи, а також, норми
чинного законодавства, суд прийшов до
висновку про не обґрунтованість
позовних вимог виходячи з наступного.

В частині позовних вимог щодо
скасування акту державного виконавця у
виконавчому провадження №37630486 від
28.11.2013 року та скасувати акт державного
виконавця у виконавчому провадження
№37630486 від 11.12.2013 року, Суд зазначає
наступне.

Порядок оскарження рішень, дій або
бездіяльності посадових осіб
державної виконавчої служби
встановлено статтею 82 Закону України
"Про виконавче провадження".

Відповідно до цієї норми об'єктом
оскарження є рішення, дії або
бездіяльність посадових осіб
державної виконавчої служби. Перелік
рішень, які може ухвалювати державний
виконавець, та вимоги до змісту цих
документів наведено в Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 2
квітня 2012 року N 512/5 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 2 квітня
2012 року за N 489/20802.

У відповідності до пункту 1.5 цієї
Інструкції державний виконавець
приймає рішення шляхом винесення
постанов, попереджень, внесення подань,
складання актів та протоколів, надання
доручень, розпоряджень, вимог, подання
запитів, заяв, повідомлень або інших
процесуальних документів у випадках,
передбачених Законом та іншими
нормативно-правовими актами.

Згідно п. 1.5.2 вищезазначеної
Інструкції, Акт - документ, що
підтверджує певні встановлені факти
або події: а) текст акта складається з
реквізитів виконавчого документа із
зазначенням суті проведених дій; за
зведеним виконавчим провадженням -
повного найменування (прізвища, імені
та по батькові) боржника та дати
об'єднання виконавчих проваджень у
зведене, а також вступної і
констатуючої частин. У вступній
частині зазначаються назва акта, дата і
місце його складання, посада, прізвище,
ім'я, по батькові державного виконавця,
підстава для складання акта,
перелічуються особи, що були присутні
під час його складання, із зазначенням
їхнього статусу у виконавчому
провадженні, місця проживання
(місцезнаходження), посад, інших
наявних даних, зазначається кількість
аркушів, на яких складено акт; б) у
констатуючій частині викладаються
мета і завдання складання акта, суть і
характер проведених виконавчих дій,
встановлені факти, події, а також у разі
потреби висновки і пропозиції; в) у
кінці акта (перед підписами)
зазначаються відомості про кількість
примірників акта та кому вони
надаються (надсилаються); г) акт
підписується всіма особами, які брали
участь у його складанні. У разі відмови
від підписання сторін чи інших осіб, що
були присутні при складанні акта, про
це робиться відмітка в акті. Відмітка
"від підпису відмовився"
проставляється напроти імені особи,
яка відмовилася від підпису, та
засвідчується підписами інших осіб,
які були присутніми під час складання
акта; ґ) до акта можуть вноситись також
інші відомості, визначені Законом, цією
Інструкцією та іншими
нормативно-правовими актами.

З аналізу вищезазначених норм законів,
Суд приходить до висновку, що Акти не
породжують для Позивача певних
наслідків.

За таких обставин, суд не наділений
повноваженнями щодо закриття
провадження у справі в цій частині,
оскільки згідно частини другої статті
157 Кодексу адміністративного
судочинства України якщо провадження у
справі закривається з підстави
неналежності розгляду справи в порядку
адміністративного судочинства, суд
повинен роз'яснити позивачеві, до
юрисдикції якого суду віднесено
розгляд таких справ. Оскільки позовну
вимогу щодо скасування акту неможливо
віднести до юрисдикції іншого суду, суд
позбавлений можливості застосувати
положення статті 157 Кодексу
адміністративного судочинства України
в цій частині, а тому дана вимога
розглядається по суті.

При цьому, суд враховує, що в рішенні
Конституційного суду України від 09.07.2002
у справі за конституційним зверненням
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Кампус
Коттон клаб" щодо офіційного
тлумачення положення частини другої
ст. 124 Конституції України (справа №
1-2/2002 про досудове врегулювання спорів)
в п. 3 зазначено, що положення частини
другої ст. 124 Конституції України
треба розглядати у системному зв'язку з
іншими положеннями Основного Закону
України, які передбачають захист судом
прав і свобод людини і громадянина, а
також прав юридичної особи,
встановлюють юридичні гарантії їх
реалізації, надаючи можливість кожному
захищати свої права і свободи
будь-якими не забороненими законом
засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України).
Тобто кожна особа має право вільно
обирати не заборонений законом засіб
захисту прав і свобод, у т.ч. судовий
захист. Для забезпечення судового
захисту Конституція України у ст. 124
встановила принципи здійснення
правосуддя виключно судами. Із змісту
частини другої ст. 124 Конституції
України щодо поширення юрисдикції на
всі правовідносини, що виникають у
державі, випливає, що кожен із суб'єктів
правовідносин у разі виникнення спору
може звернутися до суду за його
вирішенням.

Таким чином, позивач скористався своїм
правом на судовий захист і його право
не може бути обмежене.

Проте, суд зазначає, що відповідно до
частини другої статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Задоволенню в адміністративному
судочинстві підлягають лише ті вимоги,
які відновлюють порушені права чи
інтереси особи в сфері
публічно-правових відносин.

Враховуючи вищевикладене, Суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги Позивача в частині щодо
скасування акту державного виконавця у
виконавчому провадження №37630486 від
28.11.2013 року та скасувати акт державного
виконавця у виконавчому провадження
№37630486 від 11.12.2013 року не підлягає
задоволенню.

В частині позовних вимог щодо
скасувати постанову про стягнення
виконавчого збору від 11.12.2013 у ВП №37630486,
Суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
21.04.1999 № 606-ХІV "Про виконавче
провадження", в редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
(далі - Закон 606-ХІV) виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Частинами 1, 2 ст. 2 Закону № 606-ХІV
зазначено, що примусове виконання
рішень покладається на державну
виконавчу службу, яка входить до
системи органів Міністерства юстиції
України. Примусове виконання рішень
здійснюють державні виконавці,
визначені Законом України "Про
державну виконавчу службу" (далі -
державні виконавці).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606-ХІV,
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11
Закону № 606-ХІV).

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Наведені правові норми зобов'язують
боржника добровільно виконати рішення
у строк, встановленим державним
виконавцем та повідомити про таке
виконання у цей же термін. В свою чергу,
дані норми, у разі невиконання
боржником рішення добровільно у
встановлений державним виконавцем
строк, зобов'язують державного
виконавця на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочати примусове виконання рішення,
тобто вчиняти певні дії, спрямовані на
примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом.

Дійсно, цієї статтею передбачено, що у
зазначених розмірах виконавчий збір
стягується з боржника також у разі
повернення виконавчого документа без
виконання за письмовою заявою
стягувача та у разі самостійного
виконання боржником рішення після
початку його примусового виконання,
зокрема шляхом перерахування коштів
безпосередньо на рахунок стягувача.

Проте, оскільки виконавчий збір, як то
визначено в постанові Пленуму Вищого
адміністративного суду України №5 від
21 травня 2012 року «Про внесення змін до
постанови Пленуму ВАСУ від 13 грудня 2010
року №3 «Про практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби», належить до виду
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
та рішення про поновлення на роботі; є
санкцією відповідальності майнового
характеру, що накладається на боржника
за невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання, на думку суду в контексті
зазначеної вище норми, стягнення
виконавчого збору можливе у випадках
подання письмової заяви стягувача про
повернення виконавчого документа без
виконання чи самостійного виконання
боржником рішення саме після
закінчення строків, встановлених
державним виконавцем для
добровільного виконання.

Судом встановлено, що Позивачем
(Боржник) не виконано в добровільно
порядку вимоги Державного виконавця в
термін зазначений в Постановах та
ухилявся від виконання вимог
державного виконавця, Суд приходить до
висновку, що позовні вимоги Позивача в
частині щодо скасувати постанову про
стягнення виконавчого збору від 11.12.2013
у ВП №37630486 не підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо
скасувати постанову про накладення
штрафу від 11.12.2013р. у ВП № 37630486, Суд
зазначає наступне.

Відповідач зазначає, що 27.12.2013
боржником було надано до канцелярії
відділу (а державним виконавцем
отримано 31.12.2013) заяву разом з договором
купівлі-продажу нежилих приміщень між
ТОВ «Мари Льо» та Компанією з обмеженою
відповідальністю «СЕНОТІВЕРО
КОММЕРШИАЛ ЛТД», що зазначені у наказі
Господарського суду м. Києва від 15.02.2013
року у справі № 5011-5/9322-2013. Крім того, п. 7
даного договору передбачено, що
продавець передає покупцеві нежилі
приміщення головного корпусу (в літ. Б,
«Б») за актом приймання-передачі.
Сторони домовились, що продавець
звільняє покупцеві всі вище вказані
нежилі приміщення не пізніше 10
календарних днів з моменту підписання
сторонами даного договору. Разом з тим,
до відділу державної виконавчої служби
Голосіївського районного управління
юстиції у м. Києві боржником не було
надано копію акту приймання-передачі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 75 Закону № 606-ХІV,
після відкриття виконавчого
провадження за виконавчим документом,
що зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець перевіряє
виконання рішення не пізніше ніж на
наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Статтею 89 Закону № 606-ХІV встановлено,
що у разі невиконання без поважних
причин у встановлений державним
виконавцем строк рішення, що зобов'язує
боржника виконати певні дії, та рішення
про поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання. У
разі повторного невиконання рішення
боржником без поважних причин
державний виконавець у тому ж порядку
накладає на нього штраф у подвійному
розмірі та звертається до
правоохоронних органів з поданням
(повідомленням) про притягнення
боржника до кримінальної
відповідальності відповідно до закону.

Так, згідно ст. 5 Закону України "Про
виконавче провадження", вимоги
державного виконавця щодо виконання
рішень обов'язкові для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.
Державному виконавцю повинні бути
безоплатно надані у встановлений ним
строк інформація, документи або їх
копії, необхідні для здійснення його
повноважень. Невиконання законних
вимог державного виконавця тягне за
собою відповідальність згідно із
законом.

Державний виконавець в силу ст. 11
Закону України "Про виконавче
провадження" здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом. Державний виконавець у
процесі здійснення виконавчого
провадження має право, в тому числі,
проводити перевірку виконання
боржниками рішень, що підлягають
виконанню відповідно до цього Закону, з
метою захисту інтересів стягувача
одержувати безоплатно від органів,
установ, організацій, посадових осіб,
сторін та учасників виконавчого
провадження необхідні для проведення
виконавчих дій пояснення, довідки та
іншу інформацію, у тому числі
конфіденційну, вимагати від
матеріально відповідальних і
посадових осіб боржників - юридичних
осіб або від боржників - фізичних осіб
надання пояснень за фактами
невиконання рішень або законних вимог
державного виконавця чи іншого
порушення вимог законодавства про
виконавче провадження.

З наведеного, суд приходить до
висновку, що законодавець передбачив
єдину підставу, за якої державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу - невиконання
рішення без поважних причин (частина
перша ст. 89 Закону № 606-ХІV).

Таким чином, відповідач виніс
постанову про накладення штрафу
(повторно) за невиконання рішення суду
обґрунтовано, оскільки позивачем не
надано доказів поважності причин
невиконання постанови Господарського
суду міста Києва у встановлений
державним виконавцем строк, а відтак не
підлягають задоволенню позовні вимоги
про скасувати постанову про накладення
штрафу від 11.12.2013р. у ВП № 37630486 про
накладення штрафу.

В частині щодо скасування постанови
про закінчення виконавчого
провадження від 27.12.2013 р., Суд зазначає
наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування,
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 5 статті 124 Конституції
України передбачено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Згідно з ч. 1 ст. 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті
74 рішення у справі "Іммобільяре Саффі
проти Італії" зазначив, що орган
державної влади не має права
посилатися на брак коштів на
виправдання неспроможності виконати
судове рішення про виплату боргу.

В той же час, статтею 6 Конвенції
передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті
40 рішення у справі "Горнсбі проти
Греції" від 19 березня 1997 року зазначив,
що право на суд було б ілюзорним, якби
національна правова система
Договірної держави допускала
невиконання остаточного та
обов'язкового судового рішення на
шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий)
орган відмовляється виконувати, не
виконує чи затягує виконання судового
рішення, то передбачені статтею 6
гарантії, які забезпечуються стороні
на етапі судового розгляду справи,
фактично втрачають свій сенс.

Позивач зазначає, що ним було продано
спірне майно і у нього не має даного
майна, проте Судом не може вважатись як
поважною, так і взагалі причиною для
невиконання судового рішення.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначено Законом України "Про
виконавче провадження".

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно i в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 75
Закону України "Про виконавче
провадження" після відкриття
виконавчого провадження за виконавчим
документом, що зобов'язує боржника
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення, державний виконавець
перевіряє виконання рішення не пізніше
ніж на наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання
може бути проведено без участі
боржника, державний виконавець
організовує виконання відповідно до
повноважень, наданих йому законом, та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.
При цьому на боржника повторно
накладається штраф у порядку,
встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

В силу положень частини 1 статті 89
Закону України "Про виконавче
провадження" у разі невиконання без
поважних причин у встановлений
державним виконавцем строк рішення, що
зобов'язує боржника виконати певні дії,
та рішення про поновлення на роботі
державний виконавець виносить
постанову про накладення штрафу на
боржника - фізичну особу від десяти до
двадцяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян; на посадових осіб -
від двадцяти до сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на боржника - юридичну особу -
від сорока до шістдесяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян та встановлює новий строк
виконання.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що
у разі повторного невиконання рішення
боржником без поважних причин
державний виконавець у тому ж порядку
накладає на нього штраф у подвійному
розмірі та звертається до
правоохоронних органів з поданням
(повідомленням) про притягнення
боржника до кримінальної
відповідальності відповідно до закону.

Судом встановлено, що в зв'язку з
ухиляння від виконання Рішення
Господарського суду м. Києва Позивачем,
державний виконавець виніс подання про
притягнення до кримінальної
відповідальності боржника (Позивача)
за не виконання рішення суду та
направив до правоохоронних органів.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
(ч.1) В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. (ч.2) Якщо
особа, яка бере участь у справі, не може
самостійно надати докази, то вона
повинна зазначити причини, через які ці
докази не можуть бути надані, та
повідомити, де вони знаходяться чи
можуть знаходитися. Суд сприяє в
реалізації цього обов'язку і
витребовує необхідні докази. Про
витребування доказів або про відмову у
витребуванні доказів суд постановляє
ухвалу. Ухвала суду про відмову у
витребуванні доказів окремо не
оскаржується. Заперечення проти неї
може бути включене до апеляційної чи
касаційної скарги на рішення суду,
прийняте за наслідками розгляду
справи. (ч.3) Суд може збирати докази з
власної ініціативи. (ч.5) Якщо особа, яка
бере участь у справі, без поважних
причин не надасть докази на пропозицію
суду для підтвердження обставин, на які
вона посилається, суд вирішує справу на
основі наявних доказів. (ч.6 ст.71 КАС
України).

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд приходить до висновку,
що в позовній заяві наведені обставини,
які не підтверджуються достатніми
доказами та не доведено, що
відповідачем його права порушено. З
огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими та такими, що не
підлягаю задоволенню.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративній справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги
Позивача не підлягають задоволенню в
повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 11, 69, 70, 71, 103, 158-163, 172, 177, 179
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова відповідно до статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.Б. Федорчук