Справа № 2а-4392/12/1470
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/29533/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А., розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року

у справі № 2а-4392/12/1470

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

до Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва

Миколаївської
області Державної податкової служби

про визнання
протиправним та скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
(надалі також - ФОП ОСОБА_4, позивач)
звернувся до суду із адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби (надалі
також - ДПІ, відповідач) про визнання
протиправним та скасування податкових
повідомлень-рішень від 24 квітня 2012
року № , № .

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2012
року вищенаведений позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано в
повному обсязі податкові
повідомлення-рішення від 24 квітня 2012
року № та № , прийняті
Державною податковою інспекцією у
Ленінському районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва Миколаївської
області державної податкової служби
задоволено. Постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від 15
жовтня 2012 року скасовано. Прийнято нову
постанову. В задоволенні позову
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
відмовлено у повному обсязі.

Позивач в касаційній скарзі, вказуючи
на допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
даного спору, просить скасувати
постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року та залишити силі постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року.

Відповідач, не скористався
процесуальним правом надати письмові
заперечення на касаційну скаргу, що не
перешкоджає її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Так, фактичною підставою для
нарахування грошового зобов'язання зі
сплати податку на додану вартість на
загальну суму 174666, 66 грн. та податку на
доходи фізичних осіб на загальну суму
104800 грн. на підставі податкових
повідомлень-рішень, з приводу
правомірності яких виник спір, стали
висновки контролюючого органу,
викладені в акті документальної
позапланової невиїзної перевірки від 6
квітня 2012 року № 924/17-200-8, про
порушення позивачем вимог частини 2
статті 13 Декрету кабінету міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян», підпункту 9.12.1 пункту 9.12
статті 9, пункту 22.10 статті 22 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», наслідком чого
занижено податку на доходи фізичних
осіб на загальну суму у 104800 грн. за 2010
рік; підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпункту
7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
внаслідок заниження ПДВ на загальну
суму у 139733,33 грн. у 2010 році, у зв'язку з
тим, що господарські операції позивача
з придбання у ТОВ «ТД «Море» цукру були
безтоварними.

Відповідно до підпункту 9.12.1 пункту 9.12
статті 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» оподаткування
доходів, отриманих фізичною особою від
продажу нею товарів (надання послуг,
виконання робіт) у межах її
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також
фізичною особою, яка сплачує ринковий
збір, здійснюється за правилами,
встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Частиною 2 статті 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» передбачено, що
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу.

За змістом підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовою виникнення у
платника права на включення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених в ціні
товару (послуги) та віднесення сум до
витрат, які враховуються для
визначення доходу для цілей
оподаткування податком на доходи
фізичних осіб, є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), призначених для використання в
оподатковуваних операціях, що
відповідають цілям господарської
діяльності платника податку та
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку, що містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що
господарські операції між позивачем та
його контрагентом вчинені реально, про
що свідчать досліджені судом першої
інстанцій первинні документи та докази
подальшої реалізації придбаного у ТОВ
«ТД «Море» цукру (звіт про переміщення
товарів на складах).

Однак, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про необґрунтованість
віднесення позивачем до складу витрат
витрати, а до податкового кредиту суми
податку на додану вартість, що
сформовані внаслідок
фінансово-господарських правовідносин
з ТОВ «ТД «Море», у
зв'язку з відсутністю первинних
документів, що підтверджують
використання у власній господарській
діяльності цукру, який, за твердженням
ФОП ОСОБА_4 придбавався у ТОВ «ТД
«Море», як і відсутністю належних
доказів щодо господарських
правовідносин позивача з зазначеним
вище суб'єктом господарювання.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується із зазначеними
висновками судів попередніх інстанцій
з огляду на наступне.

Як підтверджується матеріалами справи,
на підтвердження виконання
господарських операцій з придбання
цукру позивачем надано до суду
платіжні доручення, видаткові
накладні, податкові накладні,
товарно-транспортні накладні, звіт про
переміщення товарів на складах.

Задовольнивши позов та дійшовши
висновку про реальність господарських
операцій, як слідує зі змісту судового
рішення, суд першої інстанції
обмежився лише дослідженням
зазначених вище доказів.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що позивач не має
належних та допустимих доказів
товарності операцій з ТОВ «ТД «Море», а
доводи позивача щодо подальшої
реалізації придбаного у
вищенаведеного контрагенту товару не
підтвердилися у зв'язку з тим, що з
наданих документів немає можливості
встановити ідентичність придбаних у
нього товарів товарам використаним у
господарській діяльності. Також, суд
апеляційної інстанції, посилаючись на
пункт 44.6 статті 44 Податкового кодексу
України, зробив висновок про
відсутність документів щодо
транспортування придбаного товару, з
огляду на їх не надання до перевірки.

Втім, Вищий адміністративний суд
України вважає, що рішення судів першої
та апеляційної інстанції не
відповідають вимогам обґрунтованості
та законності, що передбачені
положеннями статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, оскільки суди попередніх
інстанцій при здійсненні правосуддя не
дотрималися принципу офіційного
з'ясування всіх обставин справи, що
передбачений положеннями пункту 4
частини 1 статті 7 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

За змістом частини 4, 5 статті 11 Кодексу
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Як слідує із судових рішень, суди не
звернули увагу на те, що відповідачем
щодо позивача була проведена
позапланова невиїзна перевірка на
підставі підпункту 78.1.1 пункту 78 статті
78 Податкового кодексу України.

Так, виходячи зі змісту підпункту 75.1.2
пункту 75.1 статті 75 та пункту 79.1 статті 79
ПК України, документальна невиїзна
перевірка проводиться в приміщенні
органу державної податкової служби за
наявності обставин для її проведення,
що визначені статтями 77 та 78 цього
Кодексу. При чому, підпункт 78.1.1 пункту
78. статті 78 Податкового кодексу України
(на який посилався податковий орган при
проведенні контрольного заходу)
передбачає надсилання податковим
органом запиту, за наслідками
отримання якого платник податків
зобов'язаний надати пояснення та
документальне підтвердження
дотримання вимог податкового
законодавства. В той же час, обсяги
надання такої інформації платником
податку напряму залежать від змісту
запиту, що надсилається податковим
органом.

Таким чином, без з'ясування обставин
витребування відповідачем у позивача
доказів щодо транспортування
придбаного товару, безпідставними є
висновки про ненадання таких
документів на час проведення
документальної невиїзної перевірки, а
відтак не ґрунтується на нормах
чинного законодавства висновок суду
апеляційної інстанції про відсутність
первинних документів, що підтверджують
транспортування придбаного товару.

Для правильного вирішення даного спору
необхідним також є дослідження
обставин, які б підтверджували рух
активів у процесі здійснення
господарських операцій позивача з
контрагентами, наявність у всіх
учасників правочинів спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції
(належної державної реєстрації як
юридичних осіб та реєстрація
платниками ПДВ), а також встановлення
наявності зв'язку між фактом придбання
товарів (послуг) з понесенням інших
витрат із господарською діяльністю
платника податку та використання цих
товарів у господарській діяльності.

Висновки про нереальність здійснених
позивачем господарських операцій, за
наслідками яких було сформовано
спірний податковий кредит суди зробили
без фактичного дослідження обставин,
що стосуються такого питання, зокрема
суди не дослідили підстави, порядок,
зміст та обсяги виконання робіт
(послуг) відповідно до умов договору, що
передбачав купівлю-продаж цукру, як і
не витребували первинної документації
щодо подальшої реалізації придбаного
товару.

З урахуванням викладеного, суди
повинні були витребувати у сторін
докази, які підтверджували реальність
або фіктивність спірних господарських
операцій. Якщо сторонами таких доказів
не надано або останні не були
достатніми, суд керуючись приписами
частиною 4, 5 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
зобов'язаний був із власної ініціативи
витребувати докази, які підтверджують
або спростовують такі обставини.

Виходячи з принципу офіційного
з'ясування обставин справи, суди
повинні вжити всіх заходів із
витребування необхідних доказів, а не
обмежуватись виключно доказами, що
подані сторонами у справі.

Згідно з частиною 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх
інстанцій не було встановлено всіх
важливих обставин справи, що призвело
до не обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до
положень частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Під час нового розгляду справи судам
необхідно врахувати викладене,
витребувати докази на підтвердження
реальності господарських операцій між
позивачем та його контрагентом,
всебічно і повно з'ясувати і перевірити
всі фактичні обставини справи,
об'єктивно оцінити докази, що мають
юридичне значення для її розгляду та
вирішення спору по суті і, залежно від
встановленого, правильно визначити
норми матеріального та процесуального
права, що підлягають застосуванню до
спірних правовідносин, та прийняти
обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2012
року та постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 28 лютого 2013 року скасувати.

Справу № 2а-4392/12/1470 направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь справі та може
бути переглянута з підстав
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко