Справа № 817/156/13-а
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2014-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/156/13-а

24 лютого 2014 року 15год. 55хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Комшелюк Т.О. за
участю секретаря судового засідання
Лукащик Ю.Ю. та сторін і інших осіб, які
беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2

до Інспекція з питань захисту прав
споживачів у Рівненській області

про визнання протиправною та
скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

Приватний підприємець ОСОБА_3
звернувся до Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Рівненській області про
визнання протиправними дій щодо
накладення стягнення, передбаченого
ст. 23 Закону України "Про захист прав
споживачів" № 1023-XII від 12.05.1991, та
визнання нечинною і скасування
постанови від 17 грудня 2012 року № 304 про
накладення стягнення.

В обґрунтування позовних вимог позивач
покликається на дотримання
підприємцем під час здійснення
діяльності вимог п. 1 ст. 15 Закону
України "Про захист прав споживачів" №
1023-XII від 12.05.1991 щодо надання споживачам
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про продукцію,
що забезпечує можливість її свідомого
і компетентного вибору. Зазначає, що
така інформація доводиться до відома
споживачів виробником (виконавцем,
продавцем) у супровідній документації,
що додається до продукції та на
етикетці, що передбачено ч. 2 ст. 15
Закону України "Про захист прав
споживачів" № 1023-XII від 12.05.1991.

Вказує, що позивач перебуває на
спрощеній системі оподаткування та не
веде обов'язкового обліку витрат, а
тому як наслідок штрафна санкція у
відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 23 Закону
України "Про захист прав споживачів" №
1023-XII від 12.05.1991 повинна
застосовуватися в розмірі 5
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян.

Крім того, представник позивача
зазначив, що під час застосування
штрафних санкцій представники
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Рівненській області
використали документи, які не
відповідають вимогам ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" № 996-XIV, а
отже за своєю суттю не є первинними та
не засвідчують факт придбання товарів,
що реалізовувалися з порушенням вимог
Закону України "Про захист прав
споживачів" № 1023-XII від 12.05.1991.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю та просив його задовольнити.

Відповідач - Інспекція з питань захисту
прав споживачів у Рівненській області
адміністративний позов не визнала з
підстав викладених в письмових
запереченнях проти позову. У
задоволенні позову просила відмовити
повністю. На обґрунтування заперечень
представники відповідача вказали, що
під час проведення перевірки
господарської діяльності ПП ОСОБА_3
було виявлено порушення останнім пп. 1,
7, 11, 12 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про
захист прав споживачів" № 1023-XII від
12.05.1991. Суть порушень полягала в тому, що
при реалізації товарів позивачем не
було надано для споживачів інформації
про назву товару, дату виготовлення,
строк придатності, найменування та
місцезнаходження виробника і
підприємства, яке здійснює його
функції щодо прийняття претензій від
споживача.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові докази у
справі, суд прийшов до висновку, що
позов належить задовольнити частково,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 16.01.2014 було скасовано
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 06.03.2013 та
ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 26.06.2013, а
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції. Мотивуючи своє
рішення суд касаційної інстанції
вказав на необхідність дослідження
спірної постанови Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Рівненській
області від 17 грудня 2012 року № 304 про
накладення стягнення передбаченого ст.
23 Закону України "Про захист прав
споживачів" № 1023-XII від 12.05.1991.

На виконання вимог ухвали Вищого
адміністративного суду України від
16.01.2014 судом витребувано у відповідача -
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Рівненській області
вищевказану постанову.

Стосовно позовної вимоги про визнання
протиправними дій відповідача щодо
накладення на позивача стягнення,
передбаченого ст. 23 Закону України "Про
захист прав споживачів" № 1023-XII від
12.05.1991, суд зазначає наступне.

В період з 06 по 07 грудня 2012 року
Інспекцією з питань захисту прав
споживачів у Рівненській області було
проведено планову перевірку ПП ОСОБА_2
з питань дотримання вимог
законодавства про захист прав
споживачів, про що було складено акт
перевірки дотримання законодавства
про захист прав споживачів № 000369 від
07.12.2012 (а. с. 27-29).

З висновків акта перевірки № 000369 від
07.12.2012 вбачається, що за результатами її
проведення було встановлено порушення:

- п.1., п.7, п.10, п. 12 ч. 1, ч. 2 ст. 15 Закону
України "Про захист прав споживачів" №
1023-XII від 12.05.1991, п. 16 Правил роздрібної
торгівлі непродовольчими товарами,
затверджених Наказом Міністерства
економіки України від 19 квітня 2007 року
№104, а саме - в реалізації
непродовольчих товарів (технічно
складні побутові товари), на які
відсутня необхідна, доступна,
достовірна інформація про продукцію:
назва товару, дата виготовлення, строк
придатності, найменування та місце
знаходження виробника і підприємства,
яке здійснює його функції щодо
прийняття претензій від споживача;

- п. 12 Порядку провадження торговельної
діяльності та правил торговельного
обслуговування на ринку споживчих
товарів, затвердженого Постановою КМ
України від 15.06.2006 №833, а саме - на фасаді
торговельного об'єкта розміщується
вивіска із зазначенням найменування
суб'єкта господарювання.

На підставі акта перевірки № 000369 від
07.12.2012 відповідачем було прийнято
постанову № 304 від 17.12.2012 про накладення
стягнення, передбаченого статтею 23
Закону України "Про захист прав
споживачів" № 1023-XII від 12.05.1991 (а. с. 159).

Зі змісту постанови № 304 від 17.12.2012
вбачається, що підставою для
притягнення позивача до
відповідальності слугував факт
відсутності необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про продукцію, а саме: назва товару,
дата виготовлення, строк придатності,
найменування та місцезнаходження
підприємства виробника і підприємства,
яке здійснює його функції щодо
прийняття претензій від споживача, що є
порушенням п.1, п.7, п.10, п. 12 ч. 1, ч. 2 ст. 15
Закону України "Про захист прав
споживачів" № 1023-XII від 12.05.1991.

Виявлені інспекцією порушення мали
місце по 7 ноутбуках з 12 перелічених в
додатку 7 до акта перевірки № 000369 від
07.12.2012, а саме: ноутбук ASUS K55VD SX245D, ASUS K55VD
SX272D, ASUS K55VM SX046D, ASUS X55VD SX076D, Lenovo B570eA, Acer Aspire
E1-531G-B96046, ASUS X55VD SX003D (а. с. 30, 31).

По інших 5 ноутбуках зазначених в
додатку 7 акта перевірки № 000369 від
07.12.2012 було виявлено відсутність
документів щодо якості та безпеки, що
не тягне за собою застосування
штрафних санкцій у відповідності до ст.
23 Закону України "Про захист прав
споживачів" № 1023-XII від 12.05.1991.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про
захист прав споживачів" № 1023-XII від
12.05.1991 спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади у
сфері захисту прав споживачів та його
територіальні органи в областях,
містах Києві та Севастополі, а на
території Автономної Республіки Крим -
орган виконавчої влади Автономної
Республіки Крим у сфері захисту прав
споживачів здійснюють державний
контроль за додержанням законодавства
про захист прав споживачів,
забезпечують реалізацію державної
політики щодо захисту прав споживачів
і мають право - накладати на суб'єктів
господарювання сфери торгівлі і
послуг, у тому числі ресторанного
господарства, стягнення, передбачені
статтею 23 цього Закону, в порядку, що
визначається Кабінетом Міністрів
України.

З наведеної норми права слідує, що до
повноважень Інспекції з питань
захисту прав споживачів у Рівненській
області постанову від 17 грудня 2012 року
№ 304 належить право застосовувати до
суб'єктів господарювання стягнення,
передбачені ст. 23 Закону України "Про
захист прав споживачів" № 1023-XII від
12.05.1991.

Суд зазначає, що позивачем під час
судового розгляду справи не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження протиправності дій
відповідача щодо накладення стягнення.

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що в задоволенні позовних вимог в
частині визнання протиправними дій
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Рівненській області по
накладенню на позивача стягнення
належить відмовити за
необґрунтованістю та безпідставністю.

Щодо позовної вимоги про визнання
протиправною та скасування постанови
від 17 грудня 2012 року № 304 про накладення
стягнення, то суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України
"Про захист прав споживачів" № 1023-XII від
12.05.1991 - споживач має право на одержання
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про продукцію,
що забезпечує можливість її свідомого
і компетентного вибору. Інформація
повинна бути надана споживачеві до
придбання ним товару чи замовлення
роботи (послуги). Інформація про
продукцію не вважається рекламою.

Інформація про продукцію повинна
містити:

1) назву товару, найменування або
відтворення знака для товарів і послуг,
за якими вони реалізуються;

2) найменування нормативних документів,
вимогам яких повинна відповідати
вітчизняна продукція;

3) дані про основні властивості
продукції, а щодо продуктів харчування
- про склад (включаючи перелік
використаної у процесі їх виготовлення
сировини, в тому числі харчових
добавок), номінальну кількість (масу,
об'єм тощо), харчову та енергетичну
цінність, умови використання та
застереження щодо вживання їх окремими
категоріями споживачів, а також іншу
інформацію, що поширюється на
конкретний продукт;

4) відомості про вміст шкідливих для
здоров'я речовин, які встановлені
нормативно-правовими актами, та
застереження щодо застосування
окремої продукції, якщо такі
застереження встановлені
нормативно-правовими актами;

5) позначку про наявність або
відсутність у складі продуктів
харчування генетично модифікованих
компонентів;

6) дані про ціну (тариф), умови та правила
придбання продукції;

61) виробник (продавець) у разі виявлення
недостовірної інформації про
продукцію (якщо вона не шкодить життю,
здоров'ю або майну споживача) протягом
тижня вилучає цю продукцію з продажу та
приводить інформацію про неї до
відповідності.

7) дату виготовлення;

8) відомості про умови зберігання;

9) гарантійні зобов'язання виробника
(виконавця);

10) правила та умови ефективного і
безпечного використання продукції;

11) строк придатності (строк служби)
товару (наслідків роботи), відомості
про необхідні дії споживача після їх
закінчення, а також про можливі
наслідки в разі невиконання цих дій;

12) найменування та місцезнаходження
виробника (виконавця, продавця) і
підприємства, яке здійснює його
функції щодо прийняття претензій від
споживача, а також проводить ремонт і
технічне обслуговування.

Частиною 2 статті 15 Закону України "Про
захист прав споживачів" № 1023-XII від
12.05.1991 встановлено, що інформація,
передбачена частиною першою цієї
статті, доводиться до відома
споживачів виробником (виконавцем,
продавцем) у супровідній документації,
що додається до продукції, на етикетці,
а також у маркуванні чи іншим способом
(у доступній наочній формі), прийнятим
для окремих видів продукції або в
окремих сферах обслуговування.

Аналогічні вимоги містяться в п. 16
Правил роздрібної торгівлі
непродовольчими товарами затверджених
наказом Міністерства економіки
України від 19 квітня 2007 року № 104
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 8 листопада 2007 за №
1257/14524.

У ході судового розгляду справи
представником позивача було зазначено,
що вся необхідна інформація наявна на
упаковках до ноутбуків, що
реалізовувалися та супровідній
документації та виготовлена
друкарським способом виробником, а
отже, позивачем не було порушено вимог
Закону України "Про захист прав
споживачів" № 1023-XII від 12.05.1991.

Твердження відповідача, що під час
проведення перевірки було виявлено
порушення вимог до ч. 1 ст. 15 Закону
України "Про захист прав споживачів" №
1023-XII від 12.05.1991, що зафіксовано в акті
перевірки № 000369 від 07.12.2012, під час
судового розгляду справи не знайшли
свого підтвердження.

Так, згідно з поясненнями представника
позивача товари, що переділені в
додатку 7 акта перевірки № 000369 від
07.12.2012 станом на 24.01.2014 реалізовані, як
наслідок можливості дослідити
упаковки та супровідну документацію на
предмет відповідності ст. 15 Закону
України "Про захист прав споживачів" №
1023-XII від 12.05.1991 не має можливості.

Згідно з ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
- кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно з ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.

Враховуючи об'єктивну неможливість
перевірки тверджень позивача та
відповідача щодо наявності або
відсутності порушень ст. 15 Закону
України "Про захист прав споживачів" №
1023-XII від 12.05.1991 доводи сторін є такими,
що не підтверджуються належними та
допустимими доказами.

Відповідно до п. 7) ч. 1 ст. 23 Закону
України "Про захист прав споживачів" №
1023-XII від 12.05.1991 відсутність необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про продукцію - у розмірі
тридцяти відсотків вартості одержаної
для реалізації партії товару,
виконаної роботи, наданої послуги, але
не менше п'яти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян, а у разі,
коли відповідно до закону суб'єкт
господарської діяльності не веде
обов'язковий облік доходів і витрат, - у
розмірі п'яти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

Як вбачається з матеріалів справи ПП
ОСОБА_3 здійснює підприємницьку
діяльність із застосуванням спрощеної
системи оподаткування. Відповідно до
свідоцтва платника єдиного податку
серії НОМЕР_1 від 28.05.2012 (а. с. 48) ПП ОСОБА_3
з 01.01.2012 перейшов на спрощену систему
оподаткування (2 група).

Відповідно до п. 291.2 ст. 291 Податкового
кодексу України - спрощена система
оподаткування, обліку та звітності -
особливий механізм справляння
податків і зборів, що встановлює
заміну сплати окремих податків і
зборів, встановлених пунктом 297.1
статті 297 цього Кодексу, на сплату
єдиного податку в порядку та на
умовах, визначених цією главою, з
одночасним веденням спрощеного обліку
та звітності.

Відповідно до пп. 296.1.1 п. 296.1 ст. 296
Податкового кодексу України - платники
єдиного податку першої і другої груп
та платники єдиного податку третьої
групи, які не є платниками податку на
додану вартість, ведуть книгу обліку
доходів шляхом щоденного, за
підсумками робочого дня,
відображення отриманих доходів.

Форма книги обліку доходів, порядок її
ведення затверджуються Міністерством
фінансів України.

З дослідженої судом книги обліку
доходів за 2012 (а. с. 179-181), що видана ДПІ у
м. Рівному вбачається, що позивач
зобов'язаний вести виключно облік
доходів. Можливість ведення витрат
формою книги не передбачена.

Зі змісту ст.ст. 291, 296 Податкового
кодексу України та досліджених доказів
слідує, що ПП ОСОБА_3 при оподаткуванні
підприємницької діяльності не має
обов'язку для ведення обліку витрат.

На думку суду, наведені обставини мають
значення при застосуванні Інспекцією з
питань захисту прав споживачів у
Рівненській області штрафної санкції
у відповідності до п. 7) ч. 1 ст. 23 Закону
України "Про захист прав споживачів" №
1023-XII від 12.05.1991.

За умови, якщо суб'єкт господарської
діяльності не веде обов'язкового
обліку доходів та витрат штраф
визначається у розмірі п'яти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян.

Як встановлено судом, вказані приписи
п. 7) ч. 1 ст. 23 Закону України "Про захист
прав споживачів" № 1023-XII від 12.05.1991
відповідачем було проігноровано, в
результаті чого невірно застосовано
норму матеріального права, що регулює
спірні правовідносини.

Досліджуючи матеріали справи судом
встановлено, що під час визначення
розміру штрафної санкції Інспекцією з
питань захисту прав споживачів у
Рівненській області
використовувалися дані, що містяться у
видатковій накладній № від 10.11.2012
(а. с. 34) та прибутковій накладній №
від 05.11.2012 (а. с. 35). На думку
відповідача, вказані накладні є
доказами отримання підприємцем товару
на реалізацію.

Згідно ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" № 996-XIV від 16.07.1999 р.
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з долучених до
матеріалів справи копій видаткової
накладної № від 10.11.2012 та
прибуткової накладної № від
05.11.2012 останні не являються первинними
документами та не засвідчують факту
здійснення господарської операції.

Так, зокрема вказані накладні не
містять назви підприємства від імені
якого складено документ, посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції, а
отже не можуть бути враховані
відповідачем під час визначення
вартості одержаної для реалізації
партії товару.

Таким чином, документи на які
покликаються представники Інспекції з
питань захисту прав споживачів у
Рівненській області не являються
належними та допустимими доказами в
розумінні ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а отже не можуть бути взяті до
уваги судом.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що постанова
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Рівненській області № 304
від 17.12.2012 про застосування щодо ПП
ОСОБА_3 штрафних санкцій ґрунтується
виключно на припущеннях, які
спростовуються дослідженими у
судовому засіданні доказами. При її
прийнятті відповідачем не було
дотримано приписів п. 7) ч. 1 ст. 23 Закону
України "Про захист прав споживачів" №
1023-XII від 12.05.1991 щодо застосування
фіксованої штрафної санкції в розмірі 5
неоподаткованих мінімумів громадян.

За таких обставин постанова Інспекції
з питань захисту прав споживачів у
Рівненській області № 304 від 17.12.2012 є
протиправною та належить до
скасування.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати
постанову Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Рівненській області
про накладення стягнень, передбачених
ст. 23 Закону України "Про захист прав
споживачів", №304 від 17 грудня 2012 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Присудити на користь позивача -
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 із
Державного бюджету судовий збір у
розмірі 80,29 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Комшелюк
Т.О.