Справа № 346/1101/13-а
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 р.
Справа № 8400/13

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Ніколіна В.В.,

суддів
Качмара В.Я., Гінди О.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Коломийського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 29.05.2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Коломийської міської ради, треті особи
без самостійних вимог на стороні
відповідача: ОСОБА_2, відділ
Держземагенства в м. Коломия про
визнання протиправним та скасування
рішення Коломийської міської ради,-

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_1 14.06.2011 року звернувся до суду з
позовом до Коломийської міської ради,
треті особи без самостійних вимог на
стороні відповідача: ОСОБА_2, відділ
Держземагенства в м. Коломия про
визнання протиправним та скасування
рішення Коломийської міської ради, в
якій просив визнати протиправним та
скасувати рішення Коломийської
міської ради від 07 жовтня 2009 року за №
2293-422009 про передачу у власність
земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення
садівництва по АДРЕСА_1.

Оскаржуваною ухвалою Коломийського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 29.05.2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Коломийської міської ради, треті особи
без самостійних вимог на стороні
відповідача: ОСОБА_2, відділ
Держземагенства в м. Коломия про
визнання протиправним та скасування
рішення Коломийської міської ради -
закрито провадження .

У поданій апеляційній скарзі позивач
просить зазначену ухвалу скасувати та
направити справу до суду першої
інстанції, покликаючись на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права. Вимоги за
апеляційною скаргою обґрунтовує тим,
що суд першої інстанції не врахував
аргументи, що в листопаді 2010 року
звертався з позовом в порядку
цивільного судочинства, але
провадження було закрите, оскільки
позов підлягає розгляду в порядку КАС
України, та судами вищих інстанцій
залишено дане рішення без змін.

Сторони по справі належним чином судом
були повідомлені, однак з невідомих для
суду причин не з'явилися в зал судового
засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст.
197 КАС України суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга підлягає
задоволенню з наступних мотивів.

Суд першої інстанції встановив, що
відповідно до Постанови колегії суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України від
14.02.2012 року - землі, які належать на
праві власності територіальній
громаді сіл, селищ, міст є комунальною
власністю. У комунальній власності
перебувають усі землі в межах
населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності. Згідно Постанови №3 Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01.03.2013 року "Про деякі питання
юрисдикції загальних судів та
визначення підсудності цивільних
справ в п.7 зазначено, спори, що
виникають із земельних відносин, у
яких хоча б однією із сторін є фізична
особа, незважаючи на участь у них
суб'єкта владних повноважень, згідно зі
ст.15 ЦПК України розглядаються в
порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 17 ч. 1 п. 1 КАС України
до компетенції адміністративних судів
віднесено спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень, дій чи
бездіяльності, при чому "суб'єкт
владних повноважень - це орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування... при здійсненні ними
владних управлінських функцій на
основі законодавства. Таким чином, до
компетенції адміністративних судів
належать спори фізичних чи юридичних
осіб з органом державної влади, органом
місцевого самоврядування, їхньою
посадовою або службовою особою,
предметом яких є перевірка законності
рішень, дій чи бездіяльності цих
органів (осіб) відповідно, прийнятих
або вчинених ними при здійсненні
владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 172 ЦК України
територіальні громади набувають і
здійснюють цивільні права та обов'язки
через органи місцевого самоврядування
у межах їхньої компетенції,
встановленої законом. Міська рада при
прийнятті рішень щодо надання у
власність та у користування земельних
ділянок є суб'єктом цивільних
правовідносин і має такий самий
правовий статус, що й інші учасники цих
відносин.

Згідно із 244-2 КАС України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах є
обов'язковими, для всіх судів України.
суди зобов'язані привести у
відповідність свою судову практику у
відповідність з рішенням ВСУ.

Судом встановлено, що позивач
звернувся до суду в порядку
адміністративного судочинства, хоча
правовідносини, які склалися між
сторонами стосуються права та підстав
набуття права власності на земельну
ділянку.

Міська рада при прийнятті рішень щодо
надання у власність та у користування
земельних ділянок є суб'єктом
цивільних правовідносин і має такий
самий правовий статус, що й інші
учасники цих відносин. Реалізуючи
право розпорядження земельною
ділянкою, що перебуває у її власності,
міська рада відповідно до ст. 5 ЗК
України має рівні права з громадянами
та юридичними особами, з якими вона
вступає у відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.
Так, при прийнятті спірного рішення
міська рада виступила, як власник
земельної ділянки, і владних
управлінських функцій не здійснювала
та суб'єктом владних повноважень у цих
відносинах не виступила.
Правовідносини, які склалися між
сторонами по даній справі, стосуються
права та підстав набуття права
власності на спірну земельну ділянку в
порядку цивільного судочинства і тому
даний спір повинен розглядатись в
порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 157 ч. 1 п. 1 КАС України
суд закриває провадження у справі, якщо
справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства. Отже, суд прийшов до
переконання, що оскільки даний спір
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства, то провадження по справі
підлягає до закриття.

Такі висновки суду першої інстанції не
відповідають нормам процесуального
права.

ОСОБА_1 14.06.2011 року звернувся до суду з
позовом до Коломийської міської ради,
треті особи без самостійних вимог на
стороні відповідача: ОСОБА_2, відділ
Держземагенства в м. Коломия про
визнання протиправним та скасування
рішення Коломийської міської ради,в
якій просив визнати протиправним та
скасувати рішення Коломийської
міської ради від 07 жовтня 2009 року за №
2293-422009 про передачу у власність
земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення
садівництва по АДРЕСА_1. Про
оскаржуване рішення ОСОБА_1 дізнався 21
вересня 2010 року згідно листа
Коломійської міської ради
Івано-Франківської області за № А-1530.
Вказав на те, що своєчасно в жовтні 2010
року звертався до суду з
адміністративним позовом, однак йому
було роз'яснено, що позов повинен
розглядатись в порядку цивільного
судочинства. Після чого він звернувся з
позовом в порядку цивільного
судочинства, однак провадження у
справі було закрито з тих підстав, що
його порушене право підлягає розгляду
в порядку адміністративного
судочинства. У зв'язку чим звернувся до
адміністративного суду з зазначеним
позовом. Зазначені обставини судами
попередніх інстанцій при залишенні
позовної заяви без розгляду у зв'язку з
пропуском строку звернення до суду
досліджені не були, доказів
своєчасного звернення позивача до суду
в порядку адміністративного та
цивільного судочинства відповідно до
ч. 2 ст. 69 КАС України, запропоновано
надати позивачу чи за власною
ініціативою судом витребувано не було,
такі висновки були встановлені судом
касаційної інстанції.

Стаття 55 Конституції гарантує кожному
право на захист своїх прав і свобод у
суді, а також на оскарження в суді
рішень, дій чи бездіяльності органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб.

У своїх рішеннях Конституційний Суд
України практично не звужує досить
широке формулювання вимог статті 55
Конституції України. Згідно з його
тлумаченням, кожен має гарантоване
державою право оскаржити в суді
загальної юрисдикції рішення, дії чи
бездіяльність будь-якого органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб, якщо вважає, що їх рішення, дія чи
бездіяльність порушують або ущемляють
його права і свободи чи перешкоджають
їх здійсненню, а тому потребують
правового захисту в суді. Ст. 55
Конституції України не визначає, які
саме рішення, дії чи бездіяльність
органів державної влади і місцевого
самоврядування чи посадових і
службових осіб можуть бути оскаржені, а
тому встановлює принцип, відповідно до
якого в суді можуть бути оскаржені
будь-які рішення, дії та бездіяльність.
Суд не може відмовити у правосудді,
якщо особа вважає, що її права і свободи
порушені або порушуються, створено або
створюються перешкоди для їх
реалізації або мають місце інші
ущемлення прав та свобод.

Крім статті 55 Конституції України, що
безпосередньо гарантує право на
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, це право випливає також з
інших її статей. Зокрема, частина друга
статті 3 Конституції передбачає
відповідальність держави перед
людиною за свою діяльність. Відповідно
до частини першої статті 8 Конституції
в Україні визнається і діє принцип
верховенства права, який у контексті
адміністративної юстиції щонайменше
вимагає визнання і втілення у життя
таких вимог:1) усі особи, фізичні чи
юридичні, рівні у своїх правах;2) кожен
повинен мати змогу ознайомитися зі
своїми правами та обов'язками,
встановленими законом;3) дотримання
законів повинні контролювати суди, які
є незалежними у своїй діяльності;4)
рішення судів належить виконувати. А
тому позовна заява ОСОБА_1 повинна бути
розглянута.

Пунктом 1 частини першої статті ст. 17
КАС України до юрисдикції
адміністративних судів віднесено
розгляд і вирішення спорів фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень, у яких вони вважають, що
суб'єкт владних повноважень своїм
рішенням, діями чи бездіяльністю
порушив їхні права, свободи чи
інтереси. При визначенні кола правових
актів, що можуть бути оскаржені до
адміністративних судів, необхідно
виходити з принципу, що жоден правовий
акт (нормативний чи індивідуальний) не
повинен бути виведеним з-під контролю
судів на предмет конституційності,
законності цього акта чи його
відповідності правовому акту вищої
юридичної сили. Цей принцип логічно
випливає зі згаданого вище
конституційного положення, яке поширює
юрисдикцію судів на всі
правовідносини, що виникають в Україні.

Усі рішення суб'єкта владних
повноважень мають підзаконний
характер, тобто повинні бути прийняті
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що визначені законом.

Відповідно до положень статей 13, 14
Конституції України, статей 177, 181, 324,
глави 30 Цивільного кодексу України від
16 січня 2003 року № 435-IV, статті 148
Господарського кодексу України від 16
січня 2003 року № 436-IV власниками землі є
держава, Автономна Республіка Крим та
територіальні громади. Конституційний
Суд України в Рішенні від

1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за
конституційним поданням Вищого
адміністративного суду України щодо
офіційного тлумачення положень
частини першої статті 143 Конституції
України, пунктів «а», «б», «в», «г»
статті 12 Земельного кодексу України,
пункту 1 частини першої статті 17 КАС
України вирішив, що органи місцевого
самоврядування у земельних відносинах
з громадянами та юридичними особами, в
тому числі щодо вирішення питань
розпорядження, передачі у власність, у
користування земельних ділянок, а
також їх вилучення, виступають
виключно як суб'єкти владних
повноважень. Земельні спори фізичних
чи юридичних осіб з органом місцевого
самоврядування як суб'єктом владних
повноважень, пов'язані з оскарженням
його рішень, дій чи бездіяльності,
належать до публічно-правових спорів,
на які поширюється юрисдикція
адміністративних судів.

Відповідно до статті 69 Закону України
від 16 жовтня 1996 року

№ 422/96-ВР «Про Конституційний Суд
України» рішення і висновки
Конституційного Суду України рівною
мірою є обов'язковими до виконання.

Слід пам'ятати, що спори, які виникають
з житлових і земельних правовідносин,
згідно з частиною першою статті 15 ЦПКУ,
розглядаються за правилами цивільного
судочинства, крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за
правилами іншого судочинства. Якщо
такі спори є публічно-правовими і хоча
б однією зі сторін у них є суб'єкт
владних повноважень, їх належить
розглядати за правилами
адміністративного судочинства.

Водночас, закриття провадження, де
предметом оскарження є рішення
суб'єкта владних повноважень, на тій
підставі, що справу начебто не належить
розглядати за правилами
адміністративного судочинства, не
відповідає КАСУ, оскільки пункт 1
частини першої статті 17 прямо
відносить такі справи до компетенції
адміністративних судів. За суттю, це є
відмовою у праві на розгляд справи у
тому суді, до компетенції якого її
віднесено законом. Така позиція
позбавляє особу захищати свої цивільні
права в адміністративному суді, якщо ці
права порушено суб'єктом владних
повноважень у публічно-правових
відносинах. Цивільне судочинство не
пристосовано до розгляду справ проти
суб'єктів владних повноважень. Там
немає спеціальних критеріїв для оцінки
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень, не діє принцип
офіційності, немає презумпції вини
суб'єкта владних повноважень тощо,
тобто відсутні ті процесуальні
гарантії захисту порушених прав, які є
в адміністративному судочинстві. Також
з врахуванням матеріалів справи і
розгляду позовних вимог в цивільному
судочинстві та в порядку
адміністративного судочинства є
порушенням норм процесуального права,
що встановлює не розгляд по суті
заявлених вимог та аналізу Закону
України.

За змістом частини другої статті 4
Кодексу адміністративного судочинства
України від 6 липня 2005 року № 2747-IV
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового
вирішення. Для цілей і завдань
адміністративного судочинства владну
управлінську функцію необхідно
розуміти як діяльність усіх суб'єктів
владних повноважень з виконання
покладених на них Конституцією чи
законами України завдань.

Відповідно до викладеного, колегія
суддів встановила, що судом першої
інстанції не прийнято до уваги, заяви
позивача про розгляд даної позовної
заяви в порядку цивільного
судочинства, де було закрито
провадження і рішення набрало законної
сили. А тому суд аналізуючи дану справу
встановив, що позовні вимоги повинні
бути розглянуті в порядку
адміністративного судочинства по суті
заявлених вимог з аналізом чинного
законодавства на час подання позовної
заяви.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 204 КАС України
підставою для скасування ухвали суду,
яка перешкоджає подальшому
провадженню у справі, і направлення
справи для продовження розгляду до
суду першої інстанції є порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 199, 204, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Ухвалу Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від
29.05.2013 року у справі № 346/1101/13-а -
скасувати, а справу направити до суду
першої інстанції для продовження
розгляду.

Ухвала є остаточною та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
В.В. Ніколін

Судді
В.Я. Качмар

О.М. Гінда