Справа № К/9991/5063/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/5063/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 03 листопада
2010 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 11 січня 2011 року в справі за його
позовом до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Луганській області, третя особа
Головне управління Державного
казначейства України в Луганській
області про стягнення допомоги на
оздоровлення та середнього заробітку
за час затримки проведення розрахунку,

в с т а н о в и л а :

У червні 2009 року ОСОБА_4 звернувся в суд
з вказаним адміністративним позовом в
якому зазначив, що у жовтні 2008 року його
звільнено з посади провідного
спеціаліста-юрисконсульта відділу
юридичного забезпечення управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Луганській області, але при цьому не
проведено розрахунок в повному обсязі,
у зв'язку з чим просив зобов'язати
відповідача виплатити компенсацію за
невикористану відпустку за 2007 рік,
допомогу на оздоровлення за 2007-2008 роки
та компенсацію середнього заробітку за
час затримки розрахунку.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 03 листопада
2010 року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 січня 2011
року, позов задоволено частково:
стягнуто допомогу на оздоровлення за
2008 рік в розмірі 914 грн.

У касаційній скарзі, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, позивач ставить
питання про скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій та
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 проходив
публічну службу в органах внутрішніх
справ на посаді провідного
спеціаліста-юрисконсульта відділу
юридичного забезпечення управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Луганській області, з якої наказом
начальника управління Міністерства
внутрішніх справ України в Луганській
області від 03 жовтня 2008 року № 342 о/с
його звільнено на підставі статті 38
Кодексу Законів про працю України (за
власним бажанням).

Грошову компенсацію за невикористану
відпустку за 2007 рік позивачу
перераховано 20 серпня 2010 року в сумі
1554,60 грн. на його особистий рахунок.

Допомогу на оздоровлення за 2008 рік
відповідач нарахував в сумі 914 грн.,
проте не виплатив.

Вирішуючи спір та частково
задовольняючи позов суди попередніх
інстанцій виходили з того, що у 2007 році
позивач не скористався своїм правом на
відпустку, отже, він не має права на
отримання допомоги на оздоровлення за
2007 рік. У 2008 році вказану допомогу
відповідач нарахував, але не виплатив,
отже ця допомога підлягає стягненню на
користь позивача. Вимоги щодо
стягнення компенсації за затримку
розрахунку задоволенню не підлягають,
так як позивач за отриманням
нарахованих сум не з'являвся до
фінансового управління.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 24
Закону України «Про відпустки» та
частини першої статті 83 Кодексу
законів про працю України при
звільненні працівника йому
виплачується грошова компенсація за
невикористані дні щорічної відпустки.

Частиною першою статті 35 Закону
України «Про державну службу»
встановлено, що державним службовцям
надається щорічна відпустка
тривалістю 30 календарних днів, якщо
законодавством не передбачено більш
тривалої відпустки, з виплатою
допомоги для оздоровлення у розмірі
посадового окладу.

Виплата допомоги на оздоровлення у
випадку отримання державним
службовцем компенсації за
невикористану відпустку
законодавством не передбачено.

Так як позивач не скористався своїм
правом на отримання відпустки за 2007
рік, а отримав відповідну компенсацію,
суди правильно відмовили у виплаті
допомоги на оздоровлення за 2007 рік.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів
про працю України при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану нею суму.

Відповідальність за затримку
розрахунку при звільненні встановлено
статтею 117 Кодексу законів про працю
України, якою встановлено, що в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 22 лютого 2012 року №
4-рп/2012 положення частини першої статті
233 Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 116,
117, 237 1 цього кодексу слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

З наведеного вбачається, що
відповідальність за затримку
розрахунку при звільненні наступає за
певних умов, які при розгляді справи
суду слід встановити.

06 жовтня 2008 року позивач був звільнений
з роботи, листом від 06 жовтня 2008 року
повідомлений про таке звільнення та
йому запропоновано звернутися до
управління фінансового забезпечення
для вирішення питання про проведення
остаточного розрахунку при звільненні.

Суди попередніх інстанцій не
встановлювали дату нарахування
розрахунку при звільненні позивача,
причини затримки виплати грошової
допомоги на оздоровлення за 2008 рік
після її нарахування.

У касаційній скарзі позивач послався
на те, що при проведенні перерахунку у
серпні 2010 року відповідач міг
перерахувати і заборгованість по
матеріальній допомозі, однак цього не
зробив, пославшись на те, що він має
особисто звернутись до каси для
проведення остаточного розрахунку. У
судових рішеннях відсутня правова
оцінка цим доводам.

У листі від 03 листопада 2010 року
відповідач повідомляв, що у серпні 2010
року на особистий рахунок позивача
було перераховано грошову компенсацію
за невикористану відпустку за 2007 рік, а
також нараховано допомогу на
оздоровлення за 2008 рік, яку не
виплачено у зв'язку з неявкою позивача.

Проте з даного листа не вбачається коли
саме відповідач нарахував
компенсаційні виплати, належні до
виплати позивачу при звільненні, тобто
залишилося не з'ясованим питання щодо
початку обчислення строку звернення до
суду.

Відповідно до положень статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Допущені судами порушення норм
матеріального і процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи,
відповідно до частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України є підставою для скасування
судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий розгляд.

Керуючись статтями 222, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 03 листопада
2010 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 11 січня 2011 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/