Справа № 2а-13899/12/2670
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2014 року
м. Київ К/800/55183/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого -Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач),суддів Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.10.2013 року

у справі № 2а-13899/12/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Адмір-Ал»

до Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

встановив:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Адмір-Ал»
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва Державної податкової служби про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
02.11.2012 року у справі № 2а-13899/12/2670 в
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.10.2013 року
постанову суду першої інстанції
скасовано, прийнято нову постанову,
якою позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби від 01.10.2012
року № та № .

Не погоджуючись із рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить рішення суду апеляційної
інстанції скасувати, залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу
позивач з вимогами та доводами
заявника не погоджується, просить
залишити без змін рішення суду
апеляційної інстанції.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
документальної позапланової невиїзної
перевірки ТОВ «Адмір-Ал» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства щодо повноти
декларування та своєчасності сплати
податку на прибуток та податку на
додану вартість по взаємовідносинах з
ТОВ «Техпром М» за період з 01.01.2009 року
по 31.12.2011 року, відповідачем складено
акт від 14.09.2012 року № 1354/22-80/33240384, яким
встановлено порушення позивачем пп.
7.2.1, пп. 7.2.3, пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7, пп. 7.4.1, пп.
7.4.4, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7, пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого занижено
податок на додану вартість в періоді,
що перевірявся на суму 114 643, 00 грн.; пп.
5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», в
результаті чого занижено податок на
прибуток в періоді, що перевірявся, на
загальну суму 143 304, 00 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 01.10.2012 року №
, яким визначено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість у розмірі 139 838, 75 грн. та
№ , яким визначено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток підприємств у розмірі 179 130, 00
грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції прийшов до
висновку щодо неправомірного
формування позивачем податкового
кредиту та валових витрат по
взаємовідносинам з ТОВ «Техпром М», у
зв'язку з фіктивністю правочинів.

Задовольняючи позов, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що прийняті
податкові повідомлення-рішення є
протиправними, у зв'язку з відсутністю
порушення позивачем вимог податкового
законодавства України.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції погоджується з висновком
суду апеляційної інстанції з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 5.1. ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно із пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» передбачено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Таким чином, підставою для включення
витрат з придбання товарів (отримання
робіт, послуг) до складу валових
(витрат, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування) є
належним чином оформлені розрахункові,
платіжні та інші первинні документи.

Згідно із пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного
Закону не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» підставою для нарахування
податкового кредиту є податкова
накладна, що видається платником
податку, який поставляє товари
(послуги), на вимогу їх отримувача.

Підпунктом 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
передбачено обов'язкові реквізити, які
має містити податкова накладна.

Зазначені положення дозволяють
платнику податку формувати податковий
кредит у зв'язку з реальним придбанням
товарів (робіт, послуг) та на підставі
відповідних розрахункових, платіжних
та інших документів, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення податкового обліку.

Отже, Закон України «Про податок на
додану вартість» пов'язує виникнення у
платника податку на додану вартість
права на включення сплачених ним сум
податку до податкового кредиту із
фактичним виконанням робіт (послуг) чи
поставкою товарів, у ціні яких цей
податок сплачений.

Відповідно до пп. 7.7.1. п. 7.7. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для відповідного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що між позивачем та
ТОВ «Техпром М» укладено договір
купівлі-продажу будівельних
матеріалів. Виконання умов вказаного
договору підтверджується
специфікаціями до договору,
видатковими накладними, податковими
накладними, реєстрами виданих та
отриманих податкових накладних,
довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей,
банківськими виписками про оплату
отриманого товару.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що товари придбані
позивачем у ТОВ «Техпром М» для
використання у власній господарській
діяльності, договір між позивачем та
його контрагентом мав на меті настання
реальних правових наслідків, що
обумовлені ним, оскільки товар був
поставлений, оплата проведена, договір
виконано сторонами в повному обсязі.

Крім того, матеріалами справи
підтверджено факт придбання
контрагентом позивача будівельних
матеріалів у виробника ТОВ
«Інвестиційна компанія «Метал
Україна», а саме: копією договору
купівлі-продажу, видатковими
накладними, довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей,
копіями банківських виписок.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції прийшов вірного висновку
щодо задоволення позовних вимог
позивача про скасування спірних
податкових повідомлень-рішень,
оскільки факт здійснення
господарської операції між ТОВ
«Адмір-Ал» та ТОВ «Техпром М» повністю
підтверджується первинними
матеріалами справи.

Щодо посилання в касаційній скарзі
заявника на вирок Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
12.08.2011 року, колегія суддів зазначає, що
вказана обставина не є безумовною
підставою для висновку про порушення
позивачем податкового законодавства,
оскільки норма частини четвертої ст. 72
Кодексу адміністративного судочинства
України поширюється лише на особу, щодо
якої постановлено відповідний вирок
або прийнято постанову. Тому
обов'язковими є лише обставини щодо
безпосередньо цієї особи (засудженого
(виправданого) або притягнутого (не
притягнутого) до відповідальності), а
не щодо інших осіб.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновку суду
апеляційної інстанції та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного судом
апеляційної інстанції ухвалено
законне і обґрунтоване рішення, що
постановлене з дотриманням норм
матеріального і процесуального права
та підстав для його скасування не
вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає межі
перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 221-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
відхилити.

Постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15.10.2013 року у справі № 2а-13899/12/2670
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у
порядку та строки, передбачені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, та на неї може
бути подана заява про перегляд судових
рішень Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук