Справа № 826/16822/13-а
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
1-й інстанції: Федорчук А.Б.
Суддя-доповідач: Кучма А.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

27 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Кучми А.Ю.

суддів:
Аліменка В.О., Безименної
Н.В.,

при секретарі:
Козловій І.І.

розглянувши за відсутності осіб, які
беруть участь в справі, без здійснення
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу відповідно до ст. 41
КАС України у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 08.11.2013 у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ТЕХНО-ЕЛІТ» до Державної податкової
інспекції у Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними дії,
зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н
О В И Л А:

ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ» звернулося до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до ДПІ у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними дій Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві щодо проведення
зустрічної звірки ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ», за
результатами якої складено Акт №
388/22.5-03/35847508 від 23.08.2013 «Про результати
неможливості проведення зустрічної
звірки ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ» () з питань відображення
господарських операцій в
бухгалтерському та податковому
обліках при взаємовідносинах з
контрагентами-покупцями та
контрагентами-постачальниками за
період з 01.01.2013 по 31.07.2013»; визнання
протиправними дій Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві по формуванню в
акті № 388/22.5- 03 35847508 від 23.08.2013 «Про
результати неможливості проведення
зустрічної звірки ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ» () з питань відображення
господарських операцій в
бухгалтерському та податковому
обліках при взаємовідносинах з
контрагентами-покупцями та
контрагентами-постачальниками за
період з 01.01.2013 по 31.07.2013» висновків про
відсутність реальності здійснення
господарських операцій із зазначеними
платниками податків за період серпень
2013; визнати протиправними дії
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві щодо
коригування у електронній базі
«Податковий Блок» показників
податкової звітності з податку на
додану вартість ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ» () за період серпень 2013 року;
зобов'язати Державну податкову
інспекцію у Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві поновити показники податкової
звітності з податку на додану вартість
ТОВ 'ТЕХНО-ЕЛІТ» () за
період серпень 2013 року у електронній
базі «Податковий Блок».

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08.11.2013 вищевказаний адміністративний
позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції як таку, що
постановлена з порушенням норм
матеріального права, та ухвалити нову,
якою у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду - без
змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про необхідність задоволення позовних
вимог, з чим погоджується колегія
суддів з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
на підставі п.73.5 ст.73 Податкового
кодексу України та п. 4,4 Наказу ДПА
України № 236 від 22.04.2011 «Про
затвердження Методичних рекомендацій
щодо організації та проведення
органами державної податкової служби
зустрічних звірок», Лінчук Н.М.,
головним державним податковим
інспектором відділу перевірок з
окремих питань управління податкового
аудиту ДПІ в Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві здійснено відповідні заходи з
метою проведення зустрічної звірки ТОВ
«ТЕХНО-ЕЛІТ» (), за
період: з 01.01.2013 по 31.07.2013.

За результатами перевірки складено акт
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ» з
питань відображення господарських
операцій в бухгалтерському та
податковому обліках при
взаємовідносинах з
контрагентами-покупцями та
контрагентами-постачальниками за
період 01.01.2013 по 31.07.2013, №388/22.5-03/ 35847508 від
23.08.2013 (надалі по тексту Акт).

В акті перевірки зазначено: «На
податкову адресу підприємства; 04073. м.
Київ, Оболонський район, вул. Фрунзе.
буд. 160, корп. Б. кв. 709 було здійснено
виїзд, в результаті чого встановлено,
що за вказаною адресою підприємство не
знаходиться.».

Відповідачем надано суду першої
інстанції заперечення на позовну заяву
з додатком - Висновок «Про результати
відпрацювання ризикового платника
податків оперативним управлінням ДПІ у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві» за
№3792/07-05 від 16.08.2013 (надалі по тексту
Висновок № 3792/07-05).

У Висновку № 3792/07-05 зазначено, що
податкова адреса платника податків
(ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ»): м. Київ, вул. Фрунзе,
160.

Відповідач в запереченнях на позовну
заяву зазначає, що ним на підставі п. 73.5
ст. 73 Податкового кодексу України
проведено зустрічну звірку. В той же
час зустрічна звірка не є перевірками і
проводиться в порядку, визначеному
Кабінету Міністрів України, за
результатами зустрічних звірок
складається довідка, яка надається
суб'єкту господарювання у десятиденний
термін.

Згідно із Порядком проведення органами
державної податкової служби
зустрічних звірок, затвердженого
постановою КМУ № 1232 від 27.12.2010,
зустрічна звірка полягає у зіставленні
даних первинних бухгалтерських та
інших документів суб'єкта
господарювання, що здійснюється
органами державної податкової служби,
з метою документального підтвердження
господарських відносин з платником
податків та зборів, а також
підтвердження відносин, виду, обсягу і
якості операцій і розрахунків, що
здійснювалися між ними, для з'ясування
їх реальності та повноти відображення
в обліку платника податків.

Зустрічні звірки провадяться у
суб'єктів господарювання, щодо
здійснення операцій з якими під час
перевірки платника податків та зборів
виникають сумніви стосовно факту
здійснення таких операцій або якщо
існують розбіжності задекларованих у
деклараціях з податку на додану
вартість показників податкового
кредиту та податкових зобов'язань.

Однак, відповідачем здійснено саме
позапланову перевірку позивача, про що
свідчать складання Акту № 388/22.5-03/ 35847508
від 23.08.2013, оскільки в матеріалах справи
відсутня Довідка.

Виходячи з правового аналізу п. 75, 77, 78,
п. 79.1 статті 79 Податкового кодексу
України колегія суддів вважає вірним
висновок суду першої інстанції, що
документальна позапланова невиїзна
перевірка проводиться на підставі
наказу керівника органу державної
податкової служби та за наявності
підстав для її проведення, тобто наказ
про проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки
приймається після встановлення
наявності підстав для проведення такої
перевірки, а не навпаки.

Судом першої інстанції встановлено, що
перевірка ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ» проводилася
Лінчук Н.М., головним державним
податковим інспектором відділу
перевірок з окремих питань управління
податкового аудиту ДПІ в Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві, в той час, як
законодавством передбачено, що
перевірки проводяться виключно на
підставі Наказу.

Таким чином, в даному випадку для
проведення перевірки мав слугувати
саме наказ.

Підставою для перевірки мало стати
виявлення недостовірності даних, що
містяться у податкових деклараціях,
поданих ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ», та якщо ТОВ
«ТЕХНО-ЕЛІТ» не надало пояснення та їх
документальні підтвердження на
письмовий запит відповідача протягом
десяти робочих днів з дня отримання
запиту.

Відповідачем не надано суду докази
того, на підставі чого було проведено
перевірку ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ».

В матеріалах справи відсутні докази
виходу співробітників податкового
органу на встановлення місця
знаходження за адресою ТОВ
«ТЕХНО-ЕЛІТ»: м. Київ, Оболонський
район, вул. Фрунзе. буд. 160, корп. Б. кв. 709,
та посилання в Акті про неможливість
проведення зустрічної звірки на
відсутність ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ» за
адресою м. Київ, Оболонський район, вул.
Фрунзе, буд. 160, корп. Б. кв. 709 є
протиправним, оскільки в Висновку
№3792/07-05 зазначено м. Київ, вул. Фрунзе,
буд. 160, що в свою чергу свідчить, що
фактично не встановлювалося місце
знаходження Товариства.

В Акті перевірки зазначено наступне: «
2.3.1. Місцезнаходження ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ»
відповідно до свідоцтва про державну
реєстрацію: 04211, м. Київ, вул. Приозерна,
д.2. Фактичне місцезнаходження
підприємства: УКРАЇНА, 4073, М.КИЇВ,
ОБОЛОНСЬКИЙ Р-Н, ВУЛ. ФРУНЗЕ, БУД. 160,
КОРП. Б, КВ 709».

З огляду на викладене вбачається, що
перевірка податковим органом
проводилася з порушенням норм закону
та за відсутності направлення позивачу
письмового запиту про надання пояснень
та їх документальні підтвердження (на
фактичну та юридичну адресу); крім того,
відповідач не надав суду доказів того,
що Товариство не надало пояснення та їх
документальні підтвердження на його
письмовий запит, відсутні докази
виходу на податкову адресу ТОВ
«ТЕХНО-ЕЛІТ» (на фактичну та юридичну
адресу), тобто, рішення про проведення
документальної позапланової невиїзної
перевірки проведено за відсутності
наказу та за відсутності підстав для
проведення такої перевірки.

Доказів на підтвердження того, що наказ
про проведення перевірки прийнято за
наявності обставин для проведення
такої перевірки, визначених пунктом 78.1
статті 78 Податкового кодексу України,
відповідачем не надано.

Крім того, як вірно зазначено судом
першої інстанції, при проведенні
перевірки відповідачем порушено
вимоги п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу
України, а саме, не було належним чином
повідомлено позивача про проведення
перевірки та не надано доказів того, на
підставі чого було здійснено
перевірку.

Отже, вимоги позивача в частині щодо
визнання протиправними дій Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві щодо проведення
зустрічної звірки ТОВ 'ТЕХНО-ЕЛІТ», за
результатами якої складено Акт №
388/22.5-03/35847508 від 23.08.2013 «Про результати
неможливості проведення зустрічної
звірки ТОВ «ТЕХНО-ЕЛІТ» () з питань відображення
господарських операцій в
бухгалтерському та податковому
обліках при взаємовідносинах з
контрагентами-покупцями та
контрагентами-постачальниками за
період з 01.01.2013 по 31.07.2013» є такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідачем в Акті перевірки зроблено
висновок про невідповідність
укладених договорів вимогам ст. 203 ЦК
України та, відповідно, наявність, у
зв'язку з цим, підстав передбачених п. 1
ст. 215 ЦК України.

Суд першої інстанції вірно не
погодився з позицією відповідача щодо
нікчемності угод з огляду на наступне.

В матеріалах справи наявні копії
наступних документів: Договорів
купівлі-продажу, Договори оренди,
Договори постачання та інші Договори,
податкові накладні, видаткові
накладні, довіреності на отримання
товарів, замовлення на отримання
товару, специфікації, банківські
виписки та інші докази (оригінали були
оглянуті в судовому засіданню, копії
залучені до матеріалів справи), які
були укладені між Позивачем та його
контрагентами на протязі 2013 року.

Як зазначено Вищим адміністративним
судом України в інформаційному листі
від 02.06.2011 р. N 742/11/13-11, оцінюватися при
дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Водночас податкові органи не
позбавлені права звернутися до
адміністративного суду з вимогою про
визнання недійсним правочину,
укладеного між останнім у ланцюгу
постачань платником податку та його
контрагентом, з метою, завідомо
суперечною інтересам держави та
суспільства та стягнення в дохід
держави коштів, одержаних сторонами
оспорюваного правочину за такими
угодами, як це установлено частиною
третьою статті 228 Цивільного кодексу
України.

Умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.
Відповідні обставини повинні бути
відображені в мотивувальній частині
судового рішення про визнання
недійсним правочину як такого, що
вчинений юридичними особами із
завідомо суперечною інтересам держави
та суспільства метою. Зокрема, слід
установити персоналії посадових осіб,
у яких виник умисел на вчинення
протиправного правочину, зміст їх
умислу, обставини, за яких такий умисел
виник, тощо.

Перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

З врахування викладених норм права
колегія суддів вважає вірним висновок
суду першої інстанції, що податковим
органом не доведені обставини на
підтвердження того, що укладаючи
оскаржені договори сторони діяли з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства.

На підставі ст. 9 розділу 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» судом
першої інстанції вірно зазначено, що
позивачем надано переконливі докази
того, що договори були укладено з метою
настання реальних обставин, а тому
висновки викладені в Акті перевірки є
помилковими та викладеними з
порушенням норм податкового права.

Сторонами не заперечується та
обставина, що на момент вчинення
господарських правовідносин між
позивачем та контрагентом, контрагенти
позивача та позивач, як юридичні особи
були внесені в Єдиний державний реєстр
юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців та були зареєстровані
платником податку на додану вартість.

Податкове законодавство не містить в
собі таких підстав для збільшення
(зменшення) платнику податків
грошового зобов'язання з податків, як
припущення контролюючого органу щодо
ознак фіктивності правочинів або
існування тверджень податкового
органу щодо нікчемності правочинів, а
фактичність господарських операцій
позивача з контрагентами
підтверджується належним чином
завіреними копіями письмових доказів,
наявних в матеріалах справи.

За п. 18 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову
практику розгляду справ про визнання
правочинів недійсними»: при
кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України має
враховуватись вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі.

Однак, відповідачем не було надано
доказів наявності вироку суду відносно
будь-кого Позивача та контрагентів за
ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.
205 КК України (фіктивне підприємництво),
а договір, укладений позивачем з даними
товариствами до теперішнього часу у
судовому порядку не визнано
недійсними.

Податковим органом не було надано
рішення суду у цивільній чи
господарській справі, вироку суду у
кримінальній справі або іншого
належного доказу на підтвердження
«фіктивності» здійснених позивачем
господарських операцій.

Не надано також добутих у визначений
процесуальним законодавством спосіб
доказів підробки документів або
складання фіктивних документів на
підтвердження здійснених позивачем
господарських операцій. Зазначене
вказує на необґрунтованість тверджень
відповідача про фіктивність
проведених позивачем господарських
операцій.

З аналізу вищезазначених норм закону
та матеріалів справи, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
позивачем надано суду переконливі
докази того, що договори були укладені
з метою настання реальних обставин, а
тому висновки викладені в Акті
перевірки є помилковими та викладеними
з порушенням норм податкового права.

Таким чином, позовні вимоги в частині
щодо визнання протиправними дій
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві по
формуванню в акті № 388/22.5- 03 35847508 від
23.08.2013 р. «Про результати неможливості
проведення зустрічної звірки ТОВ
«ТЕХНО-ЕЛІТ» () з питань
відображення господарських операцій в
бухгалтерському та податковому
обліках при взаємовідносинах з
контрагентами-покупцями та
контрагентами-постачальниками за
період з 01.01.2013 р. по 31.07.2013 року»
висновків про відсутність реальності
здійснення господарських операцій із
зазначеними платниками податків за
період серпень 2013 року підлягають
задоволенню.

Контроль за своєчасністю,
достовірністю, повнотою нарахування та
сплатою податків та зборів
(обов'язкових платежів), а також
контроль за поданням платниками
податків податкових декларацій,
розрахунків та інших документів,
пов'язаних з обчисленням податків,
інших платежів, перевірка їх
достовірності є одними з основних
функцій державних податкових
інспекцій в районах, містах без
районного поділу, районах у містах,
міжрайонних та об'єднаних державних
податкових інспекцій.

Зі змісту підпунктів п. 9.8 ст. 9 п. 16.1.2, п.
16.1.3 п. 16.1 ст. 16, п. 46.1, ст. 50, п. 54.1 пп. 54.3.2 п.
54.3 ст. 54, п. 179.5 ст. 179 ПК України, пп. 4.4 п. 4
Методичних рекомендацій щодо
приймання та комп'ютерної обробки
податкової звітності платників
податків в органах ДПС України,
затверджених наказом ДПА України516 від
14.06.2012 вбачається, що обов'язок платника
податків подати декларацію з податку
на додану вартість узгоджується з
обов'язком податкового органу прийняти
таку декларацію та, при відсутності
зауважень до її оформлення,
відобразити показники цієї декларації
у відповідних базах податкової
звітності.

Відтак, показники податкового кредиту
та податкових зобов'язань конкретного
платника податків, які відображаються
в Деталізованій базі співставлення,
формуються на підставі показників
поданих таким платником податків
податкових декларацій з податку на
додану вартість з додатком № 5 до
податкової декларації з податку на
додану вартість, і повинні їм
відповідати.

Вичерпний перелік прав, наданих
відповідачу чинним законодавством при
здійсненні ним своїх повноважень,
наведений у ст. 20 ПК України.

Колегія суддів доходить аналогічного з
судом першої інстанції висновку, що
самостійна зміна відповідачем в
Деталізованій базі співставлення
показників податкового кредиту та
податкових зобов'язань позивача без
зміни цих показників самим позивачем
шляхом подання уточнюючих декларацій
(розрахунків), порушує його права та
інтереси, оскільки позивач, як платник
податків, має право розраховувати на
те, що задекларовані ним в податкових
деклараціях показники податкового
кредиту та податкових зобов'язань
відповідають показникам з
централізованої бази даних податкової
звітності.

Специфікою податку на додану вартість
є те, що цей податок сплачується у
складі ціни товарів (робіт, послуг), а
одна операція з продажу товару (наданню
послуг) викликає відповідні податкові
наслідки у обох сторін цієї операції,
які є платниками податку на додану
вартість: у продавця - податкові
зобов'язання, а у покупця - податковий
кредит на аналогічну суму.

Згідно пп. 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 ПК України
податкове повідомлення-рішення -
письмове повідомлення контролюючого
органу (рішення) про обов'язок платника
податків сплатити суму грошового
зобов'язання, визначену контролюючим
органом у випадках, передбачених цим
Кодексом та іншими законодавчими
актами, контроль за виконанням яких
покладено на контролюючі органи, або
внести відповідні зміни до податкової
звітності.

Судом наголошується, що чинна форма «Р»
податкового повідомлення-рішення
згідно з додатком 2 Порядку направлення
органами державної податкової служби
податкових повідомлень-рішень
платникам податків, затвердженого
наказом ДПА України № 985 від 22.12.2010 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України за № 1440/18735 від 30.12.2010,
передбачає місце для внесення даних
про збільшення/зменшення податковим
органом суми грошового зобов'язання.

Як висновок, за змістом вищезазначених
норм платник податків самостійно
обчислює суму податкового
зобов'язання, яку зазначає у податковій
декларації, а у випадку заниження або
завищення ним суми податкових
зобов'язань, обов'язок визначати
податкове зобов'язання платника
податків або повідомляти про
необхідність внесення відповідних
змін до податкової звітності покладено
на податковий орган шляхом прийняття
податкового повідомлення-рішення.

Податкові повідомлення-рішення за
результатами перевірки та на підставі
Акту перевірки не приймалось. Проте,
інформація на підставі висновків Акту
перевірки була введена до електронної
бази «Податковий Блок».

Отже відповідач, використовуючи
висновки Акту перевірки, не вчинив
передбачених законом дій, а саме, не
прийняв податкове
повідомлення-рішення.

З аналізу матеріалів справи суд
зазначає, що поведінка суб'єкта владних
повноважень у такий спосіб ставить
суб'єкта господарювання (позивача) у
правову невизначеність, оскільки, з
одного боку, є висновки Актів перевірки
про встановлені порушення закону, а з
іншого боку, такі дії відповідача
зачіпають не лише законні інтереси
позивача, а й позбавляють його
можливості для оскарження такого акту
або визнання його незаконним, а тому, в
даному випадку, позовні вимоги
позивача в даній частині підлягають
задоволенню.

З урахуванням вище викладеного та
приписів ст. 159 КАС України, колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08.11.2013 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Повний текст ухвали виготовлено:
04.03.2014.

Головуючий-суддя:
А.Ю. Кучма

Судді:
В.О. Аліменко

Н.В. Безименна

Головуючий суддя
Кучма А.Ю.

Судді:
Аліменко В.О.

Безименна Н.В.