Справа № 2а-2506/325/11
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/19767/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Іваненко Я.Л.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Чернігова про
поновлення виплати пенсії, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Чернігова на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 січня 2012
року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Чернігова про
поновлення виплати пенсії.

Постановою Деснянського районного
суду м. Чернігова від 13 січня 2011 року,
позивачу відмовлено у задоволенні
позову.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 січня 2012
року було скасовано постанову суду
першої інстанції та ухвалено нову
постанову, якою позов задоволено.
Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Деснянському районі м.
Чернігова поновити, починаючи з квітня
2010 року включно, нарахування та виплату
ОСОБА_3 пенсії за віком у порядку та у
розмірі, визначеному положеннями
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції у справі,
Управління Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Чернігова
звернулося з касаційною скаргою, в якій
просить рішення суду апеляційної
інстанції скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_3 у листопаді 2009
року виїхав до м. Усть-Лабинська
Краснодарського району Російської
Федерації. Відповідно до довідки
Управління Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Чернігова № 1581/08
від 30 березня 2010 року, позивач
перебував на обліку в Управлінні
пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Чернігова та
виплата йому пенсії з 01 квітня 2010 року
була припинена, на підставі статті 51
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Відповідно до статті 51 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання.

Згідно частин 1,2 статті 4 вказаного
Закону, законодавство про пенсійне
забезпечення базується на Конституції
України, складається з Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, цього Закону,
закону про недержавне пенсійне
забезпечення, законів, якими
встановлюються умови пенсійного
забезпечення, відмінні від
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування та
недержавного пенсійного забезпечення,
міжнародних договорів з пенсійного
забезпечення, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України
(далі - закони про пенсійне
забезпечення), а також інших законів та
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до законів про пенсійне
забезпечення, що регулюють відносини у
сфері пенсійного забезпечення в
Україні.

Якщо міжнародним договором України,
згода на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, встановлено
інші норми, ніж ті, що передбачені
законодавством України про пенсійне
забезпечення, то застосовуються норми
міжнародного договору.

Відповідно до частини 1 статті 7 Угоди
про гарантії прав громадян
держав-учасниць СНД у галузі
пенсійного забезпечення від 13 січня 1992
року, яка була підписана також
Україною, при переселенні пенсіонера в
межах держав-учасниць Угоди виплата
пенсії за попереднім місцем проживання
припиняється, якщо пенсія того ж виду
передбачена законодавством держави за
новим місцем проживання пенсіонера.

Згідно частини 3 статті 3 Федерального
закону Російської Федерації «Про
державне пенсійне забезпечення в
Російській Федерації» іноземні
громадяни і особи без громадянства, що
постійно проживають в Російській
Федерації, мають право на трудову
пенсію нарівні з громадянами
Російської Федерації за виключенням
випадків, встановлених федеральним
законом або міжнародним договором
Російської Федерації.

Відповідно до статті 2 Федерального
закону Російської Федерації «Про
правове становище іноземних громадян в
Російській Федерації», іноземним
громадянином, який постійно проживає в
Російській Федерації є особа, яка
отримала вид на проживання.

Згідно статті 8 цього ж Закону, вид на
проживання може бути виданий
іноземному громадянину за його заявою
протягом строку дії дозволу на
тимчасове проживання і за наявності
законних підстав. До отримання виду на
проживання іноземний громадянин має
прожити в Російській Федерації не
менше одного року на підставі дозволу
на тимчасове проживання.

Таким чином, до отримання виду на
проживання громадянин вважається
таким, що тимчасово проживає на
території Російської Федерації, а тому
не позбавлений права повернутися на
територію України.

Як було встановлено судом апеляційної
інстанції, позивач 17 травня 2011 року
отримав «вид на жительство
иностранного гражданина», а тому до
цього часу мав право отримувати пенсію,
як громадянин України, відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Враховуючи вказане, колегія суддів
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції, що позовні
вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
а також те, що постанова суду першої
інстанції скасована судом апеляційної
інстанції, а в справі ухвалено нове
законне рішення, колегія суддів вважає,
що касаційну скаргу слід залишити без
задоволення, а ухвалу суду апеляційної
інстанції залишити без змін, оскільки
вона прийнята з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана правильно, а доводи касаційної
скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Чернігова
залишити без задоволення, а постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 січня 2012
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: