Справа № 2а-1844/10/1970
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року м.
Львів Справа
№ 9104/30214/10

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Клюби В.В., Яворського І.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Комунального підприємства «Еней» на
постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 18 травня 2010
року по справі № 2-а-1844/10/1970 за позовом
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Комунального підприємства «Еней» про
стягнення
адміністративно-господарський санкцій
та пені,

ВСТАНОВИВ:

Тернопільське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Комунального підприємства
«Еней» (далі - КП «Еней»), в
якому просило стягнути з відповідача
на його користь
адміністративно-господарські санкції
в розмірі 23520.58 грн. та пеню в розмірі
296.36 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що відповідачем, в порушення
вимог Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», не виконано нормативу
робочих місць з працевлаштування
інвалідів.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 18 травня
2010 року вказаний позов задоволено
частково, стягнуто з відповідача на
користь позивача 19600.50 грн.
адміністративно-господарських санкцій
та 247.00 грн. пені.

Постанова мотивована тим, що
відповідачем створено робочі місця
відповідно до нормативів, встановлених
статтею 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», у березні-квітні 2009 року ним
вжито необхідних заходів щодо
створення робочих місць та
працевлаштування інвалідів, а відтак,
адміністративно-господарські санкції
підлягають застосування до
відповідача лише за період, коли такі
заходи не вживались.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, у якій, з посиланням на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить його скасувати та відмовити в
задоволенні позову в частині стягнення
з нього 19600.50 грн.
адміністративно-господарських санкцій
та 247.00 грн. пені.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги вказує на те, що судом першої
інстанції не враховано те, що його
обов'язок щодо створення робочих місць
для інвалідів не супроводжується його
обов'язком підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця, а відтак,
створення ним відповідних робочих
місць та подання до державної служби
зайнятості звітів про наявність
вільних робочих місць та потребу в
працівниках за формою № 3-ПН за
березень та квітень 2009 року, свідчить
про відсутність підстав для
застосування до нього
адміністративно-господарських санкцій
за 2009 рік.

Особи, які беруть участь в справі, в
судове засідання не з'явилися, хоча
були належним чином повідомлені про
дату, час і місце судового засідання,
тому на підставі пункту 2 частини 1
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України суд розглядає
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Частиною 1 статті 20 цього Закону
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Згідно з частиною 2 статті 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Таким чином, законодавством
встановлюється обов'язковий для
підприємств норматив робочих місць,
призначених для забезпечення
працевлаштування інвалідів, а також
передбачається сплата підприємствами
адміністративно-господарських санкцій
у разі порушення встановлених
нормативів щодо створення робочих
місць для інвалідів.

При цьому,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України,
податковим законодавством, а є заходом
впливу на правопорушника у сфері
господарювання у зв'язку зі скоєнням
правопорушення.

Разом з тим, відповідно до частини 1
статті 218 Господарського кодексу
України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 статті 218 Господарського
кодексу України передбачено, що
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Згідно з частиною 3 статті 18 даного
Закону підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

За змістом статті 18-1 цього ж Закону
пошук підходящої роботи для інваліда
здійснює державна служба зайнятості.

Викладене дає підстави для висновку, що
обов'язок підприємства зі створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону
України «Про зайнятість населення»
підприємства зобов'язані щомісячно
подавати центрам зайнятості за місцем
їх реєстрації адміністративні дані у
повному обсязі про наявність вільних
робочих місць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів.

Відповідно до наданого відповідачем
Звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2009 рік
за формою № 10-ПІ середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу КП «Еней» у 2009 році
становила 68 осіб, з них
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність - 1 особа, кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог статті 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
становила 3 особи.

Звіти форми № 3-ПН про наявність
вакансій для працевлаштування
інвалідів до Тернопільського міського
центру зайнятості відповідач подавав
лише в березні та квітні 2009 року.

Отже, відповідачем не було виконано у
повному обсязі обов'язок по
інформуванню державної служби
зайнятості щодо утворення
(пристосування) робочих місць та
наявності вакансій для
працевлаштування інвалідів, що
свідчить про невжиття відповідачем
необхідних заходів, передбачених
законодавством, чинним на момент
виникнення спірних правовідносин, щодо
недопущення правопорушення у сфері
господарювання.

Враховуючи викладене, у зв'язку з
невиконанням відповідачем нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2009 році, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про те, що вимоги позивача щодо
стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених статтю 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», та
пені за порушення терміну сплати
адміністративно-господарських
санкцій, є обґрунтованими.

Щодо правомірності відмови в
задоволенні позову щодо стягнення 3920.08
грн. адміністративно-господарських
санкцій та 49.36 грн. пені, то в цій
частині рішення суду першої інстанції
не переглядається, оскільки згідно з
вимогами статті 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції переглядає
судове рішення суду першої інстанції
лише в межах апеляційної скарги.

За наведених обставин суд приходить до
висновку, що доводи апеляційної скарги
зазначених висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку, що суд першої інстанції при
розгляді справи неправильно
застосовував норми матеріального і
процесуального права, що відповідно до
частини 1 статті 200 КАС України є
підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення, а постанови
суду - без змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 197, 198, 200, 205,
206, 254, 256 КАС України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства «Еней» залишити без
задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 18 травня 2010
року по справі № 2-а-1844/10/1970 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
А.І. Рибачук

Судді
В.В. Клюба

І.О. Яворський