Справа № 2а/2570/2033/12
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/14669/13

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Приходько І.В., Степашко О.І.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Чернігівська агропромислова компанія"
(далі - Товариство)

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.11.2012

у справі № 2а/2570/2033/2012

за позовом Товариства

до державної податкової інспекції у м.
Чернігові Чернігівської області
Державної податкової служби (далі - ДПІ)

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про визнання нечинними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 31.05.2011 №
та № .

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 12.07.2012 позов
задоволено повністю. У прийнятті цієї
постанови суд виходив, зокрема, з того,
що реальність виконання спірних
операцій з придбання позивачем
сільськогосподарської продукції та
послуг підтверджується документально,
тоді як допущені його контрагентами
зловживання у сфері податкових
правовідносин не можуть впливати на
податковий облік Товариства.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.11.2012
назване рішення суду першої інстанції
скасовано; у позові відмовлено з
посиланням, зокрема, на вироки у
кримінальних справах, якими
встановлено факти завідомого
підроблення первинних документів за
спірними операціями з метою отримання
податкової економії.

Посилаючись на невідповідність
висновків апеляційного суду
положенням чинного законодавства та
дійсним обставинам справи, Товариство
звернулося до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення Чернігівського окружного
адміністративного суду зі спору як
помилково скасоване.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення касаційних
вимог Товариства виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
податковою інспекцією було проведено
документальну планову невиїзну
перевірку Товариства з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.07.2009 по
31.12.2010.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом було складено акт
від 17.05.2011 № 489/23/14252343 та прийнято
податкові повідомлення-рішення від
31.05.2011:

№ , згідно з яким Товариству
визначено грошове зобов'язання з
податку на прибуток у сумі 2 625 891 грн. (у
тому числі 2 100 713 грн. за основним
платежем та 525 178 грн. за штрафними
санкціями);

№ , за яким позивачеві збільшено
суму грошового зобов'язання з ПДВ у
сумі 308 984 грн. (у тому числі 247 187 грн. за
основним платежем та 61 797 грн. за
штрафними санкціями).

Підставою для зазначених донарахувань
став висновок податкового органу про
невключення позивачем до бази та
об'єкта оподаткування податку на
прибуток та податку на додану вартість
операції з продажу
товарно-матеріальних цінностей ОСОБА_1
на загальну суму 90400 грн. (у тому числі
15066,67 грн. ПДВ). Крім того, за висновком
ДПІ, позивач безпідставно зменшив
оподатковуваний доход на суму витрат
за операціями з придбання соняшника та
послуг в рамках господарських
правовідносин з приватним
підприємством «Газ Нафта Сервіс»,
приватним підприємством «Чернігів
Марвік», та з акціонерним товариством
«Агропромпостач», а також незаконно
включив до податкового кредиту ПДВ у
ціні придбаної продукції та послуг.

На обґрунтування цього висновку
податкова інспекція зазначає про
безтоварний характер цих операцій, які
не опосередковувалися фактичним рухом
активів, що підтверджується
обставинами, встановленими вироками
судів у кримінальних справах по
обвинуваченню керівників приватного
підприємство «Газ Нафта Сервіс»,
приватного підприємство «Чернігів
Марвік» та акціонерного товариства
«Агропромпостач».

А відтак, за висновком ДПІ, складені від
імені названих контрагентів первинні
документи (у тому числі податкові
накладні) не є достовірними, не
підтверджують фактичного виконання
спірних операцій з поставки товарів та
послуг в адресу позивача, а відтак не
можуть бути підставою для формування
товариством даних податкового обліку
(зокрема, податкового кредиту).

Як випливає з визначення, що міститься
у пункті 1.7 статті 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» (який діяв
на час виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 названого Закону податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За змістом підпункту 7.2.6 пункту 7.2 цієї
ж статті Закону підставою для
нарахування податкового кредиту є
податкова накладна, що видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

На час виникнення спірних
правовідносин порядок формування
валових витрат був врегульований
статтею 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5
названого Закону передбачено, що до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту
5.3 статті 5 Закону заборонено відносити
до складу валових витрат будь-які
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що підставою виникнення у
платника права на податковий кредит та
на формування валових витрат є реальне
здійснення операцій з придбання
товарів (робіт, послуг) з метою їх
використання в оподатковуваних
операціях, а також оформлення
зазначених операцій необхідними
документами первинного обліку
(зокрема, податковими накладними).

При цьому як відомості, що містяться у
податкових накладних, так і дані
первинних документів, що складаються
при здійсненні господарської операції
та подаються платником до
контролюючого органу, мають
відповідати установленим вимогам та
містить достовірну інформацію про
обставини, з якими законодавством
пов'язує реалізацію права платника на
податковий кредит.

Відмова в отриманні податкової вигоди
за наявності у документах платника
недостовірних та суперечливих
відомостей є податковим ризиком. У
цілях підтвердження обґрунтованості
заявлених податкових вигод має бути
встановлений їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку про
достовірність первинних документів, у
тому числі й відносно учасників та умов
господарських операцій.

Слід також зазначити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість податкового кредиту
та валових витрат первинними
документами покладається на платника,
позаяк саме він виступає суб'єктом, що
використовує визначено постачальником
вартість товару та включену
постачальником до ціни товару суму ПДВ
при обчисленні суми податків, які
підлягають перерахуванню до бюджету.

У даному разі висновок податкової
інспекції (який був підтриманий
апеляційним судом) про недостовірність
представлених позивачем первинних
документів та невідповідність даних
податкового обліку Товариства
фактичному змісту господарських
правовідносин ґрунтується на тому, що
вироками судів було засуджено
директорів підприємств-постачальників
за вчинення злочинів, передбачених
статтями 205 (фіктивне підприємництво),
358 (підроблення документів), 366 (службове
підроблення) Кримінального кодексу
України. При цьому зазначеними
вироками встановлено, що названі
підприємства не провадили будь-якої
фактичної господарської діяльності;
від імені цих підприємств складалися
завідомо неправдиві первинні
документи, що відображали неіснуючі
господарські відносини з іншими
суб'єктами господарювання з метою
сприяння останнім у створенні
сприятливих наслідків у податковому
обліку (зокрема, у вигляді мінімізації
податкових зобов'язань) та переведення
безготівкових коштів у готівку.

Згідно з частиною четвертою статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС) вирок суду у
кримінальному провадженні або
постанова суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

А відтак з урахуванням факту
фіктивності господарської діяльності
спірних постачальників Товариства
згідно з вироками судів (копії яких
долучені до матеріалів справи)
апеляційний суд правильно застосував
наведену процесуальну норму та
об'єктивно оцінив встановлені цими
вироками обставини як свідчення
відсутності реального характеру
поставок між приватним підприємством
«Газ Нафта Сервіс», приватним
підприємством «Чернігів Марвік»,
акціонерним товариством
«Агропромпостач» та позивачем; на
підставі цього суд апеляційної
інстанції зробив правильний висновок,
що первинні документи, виписані для
оформлення господарських операцій
позивача з цими контрагентами, не мають
юридичної сили первинних документів та
не можуть підтверджувати
правомірність формування податкового
кредиту та валових витрат. Правова
оцінка обставин даної справи була
здійснена апеляційним судом з
дотриманням правил оцінки доказів,
встановлених нормами статті 86 КАС.

Таке правозастосування судом
апеляційної інстанції відповідає
правовій позиції Верховного Суду
України, висловленій, зокрема, в
постанові від 27.03.2012 у справі за позовом
приватного підприємства «Ангара» до
державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва, Головного
управління Державного казначейства
України в м. Києві про скасування
податкового повідомлення-рішення та
стягнення бюджетного відшкодування. У
цій постанові Верховний Суд України
зазначив, що надання податковому
органу належним чином оформлених
документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою одержання податкової вигоди є
підставою для її одержання, якщо
податковий орган не встановив та не
довів, що відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність даних в яких
установлена судом.

Позивачем не спростовано і зафіксовані
в акті перевірки факти щодо
невключення до валового доходу та до
податкового зобов'язання з ПДВ
вартості поставленого на користь
ОСОБА_1 товару за правилом «першої
події», як того вимагають підпункт 11.3.1
пункту 11.3 статті 11 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
та підпункт 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Доводи касаційної скарги не
спростовують наведених висновків
апеляційного суду. Фактично у поданій
скарзі позивач наголошує на
необхідності покладення судом
апеляційної інстанції в основу рішення
у справі висновку експерта, втім згідно
з частиною п'ятою статті 82 КАС висновок
експерта не є обов'язковим для суду та
не має статусу переважного доказу у
справі.

За таких обставин апеляційний суд
цілком обґрунтовано відмовив у позові
Товариства, у зв'язку з чим передбачені
законом підстави для скасування
оскаржуваної постанови апеляційної
інстанції відсутні.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Чернігівська агропромислова компанія"
залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.11.2012 у
справі № 2а/2570/2033/2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку статей 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.В. Приходько О.І. Степашко