Справа № 2а-9136/10/1270
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/11580/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Островича С.Е.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в Лутугинському
районі Луганської області

на постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 09 грудня
2010 року

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 16 лютого 2011
року

у справі № 2а-9136/10/1270

за позовом Відкритого акціонерного
товариства «Групова збагачувальна
фабрика «Білоріченська»

до Державної податкової інспекції в
Лутугинському районі Луганської
області

про визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 09 грудня
2010 року, залишеною без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 16 лютого 2011
року, адміністративний позов
Відкритого акціонерного товариства
«Групова збагачувальна фабрика
«Білоріченська» (позивач) до Державної
податкової інспекції в Лутугинському
районі Луганської області (відповідач)
задоволено. Визнано неправомірними дії
ДПІ в Лутугинському районі Луганської
області стосовно зарахування грошових
коштів, сплачених позивачем платіжними
дорученнями № 1067 від 29 липня 2010 року; №
1075 від 30 липня 2010 року; № 1144 від 19 серпня
2010 року; № 1306 від 29 вересня 2010 року; № 1452
від 29 жовтня 2010 року не у
відповідності з призначенням платежу.
Зобов'язано ДПІ в Лутугинському районі
Луганської області зарахувати
перераховані грошові кошти у
відповідності з призначенням платежу,
вказаним в платіжних дорученнях № 1067
від 29 липня 2010 року; № 1075 від 30 липня 2010
року; № 1144 від 19 серпня 2010 року;
№ 1306 від 29 вересня 2010 року; № 1452 від 29
жовтня 2010 року. Стягнуто з Державного
бюджету України на користь ВАТ
«Групова збагачувальна фабрика
«Білоріченська» судові витрати із
сплати судового збору в розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями у справі, відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
ставиться питання про скасування
постановлених у справі судових рішень
та прийняття нового - про
відмову в задоволенні позовних вимог.

В запереченні на касаційну скаргу
позивач просить відмовити в її
задоволенні, а постановлені у справі
судові рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем здійснено
розподіл сплачених позивачем сум
поточних податкових зобов'язань з
податку на додану вартість та із збору
за забруднення навколишнього
середовища на погашення податкового
боргу інших податкових періодів та
пені, про що на адресу ВАТ «Групова
збагачувальна фабрика «Білоріченська»
направлено відповідні повідомлення.

Задовольняючи адміністративний позов,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до підпункту 16.3.3
пункту 16.3 статті 16 Закону України від
21 грудня 2000 року № 2181-III «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі - Закон №
2181-III) при частковому погашенні
податкового боргу сума такої частки
визначається з урахуванням пені,
нарахованої на таку частку. Податковий
борг, що погашається частково,
сплачується разом зі сплатою пені,
нарахованої відповідно до такої
частки, єдиним платіжним документом, в
якому суми такого податкового боргу та
такої пені визначаються окремо.
Платіжні документи, які не містять
окремо виділену суму податкового боргу
та суму пені, не приймаються до
виконання.

Якщо платник податків не сплачує
пеню разом зі сплатою податкового
боргу (його частини) або не визначає її
окремо у платіжному документі (чи
визначає з порушенням зазначеної
пропорції), то податковий орган
самостійно здійснює розподіл такої
сплаченої суми на суму, що
спрямовується на погашення такого
податкового боргу (його частини), та
суму, що спрямовується на погашення
пені, нарахованої на суму такого
погашеного податкового боргу (його
частини), та надсилає такому платнику
податків повідомлення, в якому
міститься зазначена інформація.

Аналіз положень підпункту 16.3.3
пункту 16.3 статті 16 Закону № 2181-III дає
підстави для висновку про те, що
розподіл сплаченої платником податку
суми можливий лише у випадку, коли
платник сплачує податковий борг та не
сплачує пеню, нараховану на такий
податковий борг.

Поряд з цим, обґрунтовуючи свою правову
позицію, контролюючий орган посилався
на пункт 7.7 статті 7 Закону № 2181-III, яким
передбачено пріоритет погашення
податкового боргу перед сплатою
податкових зобов'язань з відповідного
обов'язкового платежу.

Разом з тим, Законом № 2181-III, який є
спеціальним законом з питань
оподаткування і який установлює
порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими
фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначені заходи, які вживаються
контролюючим органом з метою погашення
платниками податків податкового боргу.
Серед таких заходів немає зміни
призначення платежу, самостійно
визначеного платником податків.

Як передбачено підпунктом 7.1.1 пункту 7.1
статті 7 Закону № 2181-III, джерелами
самостійної сплати податкових
зобов'язань або податкового боргу
платника податку є будь-які власні
кошти такого платника податку.

Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 21 січня 2004 року № 22 (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі -
Інструкція), кошти з рахунків клієнтів
банки списують лише за дорученнями
власників цих рахунків (включаючи
договірне списання коштів згідно з
главою 6 цієї Інструкції) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання коштів
згідно з главою 5 цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 3.8 Інструкції
реквізит «Призначення платежу»
платіжного доручення заповнюється
платником так, щоб надавати повну
інформацію про платіж та документи, на
підставі яких здійснюється
перерахування коштів отримувачу.
Повноту інформації визначає платник з
урахуванням вимог законодавства
України.

Таким чином, самостійне
зарахування податковим органом
сплачених платником податку сум в
рахунок погашення податкового боргу
або тих податкових зобов'язань, які не
вказані платником в реквізиті
«Призначення платежу» платіжного
доручення під час перерахування
поточних податкових зобов'язань до
бюджету, є неправомірним.

За наведених обставин та з
урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 09
грудня 2010 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 16 лютого 2011 року такими, що прийняті
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в Лутугинському
районі Луганської області відхилити, а
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 09 грудня 2010
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 16 лютого 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Острович С.Е.