Справа № 2016/2а-5519/11
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 р.Справа №
2016/2а-5519/11Колегія суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду у
складі

Головуючого судді: Калитки О. М.

Суддів: Бондара В.О. , Кононенко З.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Відділу державної виконавчої
служби Ізюмського міськрайонного
управління юстиції Харківської
області на постанову Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 24.01.2014р. по справі №
2016/2а-5519/11

за позовом ОСОБА_1

до Відділу державної виконавчої
служби Ізюмського міськрайонного
управління юстиції Харківської
області

про визнання дій та бездіяльності
суб'єкта владних повноважень
протиправними,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з
позовом до відповідача, яким просив
визнати протиправними постанови
заступника начальника ВДВС Ізюмського
МРУЮ в Харківській області від 23.04.2013
року про закінчення виконавчого
провадження ВП №33622001 та повернення
виконавчого документу до суду, який
його видав. Зобов'язати ВДВС Ізюмського
МРУЮ в Харківській області здійснити
заходи та провести примусове виконання
рішення та виконавчого листа №2-а- 5519/11
виданого 15.02.2012 року за виконавчим
провадження № 33622001. Зобов`язати ВДВС
подати в установлений судом строк звіт
про виконання судового рішення.

Постановою Ізюмськго міськрайонного
суду Харківської області від 24.01.2014
року адміністративний позов
задоволено частково: визнано
протиправною та скасовано постанову
Відділу державної виконавчої служби
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції в Харківській області від
23.04.2013 року про закінчення виконавчого
провадження ВП № 33622001 та повернення
виконавчого документу до суду, який
його видав. В задоволенні інших
позовних вимог відмовлено.

Відділ державної виконавчої служби
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції в Харківській області не
погоджуючись з вказаним рішенням суду,
в апеляційній скарзі вказує, що рішення
є необґрунтованим та незаконним,
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просить суд апеляційної інстанції
скасувати постанову Ізюмськго
міськрайонного суду Харківської
області від 24.01.2014 року в частині
задоволених позовних вимог та прийняти
нову, якою відмовити у задоволенні
позову в цій частині. В іншій частині
постанову залишити без змін.

Позивач надав до суду апеляційної
інстанції письмові заперечення на
апеляційну скаргу, в яких посилається
на законність та обґрунтованість
рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не
з'явились, були повідомлені належним
чином.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу згідно п.2 ч.1 ст. 197 КАС України в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційних скарг, правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягають задоволенню.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги частково є обґрунтованими,
доведеними, а позов таким, що підлягає
частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції,
виходячи з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено судом апеляційної
інстанції, що на виконанні відділу
державної виконавчої служби
Ізюмського міськрайонного управління
юстиції Харківської області
знаходилось виконавче провадження
№33622001 по виконанню виконавчого листа
№2-а-5519/2011, виданого 15.02.2012р. Ізюмським
міськрайонним судом Харківської
області, про зобов'язання управління
Пенсійного фонду України в Ізюмському
районі Харківської області провести
ОСОБА_1 перерахунок відповідно до ст.51
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
додаткової пенсії у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком, виходячи
із законодавчо встановленого розміру
мінімальної пенсії за віком, та
провести виплату належних сум
відповідно до закону, з 01.01.2011 року по
18.06.2011 року з урахуванням раніше
виплачених сум.

27.07.2012 державним виконавцем винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження, копії якої за вих. №14835
направлено сторонам виконавчого
провадження.

Згідно повідомлення за вих. №3001/1-13 від
17.04.2013, управління ПФУ в Ізюмському
районі Харківської області на
виконання рішення суду здійснило
перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно
до вимог Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком,
встановленому ч. 1 ст.28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" з 01.01.2011р. по
18.06.2011р.

23.04.2013року на підставі вищевикладеного
державним виконавцем винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження відповідно до п.11 ч. 1 ст.49
Закону України «Про виконавче
провадження», копії якої за вих. №5924
направлено сторонам виконавчого
провадження.

Колегія суддів зазначає, що частиною 1
статті 89 Закону України "Про виконавче
провадження" регламентовано, що у разі
невиконання рішення, що зобов'язує
боржника виконати певні дії, та рішення
про поновлення на роботі, державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподаткованих
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподаткованих
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Згідно ч.3 ст.75 Закону України "Про
виконавче провадження" у разі якщо
виконати рішення без участі боржника
неможливо, державний виконавець
накладає на боржника штраф відповідно
до ст.89 цього Закону та вносить подання
(повідомлення) правоохоронним органам
для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Однак, в мотивувальній частині
постанови про закінчення виконавчого
провадження зазначено посилання про
повернення виконавчого документа до
суду, який його видав відповідно ч.3 ст.75
Закону України "Про виконавче
провадження".

Таким чином, доводи мотивувальній
частині постановою про закінчення
виконавчого провадження суперечать
нормам п.11 ст.49 Закону України "Про
виконавче провадження".

Крім того, державний виконавець не
скористався наданим йому правом (ч.1
ст.263 КАС України, п.8 ч.3 ст.11 Закону
України "Про виконавче провадження") на
звернення до суду із заявою про
відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення, а не підставою для ухилення
від виконання судового рішення.

Натомість, державним виконавцем
передчасно було винесено постанову про
закінчення провадження з посиланням на
відсутність коштів в державному
бюджеті.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішення інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів та посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, а межах
повноважень та у спосіб, визначений цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших Законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Згідно ст.2 Закону України "Про
виконавче провадження" примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу.

Складовою принципу верховенства права
є вимога юридичної визначеності,
відповідно до якої остаточне рішення
суду не може піддаватись сумніву, а
також належне виконання судових рішень
проти органів державної влади: "Принцип
верховенства права, один з
основоположних принципів
демократичного суспільства, який є
невід'ємним аспектом всіх статей
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, зобов'язує
державу та будь-який державний орган
виконувати судові розпорядження чи
рішення, ухвалені проти держави
(органу)" (параграф 87 рішення
Європейського Суду з прав людини: Гасан
і Чеус проти Болгарії від 26 жовтня 2000
року).

Невжиття державним виконавцем заходів
щодо виконання судового рішення, яке
винесено з метою захисту прав позивача,
порушує права останнього, гарантовані
йому Конвенцією про захист прав людини
і основоположних свобод.

Згідно ч.1 ст.6 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Посилання державного виконавця про
відсутність відповідного фінансового
ресурсу бюджету як на підставу не
накладення штрафу за невиконання
рішення суду та правомірності
винесеної спірної постанови про
закінчення виконавчого провадження, є
необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції
України судові рішення, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання усіма органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими та
службовими особами, фізичними і
юридичними особами та їх об'єднаннями
на всій території України. Невиконання
судових рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Аналогічне правило міститься і в
ст.ст.7, 14 та ч.1 ст.255 КАС України.

Відсутність у державному бюджеті
відповідного фінансового ресурсу як на
поважну причину не накладення штрафу
за невиконання рішення суду створює
ситуацію правової невизначеності
стосовно джерела коштів, з яких має
виплачуватися зазначена допомога на
оздоровлення за рішенням суду. Однак, в
той же час, це не може бути підставою
для порушення прав на соціальний
захист, в тому числі й на отримання
зазначеної виплати, яка прямо
передбачена законом.

Доводи державного виконавця щодо
відсутності у державному бюджеті
відповідного фінансового ресурсу не є
переконливими, оскільки відсутність у
держави чи боржника на виконання
взятих на себе зобов'язань не є
підставою для зобов'язання вчинити дії
у відповідності до ст.89 Закону і не
звільняє боржника від обов'язкового
виконання судового рішення.

Таким чином, державний виконавець,
якому належить вжити заходів
примусового виконання судового акту,
повинний здійснити достатні дії для
організації процесу його виконання,
незалежно від будь-яких умов, оскільки
інше суперечило б запровадженому ст.8
Конституції України принципу
верховенства права.

У рішенні по справі "Жовнер проти
України" Європейський суд з прав людини
звернув увагу на те, що право на судовий
розгляд гарантоване ст.6 Конвенції,
також захищає і виконання остаточних
та обов'язкових судових рішень, які у
країні яка поважає верховенство права,
не можуть залишатися невиконаними,
завдаючи шкоди одній із сторін (рішення
у справі "Горнсбі проти Греції" від 19
березня 1997 року, рішення у справі
"Бурдов проти Росії" від 07 травня 2002
року; рішення у справі "Ясіун'єне проти
Литви" від 06 березня 2003 року та рішення
по справі "Руйану проти Румунії"від 17
червня 2003 року).

При цьому, Європейський Суд з прав
людини у своїх рішенням звертав увагу
на те, що держава не може посилатися на
відсутність певного нормативного акту,
який визначає механізм реалізації прав
і свобод громадян, закріплених у
конституційних та інших актах, а
громадяни повинні мати змогу
покладатися на зобов'язання взяті
державою, навіть якщо такі зобов'язання
містяться у законодавчому акті, який
загалом не має автоматичної прямої дії.

Також, Європейський суд з прав
людини у своїх рішеннях неодноразово
зазначав, що органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань (справи "Бурдов проти
Росії", "Кечко проти України").

Отже, відповідач не довів
правомірності прийнятого рішення щодо
винесення постанови про закінчення
виконавчого провадження.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо задоволення позову та
зазначає, що доводи апеляційних скарг
не впливають на правомірність
висновків суду. Підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу державної
виконавчої служби Ізюмського
міськрайонного управління юстиції
Харківської області залишити без
задоволення.

Постанову Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 24.01.2014р.
по справі № 2016/2а-5519/11 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Калитка
О.М.Судді(підпис) (підпис) Бондар В.О.
Кононенко З.О.