Справа № 826/372/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 березня 2014 року № 826/372/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва в складі головуючого судді
Качура І.А., суддів Келеберди В.І.,
Данилишина В.М., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної реєстраційної
служби України, Державного реєстратора
прав на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Нілова
А.О. про визнання протиправним та
До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі також -
позивач) з позовом до Державної
реєстраційної служби України (надалі
також - відповідач1), Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Нілова А.О. (надалі також -
відповідач2), в якому просить:
- визнати незаконним та скасувати
рішення державного реєстратора
Державної реєстраційної служби
України Нілової Ангеліни
Олександрівни про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень № 9426966
від 24.12.2013 року;

- зобов'язати Державну реєстраційну
службу України зареєструвати право
власності на нерухоме майно, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1

12.02.2014р. в судовому засіданні за згодою
сторін ухвалено про продовження
вирішення справи у письмовому
провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС
України.

Розглянувши документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про те, що
позов задоволенню не підлягає з
огляду про наступне.

04.12.2013р. ОСОБА_1 звернувся з заявою до
Державної реєстраційної служби
України для проведення державної
реєстрації права власності, форма
власності: приватна на корівник, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1

За результатом розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень від 04.12.2013р. за реєстраційним
номером № 4337398 та документів поданих
для проведення державної реєстрації
права власності на нерухоме майно,
реєстратором відповідно до вимог
статті 24 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», пунктів 16 та 23
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів від 22 червня 2011 року № 703,
пункту 5 Порядку, прийнято рішення про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень від 24.12.2013р. № 9426966.

Позивач не погоджується з прийнятим
рішенням, зазначає, що до заяви від
04.12.2013 р. ним було долучено увесь пакет
документів, подання яких є обов'язковим
в силу приписів закону, в тому числі і
копія Господарського суду Рівненської
області від ухвала 26.03.2013р.

Вирішуючи питання щодо правомірності
спірного рішення, суд, керуючись
приписами Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», Порядку, а також
частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якою встановлено, що суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, виходить з того, що
оскільки позивачем як спосіб захисту
порушеного права обрано оскарження
рішення суб'єкта владних повноважень,
Окружний адміністративний суд міста
Києва досліджуючи надані сторонами
докази повинен встановити
відповідність змісту спірного рішення
та законність процедури його
прийняття.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України У справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для
суб'єкта владних повноважень, який
приймає відповідне рішення, вчиняє дії
чи допускається бездіяльності.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
надані сторонами докази та пояснення,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, суд не
погоджується з доводами позивача,
виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано
нормами Конституції України,
Цивільного кодексу України, Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV
(далі - Закон № 1952-IV), Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
червня 2011 року № 703.

Правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації врегульовано
нормами Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», який спрямований
на забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2
Закону № 1952-IV державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно (далі -
державна реєстрація прав) - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно (далі - Державний реєстр
прав) - єдина державна інформаційна
система, що містить відомості про права
на нерухоме майно, їх обтяження, а також
про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно з частиною першою статті 3
Закону № 1952-IV державна реєстрація прав
є обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема, право власності на нерухоме
майно (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV).

Відповідно до ст. 19 Закону,
державна реєстрація прав проводиться
на підставі: -договорів, укладених у
порядку, встановленому законом; -
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; - свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та
комунальному житловому фонді;
державних актів на право власності
або постійного користування на
земельну ділянку у випадках,
встановлених законом; - рішень судів, що
набрали законної сили; - інших
документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав
на нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Орган державної реєстрації прав
проводить державну реєстрацію прав та
їх обтяжень або відмовляє у їх
реєстрації (п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1952-IV).

Частиною третьою ст. 17 Закону № 1952-IV
визначено, що документи, що
встановлюють виникнення, перехід,
припинення прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і подаються для державної
реєстрації прав, повинні відповідати
вимогам, встановленим цим Законом та
іншими нормативно-правовими актами.

Разом з тим, як встановлено ч. 2
статті 9 Закону № 1952-IV, державний
реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно, зокрема:

- відповідність обов'язкового
дотримання письмової форми правочину
та його нотаріального посвідчення (у
випадках, встановлених законом);

- відповідність повноважень особи, яка
подає документи на державну
реєстрацію, та сторін (сторони)
правочину, згідно з яким відбувається
державна реєстрація виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав;

- відповідність відомостей про
нерухоме майно, наявних у Державному
реєстрі прав та поданих документах;

- відповідність даних про наявність
(або відсутність) інформації та/або
відповідних документів, що свідчать
про накладення (зняття) заборони
(арешту) або інших обтяжень, що
перешкоджають державній реєстрації
прав, у тому числі відсутність
встановлених законом заборон на
відчуження нерухомого майна;

- наявність факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав;

2) приймає рішення про державну
реєстрацію прав, відмову в такій
реєстрації, її зупинення, про державну
реєстрацію обтяжень, про скасування
запису, погашення запису та внесення
змін до записів у Державному реєстрі
прав;

3) відкриває і закриває розділи
Державного реєстру прав, вносить до них
відповідні записи;

4) веде реєстраційні справи щодо
об'єктів нерухомого майна;

5) присвоює реєстраційний номер об'єкту
нерухомого майна під час проведення
державної реєстрації;

6) видає свідоцтво про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону;

7) надає витяги з Державного
реєстру прав або відмовляє у їх наданні
у випадках, передбачених цим Законом;

8) у разі потреби вимагає подання
передбачених законодавством
додаткових документів, необхідних для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень;

9) здійснює інші повноваження,
передбачені цим Законом та іншими

нормативно-правовими актами.

Державний реєстратор самостійно
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
відмову в такій реєстрації.

Водночас, в ч. 1 ст. 24 Закону №1952,
визначений вичерпаний перелік
правових підстав для відмови у
державній реєстрації прав, до яких
зокрема належать: - заявлене право не
підлягає державній реєстрації
відповідно до цього Закону; - нерухоме
майно або більша за площею його частина
перебуває в іншому реєстраційному
(кадастровому) окрузі; - із заявою про
державну реєстрацію звернулася особа,
яка відповідно до цього Закону не може
бути суб'єктом права власності на даний
об'єкт нерухомого майна або
представником такого суб'єкта; - подані
документи не відповідають вимогам,
установленим цим Законом та іншими
нормативно-правовими актами, або не
дають змоги установити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують; - заяву про державну
реєстрацію права власності відповідно
до правочину про відчуження нерухомого
майна було подано після державної
реєстрації обмежень, вчинених щодо
цього майна; - заявлене право власності
або інше речове право вже
зареєстроване.

В ході судового розгляду справи
встановлено, що при розгляді заяви про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень від 04.12.2013 р. за реєстраційним
номером № 4337398 реєстратором було
встановлено, що подані для проведення
державної реєстрації прав документи не
відповідають вимогам, або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують.

Під час розгляду заяви про державну
реєстрацію і документів, що додаються
до неї, державний реєстратор
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, зокрема наявність
підстав з якими закон та/або договір
пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно.

Разом з тим, відповідно до рішення суду
від 21.02.2013 визнається дійсним договір
купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 і
Публічним акціонерним товариством
«Сарненський завод мостових
технологічних конструкцій. Проте, до
органу державної реєстрації прав
зазначений договір не наданий, що не
дає змоги встановити факт виконання
договору.

Водночас, подані документи не
відповідали вимогам ст.17 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» відповідно до якої текст
документів, що подаються для державної
реєстрації прав та їх обтяжень, повинен
бути написаний розбірливо. Прізвище,
ім'я, по батькові фізичних осіб та їх
місце проживання, а також найменування
юридичних осіб та їх місцезнаходження
повинні бути написані повністю.

Вищезазначене свідчить про наявність у
реєстратора правових підстав для
відмови у державній реєстрації права
власності на нерухоме майно за
позивачем в порядку статті 24 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень».

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини, суд
прийшов до висновку про те, що
відповідач діяв в межах та на підставі
чинного законодавства, а відтак
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративній справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до ч. 1 статті 71
КАС України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись
статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили
згідно ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України

Головуючий суддя
І.А. Качур

Судді
В.І. Келеберда

В.М.Данилишин