Справа № 827/229/14
Суддя: Александров О.Ю.
Дата ухвалення: 2014-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД МІСТА
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2014 року
Справа №827/229/14

Окружний адміністративний суд міста
Севастополя у складі:

судді - Александрова О.Ю.,

за участю секретаря - Ополєвої О.Г.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність №527460 від
20.02.2014,

відповідача - Гронцевої Олени
Анатоліївни, довіреність №28-01-1435/2-14 від
06.02.2014,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Севастополі
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Головного управління
Держземагенства у місті Севастополі,
за участі у справі у якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні
відповідача, Севастопольської міської
Ради, про визнання протиправними дій,
зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Севастополя з позовом до
Головного управління Держземагенства
у місті Севастополі (далі - відповідач)
про: визнання протиправними дій щодо
відмови в задоволенні клопотання щодо
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою для отримання у власність
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
на території Орлинівської сільської
ради поблизу села Колхозне
Балаклавського району міста
Севастополя АР Крим; зобов'язання
розглянути вищевказане клопотання у
відповідності до норм чинного
законодавства із прийняттям
аргументованого рішення, наказу чи
іншого документу, яким передбачено
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою чи в його відмові.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивач звернувся до Головного
управління Держземагенства у місті
Севастополі з клопотанням про
отримання безоплатно у власність
земельної ділянки в межах Орлинівської
сільської ради поблизу с. Колхозне
Балаклавського району м. Севастополя, а
рішенням Головного управління
Держземагенства у місті Севастополі,
оформленим листом від 05.08.2013 за вих.
№8-4-5/К-823/1 позивачу відмовлено у
задоволенні вказаного клопотання з
підстав, не передбачених статтею 118
Земельного кодексу України.

Ухвалами суду від 13.02.2014 за вказаним
позовом відкрито провадження в
адміністративній справі, закінчено
підготовче провадження та призначено
справу до судового розгляду.

Представник відповідача надав суду
письмове заперечення на
адміністративний позов, у якому з
заявленими вимогами не погодився,
зокрема, зазначив: відповідно до пункту
7 розділу VII «Прикінцеві та перехідні
положення» Закону України «Про
Державний земельний кадастр» до
державної реєстрації права державної
чи комунальної власності на земельні
ділянки формування земельних ділянок
за рахунок земель державної та
комунальної власності, визначення їх
угідь, а також віднесення таких
земельних ділянок до певних категорій
може здійснюватися на підставі
матеріалів інвентаризації земель,
поведеної за рішенням: у межах
населених пунктів - сільських,
селищних, міських рад, за їх межами -
районних державних адміністрацій; у
зв'язку з тим, що вказана
інвентаризація земель не була
проведена у Головного управління
відсутня можливість встановити
належність відповідних земель до тої
чи іншої категорії за цільовим
призначенням; з урахуванням вимог
пунктів 2.2, 2.6 Методичних рекомендацій
щодо порядку реалізації головними
управліннями Держземагенства в
областях, містах Києві та Севастополі
повноважень з передачі земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення державної власності у
власність або користування (на без
конкурентних засадах) для всіх потреб,
які є Додатком №1 до наказу
Держземагенства України від 28.02.2013 №72
(далі - Методичні рекомендації),
відповідача вважає додані до
клопотання позивача графічні
матеріали такими, що не дозволяють
прийняти рішення щодо надання дозволу
на розробку документації із
землеустрою чи щодо відмови у наданні
такого дозволу та такими, що не
відповідають діючому законодавству
/а.с.28-33/.

Третя особа письмової думки щодо суті
спору суду не надала.

У судовому засіданні 06.03.2014 представник
позивача заявлю вимоги підтримав,
наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у судовому
засіданні 06.03.2014 проти позову
заперечував, просив у задоволенні
позову відмовити.

Третя особа явку уповноваженого
представника не забезпечила, про дату,
час та місце розгляду справи сповіщена
своєчасно, про причини неявки суду не
повідомила, тому суд розглядає справу у
відсутність представника третьої
особи, за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги задоволенню
не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що "повірений"
(термін, що вжитий у клопотанні) ОСОБА_5,
звернувся до Головного управління
Держземагенства у місті Севастополі з
клопотанням від 22.05.2013 та доданими до
нього графічними матеріалами, стосовно
гарантованого права позивача на
отримання безоплатно у власність
земельної ділянки.

У своєму клопотанні ОСОБА_5 просив від
імені позивача (місце проживання якої
зареєстровано по АДРЕСА_1 /а.с.6/,
визначити без його погодження та
виділити йому земельну ділянку
орієнтовним розміром не більше 2,0 га в
адміністративних межах Орлинівської
сільської ради поблизу с. Колхозне
Балаклвського району, АР Крим, з
цільовим призначенням для ведення
особистого селянського господарства
/а.с.8-9/. До клопотання долучено витяг з
невизначеного сайту з мережі Інтернет
з графічним зображенням невизначеної у
просторі частки теріторії біля с.
Колхозне /а.с.10/.

Головне управління Держземагенства у
місті Севастополі листом від 05.08.2013 за
вих. №8-4-5/К-823/1 повідомила ОСОБА_3 про те,
що для всебічного та правового аналізу
заяви з доданими матеріалами, йому
необхідно надати відповідні відомості
щодо невикористаного права на земельну
ділянку для ведення особистого
селянського господарства, а також
графічні матеріали, на підставі яких
можливо визначити місце розташування
запитуваної земельної ділянки,
враховуючи вимоги статей, які наведені
у його заяві /а.с.11/. Тобто, вказаним
листом відповідач фактично відмовив
позивачу у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

Зі змісту вказаного листа вбачається
що в його основу покладено відсутність
у наданих документах належним чином
оформлених графічних матеріалів, на
яких зазначено бажане місце
розташування земельної ділянки, а
також відсутність відомостей щодо
невикористаного права на земельну
ділянку для ведення особистого
селянського господарства.

Земельні відносини регулюються
Конституцією України, Земельним
кодексом України, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Відповідно до статті 81 Земельного
кодексу України громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки серед іншого на підставі
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності.

Згідно зі статтею 116 Земельного кодексу
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом, або за
результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян проводиться у
разі одержання земельних ділянок із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно
у власність громадян у межах норм,
визначених цим Кодексом, провадиться
один раз по кожному виду використання.

Відповідно до частини першої статті 118
Земельного кодексу України громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
який передає земельні ділянки
державної чи комунальної власності у
власність відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу. У
разі якщо земельна ділянка державної
власності розташована за межами
населених пунктів і не входить до
складу певного району, заява подається
до Ради міністрів Автономної
Республіки Крим.

Відповідно до вимог частини шостої
статті 118 Земельного кодексу України (у
редакції, діючої на час виникнення
спірних правовідносин) громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для ведення фермерського господарства,
ведення особистого селянського
господарства, ведення садівництва,
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибної ділянки),
індивідуального дачного будівництва,
будівництва індивідуальних гаражів у
межах норм безоплатної приватизації,
подають клопотання до відповідного
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри.

До клопотання додаються графічні
матеріали, на яких зазначено бажане
місце розташування земельної ділянки,
погодження землекористувача.

Частиною четвертою статті 122
Земельного кодексу України визначено,
що центральний орган виконавчої влади
з питань земельних ресурсів у галузі
земельних відносин та його
територіальні органи передають
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб.

Указом Президента України від 8 квітня
2011 року N 445/2011затверджено Положення
«Про Державне агентство земельних
ресурсів України» (далі - Положення).

За пунктом 1 Положення Державне
агентство земельних ресурсів України
(Держземагентство України) є
центральним органом виконавчої влади з
питань земельних ресурсів та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра аграрної політики та
продовольства України (далі - Міністр),
входить до системи органів виконавчої
влади і забезпечує реалізацію
державної політики у сфері земельних
відносин та топографо-геодезичної і
картографічної діяльності.

Відповідно до пункту 7 Положення
Держземагентство України здійснює
свої повноваження безпосередньо і
через утворені в установленому порядку
територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, районах, містах, а також
через міськрайонні, міжміські,
міжрайонні територіальні органи.

З матеріалів справи вбачається, що
представник позивача ОСОБА_5 надав в
якості графічних матеріалів аркуш
паперу, на якому нанесено план
Орлинівської сільської ради
Балаклавського району АР Крим з
нанесеними пунктирами межами с.
Колхозне. Ніяких інших графічних
документів, або документів з
визначенням меж земельної ділянки, яку
намагається набути зацікавлена особа,
відповідної орієнтовної площі, ОСОБА_5
до клопотання не надано. /а.с.10/.

Відповідно до частини сьомої статті 118
Земельного кодексу України
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки розробляється за
замовленням громадян суб'єктами
господарювання, що є виконавцями робіт
із землеустрою згідно із законом, у
строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно з Прикінцевими та перехідними
положеннями Закону України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо розмежування земель
державної та комунальної власності»
від 06.09.2012 №5245-VІ з дня набрання
чинності Законом (01.01.2013) землі
державної та комунальної власності в
Україні вважаються розмежованими (в
межах населеного пункту (за винятком) -
землі комунальної власності, за межами
(за винятком) - державної власності).

Відповідно до пункту 7 Розділу VII
«Прикінцеві та перехідні положення»
Закону України «Про Державний
земельний кадастр» до державної
реєстрації права державної чи
комунальної власності на земельні
ділянки формування земельних ділянок
за рахунок земель державної та
комунальної власності, визначення їх
угідь, а також віднесення таких
земельних ділянок до певних категорій
може здійснюватися на підставі
матеріалів інвентаризації земель,
проведеної за рішенням: у межах
населених пунктів - сільських,
селищних, міських рад, за їх межами -
районних державних адміністрацій.

На даний час вказана інвентаризація
земель не проведена.

Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу
України встановлено, що земельна
ділянка - це частина земної поверхні з
установленими межами, певним місцем
розташування, з визначеними щодо неї
правами.

За чинним законодавством площа
земельної ділянки вираховується як
площа проекції межі земельної ділянки
на площину проекції, в якій встановлена
геодезична система координат (так
звана аналітична площа). Саме вона
фіксується в правовстановлюючих
документах. На противагу аналітичній
може бути також обчислена фізична
площа, що враховує рельєф фізичної
поверхні - пагорби, схили, западини тощо
і може бути більшою.

Статтею 1 Закону України «Про
землеустрій» встановлено, що
документація із землеустрою - це
затверджені в установленому порядку
текстові та графічні матеріали, якими
регулюється використання та охорона
земель державної, комунальної та
приватної власності, а також матеріали
обстеження і розвідування земель,
авторського нагляду за виконанням
проектів тощо.

План земельної ділянки - графічне
зображення, що відображає
місцезнаходження, зовнішні межі
земельної ділянки та межі земель,
обмежених у використанні і обмежених
(обтяжених) правами інших осіб
(земельних сервітутів), а також
розміщення об'єктів нерухомого майна,
природних ресурсів на земельній
ділянці.

Таким чином, графічний матеріал - одна
із тих частин документації, без якої
оформлення чи переоформлення прав на
землю не можливе. Цей документ
характеризує місце розташування
земельної ділянки. Виготовлення
графічного матеріалу - це виготовлення
документації із землеустрою при
оформленні земельної ділянки у
власність (користування), що
регулюється Законом України «Про
землеустрій».

Враховуючи вищенаведене, одним із
факторів, що дозволяють встановити, чи
відноситься розпорядження вказаною у
клопотанні земельною ділянкою до
повноважень Головного управління
Держземагенства у місті Севастополі та
чи відсутні накладки на вже існуючі
землеволодіння (землекористування), є
графічні матеріали, на яких
відображені межі запитуваної
земельної ділянки та по яким можливо
встановити її місцезнаходження
відносно інших земельних ділянок, які
обтяжені правами інших осіб, чи мають
обмеження у їх використанні.

Законом України «Про землеустрій»
визначені правові та організаційні
основи діяльності у сфері землеустрою,
зокрема, види робіт та документації із
землеустрою, розробники документації
із землеустрою, їх права та обов'язки,
кваліфікаційні вимоги до них,
відповідальність за порушення вимог
законодавства у сфері землеустрою,
тощо.

Види робіт із землеустрою -
обстежувальні, вишукувальні,
топографо-геодезичні, картографічні,
проектні та проектно-вишукувальні
роботи, що виконуються з метою
складання документації із землеустрою.

Пунктом 2.1 Методичних рекомендацій
щодо порядку реалізації головними
управліннями Держземагенства в
областях, містах Києві та Севастополі
повноважень з передачі земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення державної власності у
власність або користування (на
безконкурентних засадах) для всіх
потреб, які є Додатком №1 до наказу
Держземагенства України від 28.02.2013 №72
«Про деякі питання реалізації
повноважень з питань передачі земель
сільськогосподарського призначення
державної власності для всіх потреб»
(далі - Методичні рекомендації)
визначено, що при надходженні до
територіального органу клопотання
громадянина, зацікавленого в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки сільськогосподарського
призначення із земель державної
власності у межах норм безоплатної
приватизації, або клопотання особи,
зацікавленої в одержанні у
користування земельної ділянки
сільськогосподарського призначення із
земель державної власності
відповідному територіальному органу
безпосередньо в момент звернення
рекомендується здійснити реєстрацію
такого клопотання у відповідності до
вимог Типової інструкції з діловодства
у центральних органах виконавчої
влади, Раді міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевих органах
виконавчої влади, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
від 30 листопада 2011 року N 1242, а також
рекомендується вносити відомості про
реєстрацію клопотання (дату реєстрації
та вхідний номер) до програмного
забезпечення.

За правилом пункту 2.2.1 Методичних
рекомендацій після реєстрації
клопотання відповідний територіальний
орган зобов'язаний у строк, що не
перевищує двадцяти днів, перевірити (у
разі якщо земельна ділянка передається
у власність у межах норм безоплатної
приватизації):

- наявність викопіювання з кадастрової
карти (плану) або інших графічних
матеріалів, на яких зазначено бажане
місце розташування земельної ділянки,
та документів, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві, або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства) (частина
шоста статті 118 Земельного кодексу
України);

- відсутність передачі земельної
ділянки безоплатно у власність
відповідному громадянину по
зазначеному виду використання (частина
четверта (п'ята) статті 116 Земельного
кодексу України);

- чи відносяться землі, за рахунок яких
планується формування земельної
ділянки, до земель
сільськогосподарського призначення
державної власності (частина четверта
статті 122 Земельного кодексу України);

- відповідність бажаного місця
розташування земельної ділянки схемі
землеустрою і техніко-економічним
обґрунтуванням використання та
охорони земель
адміністративно-територіальної
одиниці, проектам землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затвердженим у встановленому
законом порядку (частина сьома статті
118 Земельного кодексу України);

- відповідність бажаного місця
розташування земельної ділянки
містобудівній документації (у разі її
надання для містобудівних потреб)
(частина третя статті 24 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності»);

- чи не порушуватиме бажане місце
розташування земельної ділянки вимог
раціональної організації території
(шляхом створення черезсмужжя) та
компактності землекористування (у разі
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки) (частина
друга статті 29 Земельного кодексу
України).

При недотриманні однієї із вимог,
зазначених у пункті 2.2 цих Методичних
рекомендацій, відповідному
територіальному органу у строк, що не
перевищує п'яти днів, рекомендується
інформувати заявника про відмову у
наданні відповідного дозволу із
зазначенням конкретних причин відмови
(пункт 2.6 Методичних рекомендацій).

Діючим законодавством України не
передбачене таке повноваження
Головного управління Держземагенства
у місті Севастополі як самостійне
визначення розміру, меж та
місцеположення земельної ділянки,
запитуваної фізичною чи юридичною
особою.

Разом з тим, обов'язок щодо надання
графічних матеріалів, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки, погодження
землекористувача, покладено на
громадян, зацікавлених в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації.

Таким чином, суд вважає, що додані до
клопотання представника позивача від
22.05.2013 графічні матеріали - витяг з
сайту з мережі Інтернет з графічним
зображенням невизначеної у просторі
частки теріторії біля с. Колхозне - не
відповідають діючому законодавству.

Щодо посилання позивача на те, що
відповідач має сам визначити без його
погодження земельну ділянку, слід
вказати, що порядок оприлюднення
відомостей Державного земельного
кадастру встановлений статтею 36 Закону
України «Про Державний земельний
кадастр».

На офіційному веб-сайті центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері земельних
відносин, оприлюднюються відомості
Державного земельного кадастру про: а)
межі адміністративно-територіальних
одиниць; б) кадастрові номери земельних
ділянок; в) межі земельних ділянок; г)
цільове призначення земельних ділянок;
ґ) розподіл земель між власниками і
користувачами (форма власності, вид
речового права); д) обмеження у
використанні земель та земельних
ділянок; е) зведені дані кількісного та
якісного обліку земель; є) нормативну
грошову оцінку земель та земельних
ділянок; ж) земельні угіддя; з) частини
земельної ділянки, на які поширюється
дія сервітуту, договору суборенди
земельної ділянки; и) координати
поворотних точок меж об'єктів кадастру;
і) бонітування ґрунтів.

Відомості, зазначені у частині 1 статті
36 даного Закону, підлягають
оприлюдненню на офіційному веб-сайті
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, з моменту їх
внесення до Державного земельного
кадастру (Публічна кадастрова карта).

Статтею 1 Закону України «Про Державний
земельний кадастр» визначено, що
Державний земельний кадастр - єдина
державна геоінформаційна система
відомостей про землі, розташовані в
межах державного кордону України, їх
цільове призначення, обмеження у їх
використанні, а також дані про
кількісну і якісну характеристику
земель, їх оцінку, про розподіл земель
між власниками і користувачами.

Відповідно до Закону України «Про
Державний земельний кадастр» та
Порядку ведення Державного земельного
кадастру, затвердженому постановою
Кабінету Міністрів України від 17.10.2012
№1051 (далі - Порядок), Державний
кадастровий реєстратор має доступ до
всіх відомостей Державного земельного
кадастру, самостійно приймає рішення
про внесення відомостей до нього,
надання таких відомостей, а також
відмову у внесенні або наданні
відомостей.

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян чи їх
об'єднань у діяльність Державного
кадастрового реєстратора, пов'язану із
здійсненням державної реєстрації
земельних ділянок, забороняється.

Пунктом 162 цього Порядку зазначено, що
відомості Державного земельного
кадастру надаються Державними
кадастровими реєстраторами у формі:

витягу з Державного земельного
кадастру про об'єкт Державного
земельного кадастру;

довідки, що містить узагальнену
інформацію про землі (території);

викопіювання з кадастрової карти
(плану) та іншої картографічної
документації Державного земельного
кадастру.

Таким чином, Головне управління
Держземагенства у місті Севастополі не
веде облік вільних земельних ділянок
та не має правових підстав для надання
інформації щодо вільних земельних
ділянок.

Як зазначалося вище, обов'язок щодо
надання графічних матеріалів, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки, погодження
землекористувача, покладено на
громадян, зацікавлених в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності.

Позивач вимагає від суду визнати
протиправними дії Головного
управління Держземагенства у місті
Севастополі щодо відмови в задоволенні
його клопотання щодо надання дозволу
на розробку проекту землеустрою для
отримання у власність земельної
ділянки для ведення особистого
селянського господарства на території
Орлинівської сільської ради поблизу
села Колхозне Балаклавського району
міста Севастополя АР Крим.

Право відповідача на інформування
заявника про відмову у наданні
відповідного дозволу із зазначенням
конкретних причин відмови, при
недотриманні однієї із вимог,
зазначених у пункті 2.2 цих Методичних
рекомендацій, передбачено пунктом 2.6
Методичних рекомендацій та частиною
сьомою статті 118 Земельного кодексу
України.

Таким чином, керівник Головного
управління Держземагенства у місті
Севастополі наділений повноваженнями
щодо прийняття рішень про відмову у
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки за результатами розгляду
клопотання зацікавленої особи та
доданих до нього матеріалів, й такі дії
не підлягають визнанню протиправними,
оскільки вони вчиненні на виконання та
у межах наданих повноважень,
здійснюються під час оформлення
відповідного рішення, його підписання,
не носять самостійного характеру та
самі по собі не порушують прав
позивача.

За загальним правилом дії суб'єкта
владних повноважень - це активна
поведінка цього суб'єкта яка має
зовнішнє вираження та створює певні
наслідки.

У випадку прийняття суб'єктом владних
повноважень рішення, яке має
відповідні юридичні наслідки,
оскарженню підлягає саме таке рішення,
а не дії щодо його прийняття.

З викладеним кореспондує положення
частини десятої Земельного кодексу
України, якою передбачено право
оскарження до суду саме відмови органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування у передачі земельної
ділянки у власність або залишення
клопотання без розгляду, а не дій
посадової особи чи органу влади щодо
відмови в задоволенні клопотання.

За таких обставин суд дійшов висновку
про те, що позовна вимога про визнання
протиправними дій Головного
управління Держземагенства у місті
Севастополі щодо відмови в задоволенні
клопотання позивача щодо надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою для отримання у власність
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
на території Орлинівської сільської
ради поблизу села Колхозне
Балаклавського району міста
Севастополя АР Крим, сформульована
некоректно, має місце помилкове
обрання способу захисту порушеного
права, внаслідок чого така вимога
задоволенню не підлягає.

Доводи позивача з приводу того, що
чинне законодавство не встановлює
будь-яких вимог та нормативів щодо
оформлення графічних матеріалів
спростовуються нормами чинного
законодавства, наведеними вище.

Крім того, судом встановлено, що до
Головного управління Держземагенства
у місті Севастополі з клопотанням від
22.05.2013 звернувся громадянин ОСОБА_5 У
клопотанні ОСОБА_5 зазначив, що
звертається від імені ОСОБА_3 за
договором доручення від 22.05.2013 №
117/05/13-зд.

Відповідно до частини першої статті 237
Цивільного кодексу України
представництвом є правовідносини, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Згідно з частиною першої статті 244
Цивільного кодексу України
представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю.

Відповідно до частини першої статті 1000
Цивільного кодексу України за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

Згідно з частиною першою статті 1007
Цивільного кодексу України довіритель
зобов'язаний видати повіреному
довіреність на вчинення юридичних дій,
передбачених договором доручення.

Заявник ОСОБА_5 при зверненні до
Головного управління Держземагенства
у місті Севастополі не надав
довіреності від ОСОБА_3 щодо права
вчинення від його імені дії, у тому
числі надання клопотання про передачу
земельних ділянок.

Договір доручення без видачі
довірителем довіреності представнику
на вчинення юридичних дій за договором,
не є достатнім та належним документом
на практичне здійснення представником
відповідних дій.

Тобто, до Головного управління
Держземагенства у місті Севастополі з
клопотанням від 22.05.2013 звернулась не
уповноважена на це особа.

Відповідно до частини четвертої статті
116 Земельного кодексу України передача
земельних ділянок безоплатно у
власність громадян у межах норм,
визначених цим Кодексом, провадиться
один раз по кожному виду використання.

Заявником клопотання ОСОБА_5 не надано
доказів того, що зацікавленій особі -
ОСОБА_3 не передавались безоплатно у
власність земельні ділянки за цільовим
призначенням «для ведення особистого
селянського господарства».

Крім того, відповідно до рішення
Севастопольської міської Ради від 13
лютого 2007 року № 1479 «Про відмову в
передачі у власність земельних ділянок
громадянам України, які не мають
реєстрації на території міста
Севастополя», підлягають відмові у
задоволенні заяви громадян, які не
мають реєстрації на території міста
Севастополя, про безоплатну передачу
ним у власність земельних ділянок до
створення Державного реєстру прав на
нерухоме майно та їх обмежень, та до
надання інформації, що підтверджує
факти відсутності реалізації
заявником прав на отримання земельних
ділянок за відповідним цільовим
призначенням.

Дане рішення ні у судовому, ні у
будь-якому іншому порядку не скасовано
та є чинним.

Як зазначалося вище, місце проживання
ОСОБА_3 зареєстровано по АДРЕСА_1. Тобто
він не має реєстрації на території
міста Севастополя.

Щодо доводу позивача про неприйняття
відповідачем за результатом розгляду
його клопотання про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою для
отримання у власність земельної
ділянки, документа встановленої форми
(рішення, наказу чи іншого документу),
суд зазначає, що ані Земельним кодексом
України, ані Методичними
рекомендаціями щодо порядку
реалізації головними управліннями
Держземагенства в областях, містах
Києві та Севастополі повноважень з
передачі земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної власності у власність або
користування (на безконкурентних
засадах) для всіх потреб, не
передбачено назви документу, яким
оформлюється відмова у наданні дозволу
на розробку проекту землеустрою для
отримання у власність земельної
ділянки.

Так, частиною сьомою статті 118
Земельного кодексу України
передбачено розгляд відповідним
органом виконавчої влади або органом
місцевого самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу клопотання у
місячний строк і надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або
надання мотивованої відмови у його
наданні.

Пунктом 2.2.1 Методичних рекомендацій
передбачено, що після реєстрації
клопотання відповідний територіальний
орган зобов'язаний у строк, що не
перевищує двадцяти днів, перевірити
певні факти за наведеним переліком.

Пунктом 2.6 Методичних рекомендацій
рекомендовано при недотриманні однієї
із вимог, зазначених у пункті 2.2 цих
Методичних рекомендацій, у строк що не
перевищує п'яти днів, інформувати
заявника про відмову у наданні
відповідного дозволу із зазначенням
конкретних причин відмови.

З наведеного вище вбачається, що
клопотання позивача від 22.05.2013, яке
надійшло на адресу відповідача 22.07.2013,
розглянуто останнім та надано
відповідь, викладену у листі від 05.08.2013
за вих. №8-4-5/К-823/1, якою фактично
відмовлено у наданні дозволу на
розробку проекту землеустрою для
отримання у власність земельної
ділянки.

Отже, довід позивача про неприйняття
відповідачем за результатом розгляду
його клопотання про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою для
отримання у власність земельної
ділянки, документа встановленої форми,
не заснований на законі.

Частиною другою статті 19 Конституції
України встановлено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Критерії оцінювання судами рішень, дій
та бездіяльності суб'єктів владних
повноважень наведені у частині третій
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, відповідно до
якої у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Наданими суду доказами позивачем не
доведено протиправність оскаржуваного
рішення.

За таких обставин суд дійшов до
висновку про те, що оскаржуване рішення
є правомірним, й підстави для його
скасування та для задоволення позовних
вимог відсутні.

При вирішенні спору суд приймає
рішення щодо розподілу судових витрат.

За правилом частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати , пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Вказаних витрат судом під час розгляду
справи не встановлено.

У судовому засіданні 06.03.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
постанови, відповідно до вимог частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
враховуючі складність справи
постанову складено у повному обсязі
11.03.2014).

Керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова набирає законної сили через
10 днів з дня її проголошення. Якщо
проголошено вступну та резолютивну
частину постанови або справу
розглянуто у порядку письмового
провадження, постанова набирає
законної сили через 10 днів з дня її
отримання у разі неподання апеляційної
скарги.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду через Окружний
адміністративний суд міста
Севастополя протягом 10 днів з дня
проголошення. У разі проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови або розгляду справи у
порядку письмового провадження,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя
О.Ю.
Александров