Справа № 524/502/14-а
Суддя: Нестеренко С. Г.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 524/502/14-а
Провадження №
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

05.03.2014 рокуАвтозаводський районний
суд м. Кременчука Полтавської області
у складі:

головуючого -судді -
Нестеренка С.Г.

при секретарі
- Бельченко Н.Л.,

з участю позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача -виконавчого
комітету Автозаводської районної Ради
м. Кременчука - Гордієнка Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Кременчуці
адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
виконавчого комітету Автозаводської
районної Ради м. Кременчука про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року до суду
звернувся ОСОБА_1 з позовом до
виконавчого комітету Автозаводської
районної Ради м. Кременчука про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії.

Зазначав, що 07 грудня 2010 року за
результатом конкурсного відбору його
було прийнято на роботу до виконавчого
комітету Автозаводської районної
Ради м. Кременчука на посаду
начальника юридичної служби.

У 2011 році було написано заяву про
надання матеріальної допомоги для
вирішення соціально-побутових питань,
яку відповідач виплатив не в розмірі
середньомісячної заробітної плати, як
визначено в колективному договорі, а в
розмірі посадового окладу.

27 вересня 2012 року позивач звільнився із
займаної посади, але під час розрахунку
відповідачем не в повному обсязі було
виплачено матеріальну допомогу.

Просив визнати незаконними дії
виконавчого комітету Автозаводської
районної Ради м. Кременчука в частині
виплат в 2011 році матеріальної допомоги
для вирішення соціально-побутових
питань не в розмірі середньомісячної
заробітної плати, як визначено в
колективному договорі, а в розмірі
посадового окладу.

Зобов'язати виконавчий комітет
Автозаводської районної Ради м.
Кременчука нарахувати та виплатити
ОСОБА_1 за 2011 рік матеріальну допомогу
для вирішення соціально-побутових
питань в розмірі середньомісячної
заробітної плати, з урахуванням
виплаченої в 2011 році суми матеріальної
допомоги для вирішення
соціально-побутових питань.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позов підтримав, просив задовольнити,
посилаючись на обставини і підстави,
викладені у позовній заяві. Уточнив
позовні вимоги (п.1) щодо визнання
неправомірними дій відповідача не
тільки щодо виплати матеріальної
допомоги у меншому розмірі, а й щодо
обчислення такого розміру із
посиланням на умови колективного
договору, укладеного профспілковою
організацію відповідача на 2010 - 2013 роки.

Представник відповідача - виконавчого
комітету Автозаводської районної Ради
м. Кременчука - Гордієнко
Ю.А. проти позову заперечував, просив
відмовити у задоволенні

позову, оскільки виконавчий комітет
Автозаводської районної Ради м.
Кременчука та трудовий колектив цього
органу місцевого самоврядування
уклали колективний договір на 2010 - 2013
роки, в якому п.5.3. визначено, що
матеріальна допомога на вирішення
соціально-побутових питань надається
працюючим в розмірі середньомісячної
заробітної плати при наявності коштів.
Згідно довідки начальника фінансового
відділу Автозаводської районної Ради
м. Кременчука на 2011 рік в бюджеті було
заплановано та затверджено бюджетні
асигнування на виплату працівникам
матеріальної допомоги на вирішення
соціально-побутових питань у розмірі
посадового окладу кожному працівнику.

Суд, вислухавши пояснення
позивача, представника відповідача,
вивчивши матеріали справи, встановив
наступне.

Згідно ст. 43 Конституції України право
на своєчасне одержання винагороди за
працю захищається законом.

Відповідно ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Стаття 238 КЗпП України встановлює, що
при розгляді трудових спорів у
питаннях про грошові вимоги, крім вимог
про виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи,
орган, який розглядає спір, має право
винести рішення про виплату
працівникові належних сум без
обмеження будь-яким строком.

Згідно ст. 33 Закону України «Про
державну службу» оплата праці
державних службовців повинна
забезпечувати достатні матеріальні
умови для незалежного виконання
службових обов'язків, сприяти
укомплектуванню апарату державних
органів компетентними і досвідченими
кадрами, стимулювати їх сумлінну та

ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців
складається з посадових окладів,
премій, доплати за ранги, надбавки за
вислугу років на державній службі та
інших надбавок. Посадові оклади
державних службовців установлюються
залежно від складності та рівня
відповідальності виконуваних
службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно
до рангу, присвоєного державному
службовцю.

Державним службовцям можуть
установлюватися надбавки за високі
досягнення у праці і виконання
особливо важливої роботи, доплати за
виконання обов'язків тимчасово
відсутніх працівників та інші надбавки
і доплати, а також надаватися
матеріальна допомога для вирішення
соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних
службовців, розміри їх посадових
окладів, надбавок, доплат і
матеріальної допомоги визначаються
Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці
державних службовців є Державний
бюджет України.

Скорочення бюджетних асигнувань не
може бути підставою для зменшення
посадових окладів, надбавок до них
та фінансування інших, передбачених
цим Законом, гарантій, пільг і
компенсацій.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст.17
КАС України, юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема, спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 18 КАС України
визначено, що місцевим загальним судам
як адміністративним судам підсудні
адміністративні справи, у яких однією
зі сторін є орган чи посадова особа
місцевого самоврядування, посадова чи
службова особа органу місцевого
самоврядування, крім тих, які підсудні
окружним адміністративним судам.

Частиною 3 ст. 18 КАС України
передбачено, що справи щодо оскарження
дій або бездіяльності посадових чи
службових осіб місцевих органів
виконавчої влади розглядаються і
вирішуються місцевим загальним судом
як адміністративним судом або окружним
адміністративним судом за вибором
позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадови особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21 травня
1997 року № 280/97-ВР ( із змінами та
доповненнями) визначає систему та
гарантії місцевого самоврядування в
Україні, засади організації та
діяльності, правового статусу і
відповідальності органів та посадових
осіб місцевого самоврядування.

Стаття 1 Закону України «Про колективні
договори і угоди» визначає, що
колективний договір, угода
укладаються на основі чинного
законодавства, прийнятих сторонами
зобов'язань з метою регулювання
виробничих, трудових і
соціально-економічних відносин і
узгодження інтересів працівників та
роботодавців.

У статті 5 Закону України «Про
колективні договори і угоди»
передбачено, що умови колективних
договорів і угод, укладених відповідно
до чинного законодавства, є
обов'язковими для підприємств, на які
вони поширюються, та сторін, які їх
уклали.

Умови колективних договорів або
угод, що погіршують порівняно з
чинним законодавством становище
працівників, є недійсними, і
забороняється включати їх до договорів
і угод.

Забороняється включати до трудових
договорів умови, що погіршують
становище працівників порівняно з
чинним законодавством, колективними
договорами та угодами.

Підпунктом 3 пункту 2 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
упорядкування структури та умов оплати
праці працівників апарату органів
виконавчої влади, органів прокуратури,
судів та інших органів» від 09 березня
2006 року №268, надано право керівникам
органів, зазначених у пункті 1 цієї
постанови, у межах затвердженого фонду
оплати праці надавати працівникам
матеріальну допомогу для вирішення
соціально-побутових питань та допомогу
для оздоровлення при наданні щорічної
відпустки у розмірі, що не перевищує
середньомісячної заробітної плати
працівника (місячного грошового
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького складу).

Згідно з роз'ясненням Міністерства
праці та соціальної політики України
від 16 жовтня 2009 року №620/13/84-09, рішення
про надання такої матеріальної
допомоги приймається керівником
відповідного органу, виходячи з
обставин, викладених у заяві
працівника.

Судом достовірно встановлено, що
позивач ОСОБА_1 працював у відповідача
на посаді начальника юридичної служби
з 07 грудня 2010 року до 24 вересня 2012 року,
та з 27 грудня 2012 року до 19 липня 2013 року.

20 квітня 2010 року на загальних зборах
профспілкового комітету виконавчого
комітету Автозаводської районної Ради
м. Кременчука та Автозаводської
районної Ради м. Кременчука було
прийнято колективний договір на 2010 - 2013
роки. За вказаним колективним
договором позивач ознайомився при
повторному працевлаштуванню до
відповідача у грудні 2012 року.

Доводи представника відповідача про
те, що позивач за своєю посадою знав про
наявність колективного договору ще в
період першого працевлаштування не
заслуговують уваги, оскільки не було
подано доказів про ознайомлення
позивача з умовами колективного
договору при його роботі у період з 07
грудня 2010 року до 24 вересня 2012 року.

Згідно п. 5.3. розділу 5 колективного
договору адміністрація
зобов'язувалася при наявності коштів
надавати матеріальну допомогу
працюючим в розмірі середньомісячної
заробітної плати на вирішення
соціально-побутових проблем.

Розпорядженням Голови Автозаводської
районної Ради м. Кременчука за № 120 від
24 жовтня 2011 року було визначено розміри
матеріальної допомоги для вирішення
соціально-побутових питань
працівникам виконкому, зокрема
завідуючим відділів в розмірі 150% від
посадового окладу.

Дане розпорядження було прийнято на
виконання вимог постанови Кабінету
Міністрів України від 09 березня 2006р.
«Про упорядкування структури та умов
оплати праці працівників апарату
органів виконавчої влади, органів
прокуратури, судів та інших органів» за
№268.

Однак, дане розпорядження не було
погоджено з профспілковою
організацією виконавчого комітету та
Ради.

Позивачеві була нарахована та
здійснена виплата такого виду
матеріальної допомоги в розмірі 1611 грн.

Відповідачем не надано до суду доказів
того, що всім працівникам виконавчого
комітету Автозаводської районної Ради
м. Кременчука Полтавської області в 2011
році матеріальна допомога для
вирішення соціально-побутових проблем
виплачувалася в розмірі посадового
окладу. У самому розпорядженні № 120 від
24 жовтня 2011 року вказано також про те,
що керуючому справами призначена
виплата такої допомоги в розмірі
середньомісячної заробітної плати,
завідуючим відділів в розмірі 150% від
посадового окладу, а іншим
спеціалістам та працівникам в розмірі
мінімальної заробітної плати. У той же
самий час Голові районної Ради та
заступникам Голови районної Ради було
встановлено розміри матеріальної
допомоги у розмірі, що не перевищує
середньомісячної заробітної плати, що
підтверджується рішеннями першої
сесії шостого скликання
Автозаводської районної Ради м.
Кременчука від 25 листопада 2010 року
(а.с.а.с. 80, 81). Таким чином, існувало
чотири групи працівників, яким було
визначено різні види за розмірами
матеріальної допомоги на вирішення
соціально-побутових проблем, що
суперечило б п. 5.3. колективного
договору. Крім того, суд враховує, що
ухвалення вказаних рішень сесій та
розпорядження Голови про встановлення
різних розмірів такого виду
матеріальної допомоги, свідчить про
наявність можливості з фонду оплати
праці обчислювати та здійснювати
виплати такого виду матеріальної
допомоги у розмірі середньомісячної
заробітної плати відповідно до вимог п.
5.3. колективного договору. Отже, виплата
матеріальної допомоги на вирішення
соціально-побутових проблем
позивачеві мала обов'язків характер та
повинна була проводитися у розмірі
середньомісячної заробітної плати.

Враховуючи наведені обставини, а також
виходячи з того, що відповідачем не
було доведено правомірність своїх дій
у здійсненні обчислення та виплати
позивачеві матеріальної допомоги на
вирішення соціально-побутових проблем
за 2011 рік в розмірі меншому від
середньомісячної заробітної плати, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає задоволенню у повному обсязі.

Необхідно визнати незаконними дії
відповідача в частині обчислення та
виплати позивачеві матеріальної
допомоги для вирішення
соціально-побутових питань в 2011 році не
в розмірі середньомісячної заробітної
плати, як визначено в колективному
договорі за 2010 - 2013 роки, а в розмірі
посадового окладу, та зобов'язати
відповідача обчислити та виплатити
позивачеві такий вид матеріальної
допомоги в розмірі середньомісячної
заробітної плати за 2011 рік, з
урахуванням виплаченої суми
матеріальної допомоги для вирішення
соціально-побутових питань за 2011 рік.

З відповідача необхідно стягнути на
користь держави судовий збір в розмірі
73,08 грн.

Керуючись ст. 30 Закону України «Про
місцеве самоврядування », ст.33 Закону
України «Про державну службу», ст.ст. 1, 5
Закону України «Про колективні
договори», Постановою КМ України від 09
березня 2006р. «Про упорядкування
структури та умов оплати праці
працівників апарату органів
виконавчої влади, органів прокуратури,
судів та інших органів» за №268, ст.ст. 216,
217, 233, 238 КЗпП України, ст. ст. 17, 18, 19, 69, 70,
158-163, 167 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати незаконними дії виконавчого
комітету Автозаводської районної Ради
м. Кременчука в частині
обчислення та виплати ОСОБА_1
матеріальної допомоги для вирішення
соціально-побутових питань в 2011 році не
в розмірі середньомісячної заробітної
плати, як визначено в колективному
договорі за 2010 - 2013 роки, а в розмірі
посадового окладу.

Зобов'язати виконавчий комітет
Автозаводської районної Ради м.
Кременчука обчислити та виплатити
ОСОБА_1 матеріальну допомогу для
вирішення соціально-побутових питань в
розмірі середньомісячної заробітної
плати за 2011 рік, з урахуванням
виплаченої суми матеріальної допомоги
для вирішення соціально-побутових
питань за 2011 рік.

Стягнути з виконавчого комітету
Автозаводської районної Ради м.
Кременчука на користь держави судовий
збір в розмірі 73,08 грн.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського Апеляційного
Адміністративного суду через
Автозаводський районний суд м.
Кременчука упродовж десяти днів з дня
проголошення.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги або розгляду справи
Апеляційним судом, якщо постанову не
скасовано.

Повний текст постанови виготовлено 06
березня 2014 року.

Суддя: