Справа № 101/5612/13-а
Суддя: Ілюхіна Ганна Павлівна
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

Справа № 101/5612/13-а

04.03.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Ілюхіної Г.П.,

суддів Горошко Н.П. ,

Курапової З.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Алуштинського міського
суду Автономної Республіки Крим (суддя
Хотянова В.В. ) від 05.12.13 у справі №
101/5612/13-а

за позовом ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

до Партенітської селищної ради м.
Алушта АР Крим (вул. Паркова, 1, смт.
Партеніт, м. Алушта, Автономна
Республіка Крим, 98542)

про визнання протиправними дій в
частині відмови в задоволенні
клопотання, скасування рішення,
зобов'язання вчинити певні дії,
відшкодування судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Алуштинського міського
суду Автономної Республіки Крим від
05.12.2013 у задоволенні позову ОСОБА_2 до
Партенітської селищної ради про
визнання протиправними дії в частині
відмови у задоволенні клопотання про
виділення та передачу у власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки) в розмірі 0,15 га в
межах смт. Партеніт, АР Крим, скасування
рішення Партенітської селищної ради №
36-27 від 30.08.2013 року у частині відмови в
задоволенні клопотання, зобов'язання
винести на засідання сесії
Партенітської селищної ради та
розглянути подане клопотання у
відповідності до чинного
законодавства, у відшкодуванні судових
витрат - відмовлено (арк. с. 26-29).

Рішення суду мотивовано
тим, що позивач звернулась до
відповідача з клопотанням про
виділення їй земельної ділянки
орієнтовною площею 0,15 га в межах смт.
Партеніт, АР Крим з цільовим
призначенням для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд,
рішенням Партенітської селищної ради
№ 36-27 від 30.08.2013 було відмовлено в
задоволенні цього клопотання, так як
можливість самостійного визначення
органом державної влади або органом
місцевого самоврядування, в
компетенції якого знаходиться
вирішення питання про надання
безоплатно у власність громадян
земельних ділянок відповідно до статті
118 Земельного Кодексу України, місця
розташування земельної ділянки, що
надається громадянину, не передбачена.

Не погодившись з рішенням
суду, позивач - ОСОБА_2, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нове рішення по
справі, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі (арк. с. 38 - 47).

Доводи апеляції мотивовані
тим, що судове рішення прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, що
призвело до неправильного вирішення
справи; суд першої інстанції не надав
правової оцінки, факту неможливості
позивачу визначити самостійно місце
розташування бажаної земельної
ділянки, що пов'язано з відсутністю в
публічному доступі необхідної
інформації для цього; суд першої
інстанції не перевірив у повному
обсязі твердження відповідача щодо
правомірності дій щодо прийняття
Рішення, суд не встановив дотримання
відповідачем строку розгляду
клопотання позивача, так і відповідач
не навів доказів правомірності своїх
дій, щодо розгляду клопотання
звернення в строк встановлений законом
тобто один місяць з дня отримання
клопотання, відповідно до статті 118
Земельного Кодексу України; суд не в
повному обсязі з'ясував обставини
справи, які мають значення для справи у
відповідності до норм 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

До судового засідання від відповідача
надійшли заперечення на апеляційну
скаргу, згідно яких судову колегію
повідомлено про те що заява позивача
розглянута в строки розгляду таких
заяв, передбачених ч. 7 статті 118
Земельного кодексу України та статті 20
Закону України "Про звернення громадян"
і по ній прийнято рішення (арк. с. 64-70).

В судове засідання, призначене на 04.03.2014
позивач та відповідач явку
уповноважених представників не
забезпечили, про дату, час та місце
апеляційного розгляду повідомлені
належним чином та своєчасно (арк. с. 56-63).

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

Суд, керуючись положеннями пункту 2
частини першої статті 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, визнав за можливе перейти до
письмового провадження по справі.

Розглянувши справу в
порядку статей 195, 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів встановила
наступне.

05.08.2013 ОСОБА_2 звернувся до
Партенітської селищної ради м. Алушта
АР Крим в порядку статті 118 Земельного
кодексу України про виділення йому
земельної ділянки орієнтовним
розміром 0,15 га в межах смт. Партеніт з
цільовим призначенням для будівництва
і обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд,
посилаючись на те, що має право на
отримання безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності без її
погодження (арк.с.10-11).

Позивач до зазначеного
клопотання надав графічні матеріали, а
саме копію плану населеного пункту
смт. Партеніт, АР Крим без зазначення
місця розташування земельної ділянки,
однак з графічних матеріалів смт.
Партеніт неможливо встановити місце
розташування запрошуваної земельної
ділянки (арк.с.12).

30.08.2013 Рішенням
Партенітської селищної ради м. Алушта
АР Крим 36 сесії 6 скликання № 36-27 "Про
розгляд заяви громадянина ОСОБА_2 про
передачу йому у власність земельної
ділянки" відмовлено громадянину
ОСОБА_2 в дачі дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення у
власність земельної ділянки
орієнтовною площею до 0,15 га в межах смт.
Партеніт, АР Крим для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), через
невідповідність заявлених
громадянином ОСОБА_2 вимог статті 118
Земельного Кодексу України, яка
регламентує необхідність у додаток до
заяви надати Партенітської селищній
раді графічні матеріали, на яких буде
позначено бажане місце розташування
запитуваної земельної ділянки (арк. с.
24).

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Партенітської селищної ради м. Алушта
АР Крим, в якому просить:

- визнати протиправними дії
Відповідача в частині відмови в
задоволенні його клопотання про
виділення та передачу у власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки) в розмірі 0, 15 га в
межах смт. Партеніт, АР Крим;

- скасувати рішення Партенітської
селищної ради м. Алушта АР Крим№ 36-27 від
30.08.2013 у частині відмови в задоволенні
його клопотання;

- зобов'язати відповідача винести на
засідання сесії Партенітської
селищної ради та розглянути клопотання
у відповідності до чинного
законодавства;

- відшкодувати на його користь витрати,
пов'язані зі сплатою судового збору
(арк. с. 3-6).

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правову оцінку обставин у
справі та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, з наступних підстав.

Правовідносини сторін регулюються
Конституцією України, Земельним
Кодексом України, Законом України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Суд першої інстанції здійснив аналіз
діючого законодавства України та
дійшов вірного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Статтею 14 Конституції України
визначено, що земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави. Право
власності на землю гарантується. Це
право набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Згідно зі статтею 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадови особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п. п. "а", "б" статті 12
Земельного Кодексу України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить розпорядження землями
територіальних громад, передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу.

Пункт "б" частини першої статті 81
Земельного Кодексу України передбачає,
що громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі безоплатної передачі із
земель державної і комунальної
власності.

Частина шоста статті 118
Земельного Кодексу України закріплює,
що громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб) та
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства). У разі якщо
земельна ділянка державної власності
розташована за межами населених
пунктів і не входить до складу - певного
району, заява подається до Ради
міністрів Автономної Республіки Крим.
Верховній Раді Автономної Республіки
Крим, Раді міністрів Автономної
Республіки Крим, органам виконавчої
влади або органам місцевого
самоврядування, які передають земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Відповідно до частини сьомої статті 118
Земельного Кодексу України
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Частина перша статті 122 Земельного
Кодексу України сільські, селищні,
міські ради передають земельні ділянки
у власність або у користування із
земель комунальної власності
відповідних територіальних громад для
всіх потреб.

Відповідно до частини третьої статті 24
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", органи
місцевого самоврядування та їх
посадові особи діють лише на підставі,
в межах , повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією і законами
України, та керуються у своїй
діяльності Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, а в
Автономній Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Згідно з пунктом третім частини першої
статті 26 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", виключно на
пленарних засіданнях сільської,
селищної, міської ради вирішуються
такі питання: вирішення відповідно до
закону питань регулювання земельних
відносин.

З урахуванням викладеного, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції, що спірне Рішення
Партенітської селищної ради м. Алушта
АР Крим № 36-27 від 30.08.2013 36-ої сесії 6-го
скликання, про відмову у задоволенні
клопотання позивача про визначення без
його погодження та виділення йому
земельної ділянки орієнтованим
розміром 0,15 га в межах смт. Партеніт АР
Крим з цільовим призначенням для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, прийнято
відповідачем без порушень вимог
чинного законодавства, в межах
повноважень та на підставі закону, а
саме відповідно до статті 118
Земельного Кодексу України, можливість
самостійного визначення органом
державної влади або органом місцевого
самоврядування, в компетенції якого
знаходиться вирішення питання про
надання безоплатно у власність
громадян земельних ділянок, не
передбачено.

На підставі викладеного, судова
колегія вважає, що позивач звернувся до
органу місцевого самоврядування, який
має право розпоряджуватися землею у
межах населеного пункту, вказавши
тільки населений пункт, у якому бажає
отримати земельну ділянки, що є
недостатнім.

Позивач, повинен був зазначити
конкретну земельну ділянку у межах
населеного пункту, та надати
викопіювання з кадастрової карти та
іншої картографічної документації,
отриманої відповідно до положень
Закону України "Про земельний кадастр"
та Порядок ведення державного
земельного кадастру, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів від 17
жовтня 2012 року № 1051.

Доводи позивача, які стосуються
строків розгляду його клопотання
оцінці не підлягають, так як не є
предметом спору, позивач бездіяльність
відповідача не оспорював.

Статтею 11 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.
Кожна особа, яка звернулася за судовим
захистом, розпоряджається своїми
вимогами на свій розсуд, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Так, позовом у процесуальному сенсі є
звернення до суду з вимогою про захист
своїх прав та інтересів, який
складається з двох елементів предмет
позову і підстава позову. Предметом
позову, як вимоги про захист порушеного
чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу, є те,
що конкретно вимагає позивач обравший
спосіб захисту цього права чи інтересу,
що є змістом вимоги.

Підстави позову - це факти, які
обґрунтовують вимогу про захист права
чи законного інтересу. До підстав
позову входять лише юридичні факти,
тобто ті, з якими норми матеріального
права пов'язують виникнення, зміну чи
припинення прав та обов'язків суб'єктів
спірного матеріального
правовідношення.

У судової колегії, при викладених
обставинах, відсутні підстави для
зміни предмету позовних вимог, так як
принцип диспозитивності означає, що
процес розгляду адміністративного
спору виникає, як правило, з ініціативи
зацікавлених осіб і суд вирішує тільки
ті вимоги по суті спору, про вирішення
яких клопочуть сторони, і суд не може
вийти за межі цих вимог. Дії
адміністративного суду залежать від
вимог позивача і заперечень
відповідача, адміністративний суд
вирішує справу в обсязі заявлених
сторонами вимог. Чинники
диспозитивності пов'язані не із
специфікацією суб'єктивних прав, які
підлягають захисту, а із самою природою
юрисдикції діяльності із захисту
суб'єктивних прав.

Як правило, спосіб захисту
визначається у матеріальному праві:
стаття 16 Цивільного кодексу України,
стаття 20 Господарського кодексу
України.

Обраний позивачем спосіб захисту права
не може бути використаний при розгляді
цього спору та такий позов не може бути
задоволений, оскільки згідно зі
статтею 20 Господарського кодексу
України, статтею 16 Цивільного кодексу
України та статтями 105, 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
способи захисту права є видами
матеріально-правових вимог, які може
заявити особа в суді. Разом з тим,
законодавство не встановлює, що
будь-який з цих способів захисту права
може бути використаний під час
будь-якого судового розгляду. Позовні
(матеріально-правові) вимоги повинні
відповідати суті правопорушення, якщо
воно наявне. Обраний спосіб захисту
права має кореспондувати з характером
допущеного невизнання, оспорювання або
порушення права. У відносинах між
позивачем та відповідачем судова
колегія не виявила будь-якого
порушення права позивача, якому
кореспондує обраний ним спосіб захисту
права.

За таких обставин відсутні підстави
для задоволення позовних вимог.

Правова оцінка, яку суд першої
інстанції надав обставинам справи, не
суперечить вимогам процесуального і
матеріального права, а доводи
апеляційної скарги щодо їх
неправильного застосування є
необґрунтованими.

Судове рішення є законним і
обґрунтованим й не може бути скасовано
з підстав, що наведені в апеляційній
скарзі.

На підставі викладеного, судова
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції - без змін.

Керуючись частиною третьою
статті 24, статтями 160, 167, частиною
першою статті 195, статтею 197, пунктом 1
частини першої статті 198, статтею 200,
пунктом 1 частини першої статті 205,
статтями 206, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 05.12.13 у
справі № 101/5612/13-а залишити без
задоволення.

2. Постанову Алуштинського
міського суду Автономної Республіки
Крим від 05.12.13 у справі № 101/5612/13-а
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі
згідно з частиною п'ятою статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Ухвалу може бути оскаржено в порядку
статті 212 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якою
касаційна скарга на судові рішення
подається безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
Г.П.Ілюхіна

Судді підпис
Н.П.Горошко

підпис З.І.Курапова

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
Г.П.Ілюхіна