Справа № К/9991/54063/11-С
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/54063/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Харкова

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 15.02.2011 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 р.

у справі №2а-1744/11/2070

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Харкова

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Харкова (далі - відповідач) про визнання
нечинними податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 15.02.2011 р.,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 р.,
позовні вимоги задоволено: скасовано
податкові повідомлення-рішення від
02.09.2009 р. №/0, від 22.10.2009 р. №/1,
від 15.12.2009 р. №/2, від 27.01.2010 р.
№/3 та стягнуто з Державного
бюджету України на користь позивача 3,40
грн. судового збору.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволенні
позивних вимог відмовити.

Позивач на адресу суду касаційної
інстанції надіслав письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача, за змістом яких просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Позивачем 09.07.2009 р. подано до
податкового органу податкову
декларацію № за червень 2009 р. з
додатком №1 (розрахунок коригування
сум податку на додану вартість за
серпень 2008 р.), якою позивачем збільшено
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість на 3 355,00 грн. за рахунок
самостійно виправленої помилки, що
міститься у раніше поданій податковій
декларації (рядок 8.1 та додаток №1 до
податкової декларації).

Крім того, у розділі III «Розрахунки з
бюджетом за звітний період» позивачем
збільшено рядок 23.4 (залишок від'ємного
значення за результатами перевірки
податкового органу) на 647 247,00 грн. та
рядок 23 відповідно. Внаслідок цього у
рядку 26 податкової декларації за
червень 2009 р. залишок від'ємного
значення, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду склав 643 892,00 грн.

Згідно пояснення позивача, наданих до
податкової декларації з ПДВ за червень
2009 р., у рядку 23.4 даної декларації
відображена сума 647 247,00 грн., на яку ДПІ
Ленінського району м. Харкова було
зменшено бюджетне відшкодування
згідно податкового
повідомлення-рішення від 14.03.2008 р.
№/0, прийнятого за результатами
проведеної перевірки з питання
достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за жовтень 2007 р. (акт
від 07.03.2008 р. №526/17-171/НОМЕР_1), яке було
узгоджене в адміністративному порядку
у червні 2008 р.

Працівниками податкового органу 18.08.2009
р. проведено невиїзну документальну
перевірку податкової декларації
позивача з податку на додану вартість
за червень 2009 року, про що складено акт
від 18.08.2009 р. №1569/17-218/НОМЕР_1, яким
встановлено порушення позивачем пп.9.8
ст.9 Закону України «Про податок на
додану вартість» та п.5.12.5 Порядку
заповнення та подання податкової
декларації з податку на додану
вартість, затвердженого наказом ДПА
України від 30.05.1997 р №166, у результаті
неправомірного, на думку відповідача,
збільшення суми залишку від'ємного
значення у розмірі 647 247,00 грн. (рядок 23),
що призвело до заниження податку на
додану вартість за червень 2009 р. на суму
3 355,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято спірне
податкове повідомлення-рішення від
02.09.2009 р. №/0, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 4 361,50 грн., з яких 3
355,00 грн. за основним платежем та 1 006,50
грн. штрафних (фінансових) санкцій.

У порядку адміністративного
узгодження вказаного податкового
повідомлення-рішення контролюючим
органом було прийнято податкові
повідомлення-рішення від 22.10.2009 р.
№/1, від 15.12.2009 р. №/2, від
27.01.2010 р. №/3, аналогічні за
змістом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до абз."г"" п.9.8 ст.9 Закону
України «Про податок на додану
вартість» контролюючим органом актом
від 19.06.2009 р. №10 про анулювання
реєстрації платника на додану вартість
було анульоване свідоцтво платника ПДВ
НОМЕР_2 від 18.12.2002 р. у зв'язку з тим, що
позивач зареєстрований як платник ПДВ
більш ніж 24 календарних місяців та
надавав протягом дванадцяти
послідовних податкових місяців (з
березня 2008 року по квітень 2009 року)
податкові декларації з ПДВ, які
свідчать про відсутність
оподатковуваних поставок.

Згідно абз.14 п.9.8 ст.9 Закону України
«Про податок на додану вартість», при
анулюванні реєстрації останнім
податковим періодом вважається період,
який розпочинається від дня,
наступного за останнім днем
попереднього податкового періоду, та
закінчується днем такого анулювання.

З огляду на вказані норми Закону
України «Про податок на додану
вартість», суди попередніх інстанцій
дійшли обґрунтованого висновку
стосовно того, що податкова декларація
позивача з податку на додану вартість
за червень 2009 року була його податковою
звітністю за останній податковий
період в якості платника податку на
додану вартість, якою останнім було
скориговано (збільшено) податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість за серпень 2008 року на 3 355,00
грн., а також відображено у рядку 23.4
(залишок від'ємного значення за
результатами перевірки податкового
органу) суму податку на додану вартість
у розмірі 647 247,00 грн.

Відповідно до абз.9 п.9.8 ст.9 Закону
України «Про податок на додану
вартість», у разі анулювання
реєстрації платник податку
позбавляється права на нарахування
податкового кредиту та отримання
бюджетного відшкодування, але у строки,
визначені законом, є зобов'язаним
погасити суму податкових зобов'язань
або податкового боргу з цього податку,
що виникли до такого анулювання, за їх
наявності, незалежно від того, чи буде
така особа залишатися зареєстрованою
як платник цього податку на дату сплати
такої суми податку, чи ні.

Зі змісту абз.9 п.9.8 ст.9 Закону України
«Про податок на додану вартість» не
вбачається відсутності підстав у разі
анулювання реєстрації платником
податку на додану вартість права у
платника на зарахування належної йому
повної суми бюджетного відшкодування у
зменшення податкових зобов'язань з
цього податку наступних податкових
періодів.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу,
скаржник зазначив про те, що позивач не
скористався наданим йому правом та не
вказав у податкових деклараціях за
період з лютого 2008 року по травень 2009
року своє рішення щодо зарахування
належної йому суми бюджетного
відшкодування у рахунок зменшення
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість наступних податкових
періодів.

При цьому, податковим органом не було
враховано приписи п.п.7.7.3 п.7.7 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», за змістом яких, платник
податків може прийняти самостійне
рішення про зарахування належної йому
повної суми бюджетного відшкодування у
зменшення податкових зобов'язань з
цього податку наступних податкових
періодів. Зазначене рішення
відображається платником податків у
податковій декларації, яку він подає за
наслідками звітного періоду, в якому
виникає право на подання заяви про
бюджетне відшкодування згідно з
нормами цієї статті. При прийнятті
такого рішення зазначена сума не
враховується при розрахунку сум
бюджетного відшкодування наступних
податкових періодів.

Тобто, вказаною нормою передбачено
право платника самостійно прийняти
рішення про те, що сума бюджетного
відшкодування не повертається йому, а
зменшує його податкові зобов'язання у
наступних податкових періодах.

У відповідності до вимог п.п.7.7.4 п.7.4 ст.7
вказаного Закону, платник податку, який
має право на одержання бюджетного
відшкодування та прийняв рішення про
повернення повної суми бюджетного
відшкодування, подає відповідному
податковому органу податкову
декларацію та заяву про повернення
такої повної суми бюджетного
відшкодування, яка відображається у
податковій декларації.

Аналізуючи вказані норми, суди
попередніх інстанцій аргументовано
погодилися із доводами позивача про те,
що законодавством не передбачено
обмеження у зарахування належної
платнику податків повної суми
бюджетного відшкодування у зменшення
податкових зобов'язань з цього податку
наступних податкових періодів у
випадку неповернення суми бюджетного
відшкодування платнику податків.

Крім того, сума бюджетного
відшкодування формується за підсумком
суми податкового кредиту попередніх
податкових періодів, який, у свою чергу,
формується з сум податку, що були
фактично сплачені у попередніх
податкових періодах, однак не брали
участі у розрахунках бюджетного
відшкодування протягом попередніх
податкових періодів або не погашали
податкові зобов'язання наступних
звітних періодів.

Відтак, за відсутності доказів
неправомірності віднесення позивачем
до складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість у розмірі 647
247,00 грн., обґрунтованим є висновок
судів попередніх інстанцій про
неправомірність доводів відповідача
щодо встановлених порушень п.9.8.9 ст.9
Закону України «Про податок на додану
вартість» та п.5.12.5 «Порядку заповнення
та подання податкової декларації з
податку на додану вартість»,
затвердженого наказом ДПА України від
30.05.1997 р. №166, а відтак наявності підстав
для скасування спірних податкових
повідомлень-рішень.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Харкова залишити без
задоволення.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 15.02.2011 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 р. у
справі №2а-1744/11/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.