Справа № 2а-2109/11
Суддя: Мікула О.І.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
Справа №
876/15310/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого - судді -
Мікули О.І.,

суддів -
Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Залізничному районі м. Львова
на постанову Залізничного районного
суду м. Львова від 30 грудня 2011 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м.Львова про
визнання дій неправомірними та
стягнення невиплаченої допомоги
«дитині війни»,-

в с
т а н о в и в:

13 жовтня 2011 року позивач звернулася в
суд з адміністративним позовом, в якому
просила визнати протиправними дії
відповідача та зобов'язати відповідача
здійснити нарахування та виплату
підвищення до пенсії як «дитині війни»
в розмірі 30% мінімальної пенсії за
віком відповідно до ст.6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни» за
період з 01 січня 2007 року по день
винесення рішення у справі та
продовжувати таку виплату і надалі.

Ухвалою Залізничного районного суду м.
Львова від 21 жовтня 2011 року, яка не
оскаржувалась в апеляційному порядку,
позовні вимоги за період з 01 січня 2007
року по 12 квітня 2011 року відповідно до
ст. 100 КАС України залишено без розгляду
у зв'язку з пропуском позивачем строку
звернення до суду.

Постановою Залізничного районного
суду м. Львова від 30 грудня 2011 року
позов задоволено частково. Визнано
неправомірними дії управління
Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м.Львова щодо
ненарахування та виплати ОСОБА_1
надбавки до пенсії як «дитині війни» в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
з 12 квітня 2011 року по 22 липня 2011 року
відповідно до ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».
Зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в Залізничному районі
м.Львова здійснити нарахування та
виплату ОСОБА_1 надбавки до пенсії як
«дитині війни» в розмірі 30% мінімальної
пенсії за віком за період з 12 квітня 2011
року по 22 липня 2011 року, відповідно до
ст.6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни», із розрахунку
встановленого ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», з урахуванням
фактично отриманих нею сум надбавки. В
іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій покликається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.
Просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову, якою
повністю відмовити в задоволенні
позовних вимог. В обґрунтування вимог
апеляційної скарги вказує на те, що
фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій здійснювалось у
розмірах передбачених законами
України, якими було затверджено
Державний бюджет України на
відповідний рік, та в межах
передбачених на це видатків, а також на
те, що законодавством не визначено з
якого саме розміру мінімальної пенсії
за віком необхідно визначати розмір
підвищення до пенсії дітям війни.

Оскільки апеляційну скаргу подано на
постанову суду першої інстанції, яка
прийнята в порядку скороченого
провадження за результатами розгляду
справи, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС
України, суд відповідно до п.3 ч.1 ст. 197
КАС України розглядає справу в порядку
письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги в їх сукупності,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційну скаргу необхідно залишити
без задоволення, а оскаржувану
постанову - без змін з наступних
підстав.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що позивач - ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є «дитиною війни»,
оскільки статтею 1 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
визначено, що «дитиною війни» є особа,
яка є громадянином України та якій на
час закінчення (2 вересня 1945 року)
Другої світової війни було менше 18
років.

Згідно з положеннями ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», «дітям війни» пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, яка
виплачується замість пенсії,
підвищується на 30 % мінімальної пенсії
за віком, розмір якої визначається
прожитковим мінімумом для осіб, які
втратили працездатність, що
врегульовано ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Змінами внесеними підпунктом 2 пункту 41
розділу II Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
р. N 107-VI, дія статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» була
обмежена. Однак, Рішенням
Конституційного Суду України від 22.05.2008
р. N 10-рп/2008, положення Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», яким
обмежувалась дія ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
визнані неконституційними та втратили
чинність з моменту визнання їх такими.

Після Рішення Конституційного Суду
України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008 стаття 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» не обмежувалась та діяла
в редакції відповідно до якої, «дітям
війни» пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Враховуючи викладені правові
положення, колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції про
наявність у позивача права на
отримання підвищення до пенсії як
«дитині війни» у розмірі 30 %
мінімальної пенсії за віком,
передбаченого ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Як вбачається із матеріалів справи,
підвищення до пенсії позивачу як
«дитині війни» протягом оскаржуваного
періоду здійснювалось у значно меншому
розмірі, ніж це передбачено ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», а тому суд першої інстанції
прийшов до правильного та
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог позивача в
межах шестимісячного строку звернення
до адміністративного суду.

При цьому, суд першої інстанції
правильно задовольнив позовні вимоги
позивача тільки по 22.07.2011 року, оскільки
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України N 745 від 06.07.2011 року,
яка набрала чинності з 23.07.2011 року та
прийнята на виконання Закону України
від 14 червня 2011 року N 3491-VI «Про внесення
змін до Закону України «Про Державний
бюджет України на 2011 рік», підвищення
до пенсії «дітям війни» виплачуються у
порядку та розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України, виходячи
з наявного фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України.

Колегія суддів не приймає до уваги
покликання апелянта про те, що до даних
правовідносин не підлягає
застосування положень ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
оскільки на час виникнення спірних
правовідносин розмір мінімальної
пенсії за віком визначався лише ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» і згідно з цією нормою
мінімальна пенсія за віком дорівнює
прожитковому мінімуму, встановленому
для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України
«Про прожитковий мінімум» також
визначено, що прожитковий мінімум
застосовується для встановлення
розмірів мінімальної заробітної плати
та мінімальної пенсії за віком.

Отже, вихідним критерієм при
визначенні розміру підвищення
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» є
розмір мінімальної пенсії за віком,
визначений ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», оскільки чинним
законодавством України розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає. Відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на підвищення пенсії, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, як
це встановлено статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни».

Таким чином, покликання апелянта на те,
що до даних правовідносин не підлягає
застосуванню положення ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» є
необґрунтованими та безпідставними.

Також, суд не може взяти до уваги
покликання апелянта на те, що
відповідач не є розпорядником
бюджетних коштів, а фінансування
виплат, пов'язаних із застосуванням
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» проводиться із
державного бюджету, оскільки
відсутність фінансування з державного
бюджету коштів на витрати пов'язані із
виплатою дітям війни підвищення до
пенсії згідно із Законом України «Про
соціальний захист дітей війни» не може
бути підставою для невиконання
положень ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Дана правова позиція суду,
узгоджується із практикою
Європейського суду з прав людини, який
у своєму рішенні від 08 листопада 2005
року в справі «Кечко проти України»
зазначив, що держава самостійно
визначає, які надбавки виплачувати
своїм працівникам з бюджету. Держава
може вводити, припиняти або
закінчувати виплату цих надбавок.
Проте, якщо правове положення, що діє,
передбачає виплату певних надбавок, і
дотримані всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть
свідомо відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини», суди при розгляді справ
застосовують практику Європейського
Суду з прав людини як джерело права.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
законність оскаржуваних вимог,
правильно і повно встановив обставини
справи та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків рішення суду, а тому
відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України
апеляційну скаргу необхідно залишити
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197,198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,-

у х в а л и
в:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м. Львова залишити
без задоволення, а постанову
Залізничного районного суду м. Львова
від 30 грудня 2011 року у справі № 2-а-2109/11 -
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

Ухвала остаточна і оскарженню не
підлягає.

Головуючий
О.І. Мікула

Судді
А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик