Справа № 2а/1215/55/12
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/54770/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Іваненко Я.Л.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Управління
Пенсійного фонду України в
Лутугинському районі Луганської
області про визнання дій незаконними
та зобов'язання провести перерахунок
пенсії, касаційне провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_3
на постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 27 липня 2012
року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в
Лутугинському районі Луганської
області, у якому просила визнати
неправомірними дії Управління
Пенсійного фонду України в
Лутугинському районі Луганської
області та зобов'язати здійснити
перерахунок та виплату пенсії на
підставі ст.8 Закону України «Про
підвищення престижності шахтарської
праці» з 19 жовтня 2011 року.

Постановою Лутугинського районного
суду Луганської області від 11 червня 2012
року, позов задоволено.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 27 липня 2012
року було скасовано постанову суду
першої інстанції та ухвалено нову
постанову, якою відмовлено позивачу у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції у справі, ОСОБА_3
звернулася з касаційною скаргою, в якій
просить рішення суду апеляційної
інстанції скасувати та залишити в силі
постанову суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та відмовляючи позивачу у
задоволенні позову, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що робота на
посаді хронометражиста на підземних
роботах, яку займала позивач,
відповідно до Списку № 1 виробництв,
робіт, професій, посад і показників на
підземних роботах, на роботах з
особливо шкідливими і особливо важкими
умовами праці, зайнятість в яких повний
робочий день дає право на пенсію за
віком на пільгових умовах, не
передбачає зайнятість на підземних
роботах безпосередньо повний робочий
день.

Дослідивши матеріали справи та
касаційної скарги колегія суддів
вважає правильною позицію суду
апеляційної інстанції, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про підвищення престижності
шахтарської праці» його дія, крім інших
категорій працюючих, поширюється також
на працівників шахтобудівних
підприємств, які зайняті на підземних
роботах повний робочий день, за Списком
№ 1 виробництв, робіт, професій, посад і
показників на підземних роботах, на
роботах з особливо шкідливими і
особливо важкими умовами праці,
зайнятість в яких повний робочий день
дає право на пенсію за віком на
пільгових умовах, затвердженим
Кабінетом Міністрів України.

Стаття 8 Закону України «Про підвищення
престижності шахтарської праці»
передбачає, що мінімальний розмір
пенсії таких працівників, які
відпрацювали на підземних роботах не
менш як 15 років для чоловіків та 7,5
років для жінок за списком № 1
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затвердженим Кабінетом
Міністрів України, встановлюється
незалежно від місця останньої роботи, у
розмірі 80 відсотків середньої
заробітної плати шахтаря, але не менш
як три розміри прожиткового мінімуму,
встановленого для осіб, які втратили
працездатність.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів погоджується із висновком суду
апеляційної інстанції, що пільги,
встановлені Законом України «Про
підвищення престижності шахтарської
праці», розповсюджуються тільки на
працівників зазначених у Списку № 1
виробництв, робіт, професій, посад і
показників на підземних роботах, на
роботах з особливо шкідливими і
особливо важкими умовами праці,
зайнятість в яких повний робочий день
дає право на пенсію за віком на
пільгових умовах, які були зайняті
повний робочий день саме на підземних
роботах.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно трудової книжки
позивач працювала підземним
хронометражистом у
нормативно-дослідній станції
виробничого об'єднання
«Ворошиловоградвугілля» з 01 червня 1980
року по 30 квітня 1994 року.

Згідно довідки, виданої ВП «Управління
інформаційних технологій
виробничо-технологічного зв'язку» ДП
«Луганськвугілля» підтверджено, що
ОСОБА_3 працювала повний робочий день
на шахті, виконувала хронометражні
спостереження в шахті за професією
підземний хронометражист в період з
18 червня 1980 року по 18 липня 1994
року.

Пунктом «г» підрозділу 1 Розділу 1
Списку № 1 виробництв, робіт, професій,
посад і показників на підземних
роботах, на роботах з особливо
шкідливими і особливо важкими умовами
праці, зайнятість в яких дає право на
пенсію за віком на пільгових умовах,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України від 11 березня 1994 року
№ 162, а з 16 січня 2003 року - постановою
Кабінету Міністрів України від 16 січня
2003 року № 36, передбачено, що посада
хронометражиста на підземних роботах
передбачає зайнятість на підземних
роботах лише 50 і більше відсотків
робочого часу на рік Тобто, робота на
посаді хронометражиста на підземних
роботах не передбачає зайнятість на
підземних роботах повний робочий день.

Тому суд апеляційної інстанції прийшов
до вірного висновку про правомірність
дій Управління Пенсійного фонду
України в Лутугинському районі
Луганської області у спірних
правовідносинах, оскільки дія Закону
України «Про підвищення престижності
шахтарської праці» не
розповсюджується на працівників
шахтобудівних підприємств, які не були
зайняті на підземних роботах повний
робочий день.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
а також те, що постанова суду першої
інстанції скасована судом апеляційної
інстанції, а в справі ухвалено нове
законне рішення, колегія суддів вважає,
що касаційну скаргу слід залишити без
задоволення, а ухвалу суду апеляційної
інстанції залишити без змін, оскільки
вона прийнята з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана правильно, а доводи касаційної
скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без
задоволення, а постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 27 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: