Справа № 822/3936/13-а
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" березня 2014 р. м. Київ
К/800/1348/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:
Вербицької О.В.

суддів:
Маринчак Н.Є.,

Приходько І.В.

за участю секретаря:
Горголь І.С.

представників:

позивача: Юркова М.О., Штокалова Є.А.

відповідача: Яцюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Красилівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області

на постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 04.11.2013 року

та ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17.12.2013 року

у справі № 822/3936/13-а

за позовомДочірнього підприємства
«Старокостянтинівський молочний
завод»доКрасилівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Хмельницькій області провизнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство
«Старокостянтинівський молочний
завод» (далі по тексту - позивач, ДП
«Старокостянтинівський молочний
завод») звернулось з позовом до
Красилівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Хмельницькій
області (далі по тексту - відповідач,
ОДПІ) про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 04.11.2013 року
адміністративний позов задоволено.

Ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17.12.2013 року
апеляційну скаргу ОДПІ залишено без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Відповідач, не погоджуючись з
вищевказаними рішеннями судів першої
та апеляційної інстанцій, оскаржив їх у
касаційному порядку, просить скасувати
з мотивів порушення норм матеріального
та процесуального права та прийняти
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

У запереченні на касаційну скаргу ДП
«Старокостянтинівський молочний
завод», посилаючись на те, що суди
першої та апеляційної інстанції не
допустили порушень норм матеріального
та процесуального права, просить
касаційну скаргу ДПІ залишити без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представників сторін, дослідивши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, суд касаційної
інстанції дійшов висновку щодо
наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України) суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОДПІ на підставі
постанови старшого слідчого з ОВС
управління розслідування особливо
важливих справ ГСУ ДПС України майора
податкової міліції Міщенко О.В. від
08.04.2013 року проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ДП
«Старокостянтинівський молочний
завод» з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.01.2010 року по 01.04.2013 року службовими
особами ДП «Старокостянтинівський
молочний завод» по
фінансово-господарським
взаємовідносинам з ТОВ «Саноіл Торг»
та подальшої реалізації придбаних
товарно-матеріальних цінностей, за
результатами якої складено акт від
19.06.2013 року № 553/2201/31952591.

В акті перевірки зазначено, що
позивачем порушено пп. 138.1, пп. 138.2 ст. 138,
пп. 139.1.9 п. 39.1 ст. 139 Податкового кодексу
України, що призвело до заниження
податку на прибуток ДП
«Старокостянтинівський молочний
завод» за перевіряємий період на
загальну суму 5040719,00 грн., п. 198.1, п. 198.3, п.
198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в
результаті чого позивачем
неправомірно віднесено до податкового
кредиту суму 4800685,00 грн., що призвело до
заниження суми податку на додану
вартість, яка підлягає нарахуванню та
сплаті до бюджету за період з 01.01.2012
року по 31.03.2013 року, на загальну суму
1936829,00 грн., та завищення залишку
від'ємного значення, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду
відображеного в рядку 24 декларації за
березень 2013 року (останній перевірений
період) на суму 2863856,00 грн.

На підставі висновків, що викладені в
акті перевірки, ОДПІ прийнято
податкові повідомлення-рішення від
08.07.2013 року №, яким позивачу
визначено грошові зобов'язання з
податку на прибуток за основним
платежем в сумі 5040719,00 грн. і штрафними
санкціями у розмірі 2520360,00 грн., та №
, про визначення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем в сумі
1936829,00 грн. і штрафними санкціями у
розмірі 968415,00 грн.

За результатами адміністративного
оскарження, зазначені податкові
повідомлення-рішення податковими
органами залишено без змін, а скарги
позивача без задоволення.

Суди першої та апеляційної інстанцій
визнали необґрунтованими такі
висновки податкового органу, з чим
погоджується суд касаційної інстанції,
виходячи з наступного.

Пунктом 138.2. ст. 138 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) передбачено,
що витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
передбачено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно п. 198.1 ст. 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі у разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів в якості внеску до
статутного фонду та/або при передачі
таких активів на баланс платника
податку, уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та у разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України (в
редакції, чинній на час спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 10.01.2012 року між ДП
«Старокостянтинівський молочний
завод» (Покупець) та ТОВ «Саноіл Торг»
(Продавець) укладено договір
купівлі-продажу № 10-01-12, відповідно до
умов якого Продавець зобов'язується
передати у власність Покупцю у
зумовлені договором строки продукцію
та матеріали, а Покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар та оплатити
його за умовами договору.

Реальність здійснення господарських
операцій між ДП
«Старокостянтинівський молочний
завод» та ТОВ «Саноіл Торг»
підтверджується наявними в матеріалах
справи видатковими накладними,
податковими накладними, актами
приймання-передачі, платіжними
дорученнями, тощо.

Вищевказані документи оформлені
відповідно до вимог чинного
законодавства, Закону України № 996 «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», є документами
первинного обліку.

Використання позивачем придбаного
товару у власній господарській
діяльності підтверджується
матеріалами справи.

Отже, з огляду на вищевказані обставини
справи, колегія суду погоджується з
висновками судів першої та апеляційної
інстанції щодо реальності
господарських операцій, укладених між
позивачем та вищевказаним
контрагентом.

Крім того, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ТОВ «Саноіл Торг» на
час спірних відносин було
зареєстроване як платник податку на
додану вартість (відповідно до вимог
чинного законодавства).

Також, суди обґрунтовано не прийняли до
уваги висновки ОДПІ щодо нікчемності
правочинів, з урахуванням всіх
обставин справи та вимог діючого на час
спірних правовідносин законодавства.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що саме за вищевказаних
обставин справи, суди першої та
апеляційної інстанцій вірно
застосували норми матеріального права,
отже, прийняті податковим органом
спірні рішення є неправомірними.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судом першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено,
правова оцінка обставин у справі дана
вірно.

В свою чергу, доводи касаційної скарги
не відповідають фактичним обставинам
справи та спростовуються
вищезазначеними нормами права, отже,
відсутні підстави для її задоволення.

За таких обставин, касаційна скарга
відповідача підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Хмельницького
окружного адміністративного суду від
04.11.2013 року та ухвала Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 17.12.2013 року залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210, 214-215, 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Красилівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області
залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 04.11.2013 року
та ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17.12.2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, установленому статтями 237, 238,
239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька Судді
Н.Є. Маринчак І.В. Приходько