Справа № 2а/0570/6251/11
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/52650/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Малиніна В.В. (доповідач), Ситникова О.Ф.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Управління Міністерства надзвичайних
ситуацій України в м. Донецьк на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 17 травня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 22 липня 2011
року по справі за позовом ТОВ "АСИ-ОЙЛ"
до Управління Міністерства
надзвичайних ситуацій України в м.
Донецьк про визнання недійсними
приписів, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 17.05.2011 року,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 22.07.2011 року, позов задоволено
частково.

Визнано недійсними пункти 1, 2, 6, 7, 11, 12, 18
припису №51 від 05.04.2011 року Державної
інспекції цивільного захисту та
техногенної безпеки Управління
Міністерства надзвичайних ситуацій у
м. Донецьку Головного управління
Міністерства надзвичайних ситуацій
України у Донецькій області стосовно
ТОВ "Аси-ойл".

Визнано недійсними приписи №№ 598, 599, 600,
601, 602, 603, 604, 605 від 05.04.2011 року Головного
управління Міністерства надзвичайних
ситуацій України у Донецькій області
стосовно ТОВ "Аси-ойл".

Зобов'язано Державну інспекцію
цивільного захисту та техногенної
безпеки Управління Міністерства
надзвичайних ситуацій у м. Донецьку
Головного управління Міністерства
надзвичайних ситуацій України у
Донецькій області надати ТОВ "Аси-ойл"
інформацію, необхідну для виконання
пунктів 1 та 6 припису №51 від 05.04.2011 року.
У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
просить їх рішення скасувати та
постановити нове яким відмовити у
задоволені позову.

Розгляд справи здійснюється в
порядку письмового провадження
відповідно до статті 222 КАС України.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.223 КАС
України, суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право залишити касаційну скаргу
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Суд першої інстанції, з висновком
якого погодився суд апеляційної
інстанції, дійшов висновку про те, що

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами з 28.03.2011 року по
29.03.2011 року Державною інспекцією
цивільного захисту та техногенної
безпеки управління МНС в м. Донецьку ГУ
МНС України в Донецькій області було
проведено планову перевірку в ТОВ
«АсиОйл», за результатами якої 29.03.2011
року складено акт з виявленими
порушеннями вимог законодавства.

Щодо вимог позивача про визнання
недійсними пунктів 1, 2, 6, 7, 11, 12, 18
припису №51 від 05.04.2011 року Державної
інспекції цивільного захисту та
техногенної безпеки Управління
Міністерства надзвичайних ситуацій у
м. Донецьку Головного управління
Міністерства надзвичайних ситуацій
України у Донецькій області стосовно
ТОВ "Аси-ойл", колегія суддів зазначає,
що Стосовно пунктів 1, 6, 7, 18 припису №51
та з приводу зобов'язання надати
інформацію - такі вимоги вже були
предметом розгляду у судових інстанцій
і правова позиція з приводу підстав
спору між цими ж сторонами була
відображена у постанові Донецького
окружного адміністративного суду від
23.06.2009 року по справі № 2-а-3147/09/0570, яка
була підтримана та залишена без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 31.08.2009 року
та ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 08.07.2010 року, при цьому
за цією адміністративною справою
змінився лише предмет
адміністративного позову (інший
припис) і не змінювалися підстави
позову.

Крім того, відповідно до вимог
Закону України «Про об'єкти підвищеної
небезпеки» АЗС ТОВ «Аси-Ойл» не є
об'єктами підвищеної небезпеки, щодо
яких обов'язкова розробка та
узгодження планів локалізації та
ліквідації аварій.

Відповідно п. 2 ч.1 ст. 25 Закону
України «Про захист населення і
територій від надзвичайних ситуацій
техногенного та природного характеру»
підприємства, установи та організації
незалежно від форм власності і
господарювання у сфері захисту
населення і територій від надзвичайних
ситуацій техногенного та природного
характеру розробляють плани
локалізації і ліквідації аварій
(катастроф) з подальшим погодженням із
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади, до
компетенції якого віднесено питання
захисту населення і територій від
надзвичайних ситуацій техногенного та
природного характеру.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону
України «Про об'єкти підвищеної
небезпеки» потенційно небезпечний
об'єкт - об'єкт, на якому можуть
використовуватися або виготовляються,
переробляються, зберігаються чи
транспортуються небезпечні речовини,
біологічні препарати, а також інші
об'єкти, що за певних обставин можуть
створити реальну загрозу виникнення
аварії.

Згідно із ч.1 ст.11 цього Закону у
порядку реагування на надзвичайні
ситуації техногенного та природного
характеру суб'єкт господарської
діяльності, а також підприємства,
установи, організації, зазначені у
частині п'ятій статті 10 цього Закону,
одночасно з розробленням декларації
безпеки розробляють і затверджують
план локалізації і ліквідації аварій
для кожного об'єкта підвищеної
небезпеки, який вони експлуатують або
планують експлуатувати.

Частиною 5 статті 10 зазначеного
Закону вимоги частини першої цієї
статті поширюються на підприємства,
установи, організації, які планують
експлуатувати хоча б один об'єкт
підвищеної небезпеки.

АЗС ТОВ «Аси-Ойл», не є об'єктами
підвищеної небезпеки, а є потенційно
небезпечними.

В даному випадку положеннями п. 2 ч. 1
ст. 25 Закону України «Про захист
населення і територій від надзвичайних
ситуацій техногенного та природного
характеру» передбачено обов'язок
підприємств розробляти плани
локалізації і ліквідації аварій
(катастроф), але, в той же час, нормами
Закону України «Про об'єкти підвищеної
небезпеки» цей обов'язок передбачений
тільки для об'єктів підвищеної
небезпеки, якими не є автомобільні
заправні станції та комплекс
дрібнооптової та роздрібної торгівлі
ТОВ «Аси-Ойл».

Таким чином, між зазначеними
законами існує протиріччя щодо кола
суб'єктів, до обов'язків яких входить
розроблення та узгодження планів
локалізації та ліквідації аварій.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів щодо застосування
норми ст.4 Закону України «Про основні
засади державного нагляду /контролю/ у
сфері господарської діяльності»,
відповідно до якої, в разі, якщо норма
закону чи іншого нормативно-правового
акту, виданого відповідно до закону,
припускає неоднозначне тлумачення
прав і обов'язків суб'єкта
господарювання або органу державного
нагляду /контролю/ та його посадових
осіб, рішення приймається на користь
суб'єкта господарювання.

Відповідно до ст. 8 Закону України
«Про Цивільну оборону України»
передбачено, що керівництво
підприємств, установ і організацій
незалежно від форм власності і
підпорядкування забезпечує своїх
працівників засобами індивідуального
та колективного захисту, організовує
здійснення евакозаходів, створює сили
для ліквідації наслідків надзвичайних
ситуацій та забезпечує їх готовність
до практичних дій, виконує інші заходи
з цивільної оборони і несе пов'язані з
цим матеріальні та фінансові витрати в
порядку та обсягах, передбачених
законодавством. Радіаційні, хімічні і
вибухонебезпечні підприємства
додатково створюють локальні системи
виявлення загрози виникнення
надзвичайної ситуації та оповіщення
персоналу і населення, що проживає в
зонах можливого ураження;
запроваджують інженерно-технічні
заходи, що зменшують ступінь ризику
виникнення аварій, пожеж та вибухів, і
несуть витрати щодо їх здійснення в
обсягах, передбачених відповідними
нормативно-правовими актами. Власники
потенційно небезпечних об'єктів
відповідають за захист населення, що
проживає в зонах можливого ураження,
від наслідків аварій на цих об'єктах.

Відповідно до п.п.3.1.1 п. 3 Правил
техногенної безпеки у сфері цивільного
захисту на підприємствах, в
організаціях, установах та на
небезпечних територіях, затверджених
наказом Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи від 15 серпня
2007 р. N557, керівники, зокрема, потенційно
небезпечних об'єктів, крім того,
повинні забезпечити також
впровадження, експлуатацію та технічне
обслуговування систем раннього
виявлення надзвичайних ситуацій та
оповіщення населення у випадку їх
виникнення. Вимоги щодо обладнання
потенційно небезпечних об'єктів
автоматичними системами раннього
виявлення загроз надзвичайних
ситуацій та тих надзвичайних ситуацій,
що сталися, а також системами
оповіщення про надзвичайні ситуації
працюючого персоналу та населення, яке
перебуває в зонах можливого ураження
небезпечними чинниками визначено
Правилами улаштування, експлуатації та
технічного обслуговування систем
раннього виявлення надзвичайних
ситуацій та оповіщення людей у разі їх
виникнення, затвердженими наказом
Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи від 15 травня
2006 р. N288.

На виконання зазначених вимог
діючого законодавства України
позивачем було розпочато розробку
проектної документації по обладнанню
потенційно небезпечних об'єктів та
комплексу дрібно роздрібної і
роздрібної торгівлі позивача
автоматичними системами раннього
виявлення загроз надзвичайних
ситуацій та системами оповіщення про
надзвичайні ситуації працюючого
персоналу та населення, у зв'язку з чим
позивач звертався до відповідача із
запитом про надання інформації,
необхідної для виконання вимог
припису.

Щодо вимог позивача про
зобов'язати відповідача 1 надати їм
інформацію, необхідну для виконання
п.п.1, 6 припису, колегія суддів також
погоджується з висновками судів в цій
частині, оскільки орган державної
влади зобов'язаний у встановлений
законом строк надати відповідь на
звернення.

Стосовно пункту 18 припису №51 суд
зазначає, що згідно п. 3 Порядку
ідентифікації та обліку об'єктів
підвищеної небезпеки, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 11 липня 2002 року N 956, суб'єкт
господарської діяльності, у власності
або користуванні якого є хоча б один
потенційно небезпечний об'єкт чи який
має намір розпочати будівництво такого
об'єкта, організовує проведення його
ідентифікації. Відповідно до п. 19
наведеного Порядку у разі зміни умов
виробництва, номенклатури небезпечних
речовин або їх кількості суб'єкт
господарської діяльності, у власності
або користуванні якого є об'єкти
підвищеної небезпеки, проводить у
6-місячний термін їх повторну
ідентифікацію.

Таким чином, необхідність
проведення повторної ідентифікації
пов'язано саме зі змінами умов
виробництва, номенклатури небезпечних
речовин або їх кількості.

Будь-яких доказів стосовно тієї
обставини, що позивачем проводилася
зміна умов виробництва, номенклатури
небезпечних речовин або їх кількості
матеріали справи не містять, у зв'язку з
чим судом першої інстанції правомірно
зроблено висновок про те, що зазначена
вимога щодо проведення повторної
ідентифікації суперечить діючому
законодавству України.

Щодо визнання недійсним п.2 припису
№ 51, колегія суддів зазначає, що
відповідно до ст.1 «Порядку проведення
державної експертизи з питань
техногенної безпеки проектів
будівництва об'єктів, що можуть
спричинити виникнення надзвичайної
ситуації техногенного і природного
характеру та вплинути на стан захисту
населення і територій», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 20 серпня 2008 року N767, Порядок
визначає процедуру проведення
державної експертизи проектної
документації на нове будівництво,
реконструкцію, реставрацію,
капітальний ремонт та технічне
переоснащення, що можуть спричинити
виникнення надзвичайної ситуації
техногенного і природного характеру та
вплинути на стан захисту населення і
територій, зокрема проектних рішень у
сфері техногенної безпеки.

Таким чином, державній експертизі
підлягає саме проектна документація, а
не окремі види обладнання, якими є
заправники газу стаціонарного типу СЗГ
і проектування не потребують.

Щодо визнання недійсними пунктів 11
та 12 припису №51, судом першої інстанції
вірно зроблено висновок про те, що
відповідно до п. 4.3.1. «Правил
техногенної безпеки у сфері цивільного
захисту на підприємствах, в
організаціях, установах та на
небезпечних територіях», затверджених
наказом МНС від 15.08.2007 року №557,
зареєстрованому в Міністерстві
юстиції України 03.09.2007р за №1006/14273,
забезпечення засобами радіаційного та
хімічного захисту здійснюється
відповідно до Порядку забезпечення
населення і особового складу
невоєнізованих формувань засобами
радіаційного та хімічного захисту,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 19.08.2002 року N1200.

Статтею 1 постанови КМУ №1200
встановлено, що цей Порядок визначає
механізм забезпечення населення і
особового складу невоєнізованих
формувань засобами радіаційного та
хімічного захисту у разі застосування
ядерної та інших видів зброї масового
знищення проти України в умовах
воєнного стану або у разі виникнення
надзвичайної ситуації на радіаційно та
хімічно небезпечних об'єктах
господарювання в умовах мирного стану.
Будь-яких доказів, що позивач (всі
об'єкти підприємства) є радіаційно або
хімічно небезпечним об'єктом,
матеріали справи не містять.

Також колегія суддів погоджується
з висновками судів про визнання
недійсними приписів №№ 598, 599, 600, 601, 602,
603, 604, 605 від 05.04.2011 року.

Статтею 30 Закону України «Про
правові засади цивільного захисту»
встановлено, що посадові особи
урядового органу державного нагляду у
сфері цивільного захисту та
техногенної безпеки і його
територіальних органів мають право
призупиняти до усунення відповідного
порушення роботу підприємств, об'єктів,
окремих виробництв, цехів, дільниць,
експлуатацію машин, механізмів,
устаткування, транспортних засобів, а
також виконання робіт, в разі, якщо ці
порушення створюють загрозу життю або
здоров'ю людей.

Доказів того, що за цей період
позивачем були вчинені будь-які
порушення, які реально створюють саме
загрозу життю або здоров'ю людей,
матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що судами
вірно зроблено висновок про відмову у
задоволенні позовних вимог, відповідно
до яких позивач просить до розгляду
справи по суті та надання запитуваної
інформації заборонити відповідачу 1,
відповідачу 2 вчиняти будь-які дії
стосовно призупинення (зупинення)
експлуатації АЗС, АГЗП, офісу позивача
та притягнення позивача до
відповідальності за невиконання
оскаржуваних пунктів припису №51 від
05.04.2011 року, так як відповідача не може
бути зобов'язано до надання
запитуваної інформації вчиняти
будь-які дії, оскільки неможливо
визначити, чи будуть допущені
відповідачем у майбутньому порушення
вимог законодавства.

З огляду на викладене, висновки
судів є правильними, обґрунтованими,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права, підстави для
скасування чи зміни оскаржуваних
судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, висновків судів та обставин
справи не спростовують.

Відповідно до частини першої
статті 224 КАС України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Управління
Міністерства надзвичайних ситуацій
України в м. Донецьк, - залишити без
задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 17 травня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 22 липня 2011
року по справі за позовом ТОВ "АСИ-ОЙЛ"
до Управління Міністерства
надзвичайних ситуацій України в м.
Донецьк про визнання недійсними
приписів, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников

Ю.К.Черпак