Справа № 812/873/14
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/873/14

Луганський окружний адміністративний
суд

у складі головуючого судді Чернявської
Т.І.,

за участю

секретаря судового засідання
Запорожцевої І.В.

та

представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1
(довіреність від 08.02.2013 реєстр. № 264)

від відповідача - не прибув

від третьої особи - Климов
О.Г. (виписка з ЄДР від 27.02.2013 серія АБ №
957494)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Луганську

справу за адміністративним позовом

ОСОБА_3

до Управління Держземагенства у м.
Лисичанську Луганської області

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача - комунальне підприємство
«Лисичанський міський землевпорядний
центр»

про визнання дій незаконними та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Луганського окружного
адміністративного суду від 14 лютого 2014
року відкрито провадження у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Управління Держземагенства у м.
Лисичанську Луганської області, в
якому позивач просить:

- визнати дії Управління
Держземагенства у м. Лисичанську
Луганської області щодо надання
висновку від 29 листопада 2013 року № 68,
який не погоджує проект землеустрою
щодо відведення земельної ділянки для
експлуатації самовільно збудованого
гаражу, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, незаконними;

- зобов'язати Управління
Держземагенства у м. Лисичанську
Луганської області зробити
відповідний висновок, яким погодити
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для експлуатації
самовільно збудованого гаражу,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
відповідно до чинного законодавства
України.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що у 1992 році він самовільно
збудував гараж для експлуатації та
розміщення власного автомобіля на
території земельної ділянки, яка
виділялась громадянам - автолюбителям
міста, за адресою: м. Лисичанськ,
вул. Орджонікідзе. Надалі гаражу було
присвоєно номер АДРЕСА_1. 29 лютого 2012
року позивач звернувся до Лисичанської
міської ради з заявою про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки в оренду. На підставі рішення 29
сесії Лисичанської міської ради від 29
березня 2012 року (виписка з рішення №
29/480) позивачу було надано дозвіл на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для
надання її в оренду строком на 3 роки
для експлуатації самовільно
збудованого гаражу за адресою: АДРЕСА_1,
орієнтовною площею - 0,0039 га.

Для розробки проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, позивач
11 лютого 2013 року звернувся до
комунального підприємства
«Лисичанський міський землевпорядний
центр». 20 червня 2013 року з
вищезазначеною організацією була
укладена додаткова угода № 1 про зміни
до договору від 11 лютого 2013 року № 8-ф на
послуги по виготовленню проекту
землеустрою щодо земельної ділянки,
якою був продовжений установлений
6-місячний строк виконання проекту
землеустрою.

На підставі укладеного договору
вказаною організацією було розроблено
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для експлуатації
самовільно збудованого гаражу. Після
оформлення проекту директор
комунального підприємства
«Лисичанський міський землевпорядний
центр» Климов О.Г. звернувся до
Управління Держземагентства у м.
Лисичанську, але 04 грудня 2013 року
отримав висновок від 29 листопада 2013
року № 68, яким Управління не погоджує
поданий проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у зв'язку
з визначеними зауваженнями, а саме: 1)
порушено вимоги статті 50 Закону
України «Про землеустрій» - в проекті
відсутні правовстановлюючі документи
на об'єкти нерухомого майна,
розташовані на земельній ділянці; 2)
порушено вимоги статті 28 Закону
України «Про землеустрій» - порушено
6-місячний термін виконання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки.

З вказаним висновком позивач не
погоджується, посилається, що в рішенні
Лисичанської міської ради щодо надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою чітко встановлено, що
гараж, який буде експлуатуватися, є
самовільно збудованим, відповідно,
немає правовстановлюючих документів,
які б посвідчували право власності на
нерухоме майно. Крім того, відповідно
до частини 3 статті 376 Цивільного
кодексу України право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Позивач зазначає, що якщо він не зможе
оформити право оренди на земельну
ділянку, то не зможе й узаконити право
власності на самовільно збудований
гараж.

У судовому засіданні представник
позивача адміністративний позов
підтримав, просив його задовольнити
повністю, надав пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві.

Управління Держземагенства у м.
Лисичанську Луганської області
адміністративний позов не визнало, про
що подало заперечення від 20 лютого 2014
року за № 01-04/169, в яких у задоволенні
позовних вимог просить відмовити (арк.
справи 29-31). Заперечуючи проти позовних
вимог, відповідач зазначив, що
Управління Держземагенства у м.
Лисичанську Луганської області
погоджує проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у суворій
відповідності з чинним законодавством
України. Так, в статті 50 Закону України
«Про землеустрій» зазначено, що
проекти землеустрою щодо відведення
земельних ділянок включають, поміж
іншого, копії правовстановлюючих
документів на об'єкти нерухомого майна,
розташовані на земельній ділянці (за
наявності таких об'єктів). В даному
випадку таким об'єктом є самовільно
збудований гараж. Законодавець в даній
статті не вказує, що можливі поступки
для самовільно збудованих об'єктів, а
тому норма даної статті є обов'язковою
для всіх. Управління Держземагенства у
м. Лисичанську Луганської області не
може погодити проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки всупереч
діючому законодавству України, тим
самим порушуючи Закон. Щодо правової
колізії між Цивільним кодексом України
та Законом України «Про землеустрій»,
відповідач зазначив, що Цивільним
кодексом України визначені загальні
засади набуття та реалізації права
власності на майно, а спеціальним
законом, що регулює суспільні
відносини у сфері землеустрою, є Закон
України «Про землеустрій», якому
надається перевага. Що стосується
пропущеного строку, який відводиться
для виконання проекту землеустрою, то
пункт «г» частини 2 статті 28 Закону
України «Про землеустрій» чітко
визначає, що максимальний строк
складання документації із землеустрою
не повинен перевищувати шести місяців
з моменту укладення договору. У випадку
ОСОБА_3 цей строк було порушено.
Шестимісячний строк для складання
документації із землеустрою визначено
законодавством для захисту інтересів
замовника документації із землеустрою
у зв'язку з можливими змінами у
законодавстві.

У судове засідання представник
відповідача не прибув, про дату, час і
місце судового розгляду повідомлений
належним чином, клопотанням від 20
лютого 2014 року за № 01-04/170 у зв'язку з
відсутністю фінансування на
відрядження відповідач просив
розглядати справу за відсутності його
представника (арк. справи 32).

Ухвалою Луганського окружного
адміністративного суду від 14 лютого 2014
року про відкриття провадження у
справі до участі у справі у якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача залучено
комунальне підприємство «Лисичанський
міський землевпорядний центр».

У судовому засіданні представник
третьої особи підтримав позовні вимоги
та просив їх задовольнити, про що надав
усні пояснення.

Заслухавши пояснення представників
позивача та третьої особи, дослідивши
матеріали справи, розглянувши справу в
межах заявлених позовних вимог і
наданих сторонами доказів, оцінивши
докази відповідно до вимог статей 69-72
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд вважає позовні вимоги
такими, що не підлягають задоволенню, з
таких підстав.

Рішенням виконавчого комітету
Лисичанської міської ради від 02 серпня
2011 року за № 414 присвоєно номер АДРЕСА_1,
що знаходяться на території
громадської організації
«Автовласників індивідуальних гаражів
«Южний» (арк. справи 45).

01 листопада 2011 року на гараж АДРЕСА_1,
власником якого визначений ОСОБА_3,
оформлений технічний паспорт (арк.
справи 47-49).

Рішенням Лисичанської міської ради від
29 березня 2012 року № 29/480 було надано
дозвіл на розробку проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки для
надання її в оренду строком на 3 роки
для експлуатації самовільно
збудованого гаражу ОСОБА_3, земельна
ділянка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, орієнтовною площею - 0,0039 га
(арк. справи 7).

11 лютого 2013 року між комунальним
підприємством «Лисичанський міський
землевпорядний центр» та ОСОБА_3 було
укладено договір № 8-ф про проведення
робіт з виготовлення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1, для
розміщення гаражу (арк. справи 14-15).

20 червня 2013 року між комунальним
підприємством «Лисичанський міський
землевпорядний центр» та ОСОБА_3 було
укладено додаткову угоду № 1, якою
внесено зміни до договору від 11 лютого
2013 року № 8-ф стосовно строку його дії
(арк. справи 17).

30 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
Управління Держземагентства у м.
Лисичанську Луганської області з
заявою, в якій просив погодити проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1, для
експлуатації самовільно збудованого
гаражу (арк. справи 8-9).

Висновком Управління Держземагентства
у м. Лисичанську Луганської області від
29 листопада 2013 року № 68 не було
погоджено наданий проект землеустрою у
зв'язку з наявністю таких зауважень: 1)
порушено вимоги статті 50 Закону
України «Про землеустрій» - в проекті
відсутні правовстановлюючі документи
на об'єкти нерухомого майна,
розташовані на земельній ділянці; 2)
порушено вимоги статті 28 Закону
України «Про землеустрій» - порушено
6-місячний термін виконання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (арк. справи 11).

Встановлені судом обставини не є
спірними між сторонами.

При вирішенні даної адміністративної
справи суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно з Указом Президента України від
8 квітня 2011 року № 445/2011 Державне
агентство земельних ресурсів України є
правонаступником Державного комітету
України із земельних ресурсів, у тому
числі за укладеними міжнародними
договорами України, стороною в яких є
Державний комітет України із земельних
ресурсів.

Відповідно до Положення про Державне
агентство земельних ресурсів України,
затвердженого Указом Президента
України від 8 квітня 2011 року № 445/2011,
Державне агентство земельних ресурсів
України (Держземагентство України) є
центральним органом виконавчої влади з
питань земельних ресурсів та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра аграрної політики та
продовольства України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності.

Держземагентство України відповідно
до покладених на нього завдань бере
участь у розробленні та виконанні
державних, галузевих, регіональних та
місцевих програм з питань регулювання
земельних відносин, раціонального
використання земель, їх відтворення та
охорони, встановлення меж області,
району, міста, району в місті, села і
селища, у проведенні моніторингу
земель, територіальному плануванні,
впровадженні географічних
інформаційних систем, здійсненні
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності.

Держземагентство України здійснює
свої повноваження безпосередньо і
через утворені в установленому порядку
територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, районах, містах, а також
через міськрайонні, міжміські,
міжрайонні територіальні органи.

Положеннями підпункту 22 пункту 4 цього
Положення встановлено, що
Держземагентство України відповідно
до покладених на нього завдань бере
участь у погодженні документації із
землеустрою, організовує та проводить
в установленому законодавством
порядку державну експертизу проектів
землеустрою, документації з оцінки
земель, а також матеріалів і
документації державного земельного
кадастру та надає за результатами її
проведення відповідні висновки.

Частинами 1-3 статті 78 Земельного
кодексу України передбачено, що право
власності на землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками. Право власності
на землю набувається та реалізується
на підставі Конституції України, цього
Кодексу, а також інших законів, що
видаються відповідно до них. Земля в
Україні може перебувати у приватній,
комунальній та державній власності.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 116
Земельного кодексу України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та
юридичними особами на земельні
ділянки, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації,
відбувається в порядку, визначеному
частиною першою статті 128 цього
Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться у
разі: а) приватизації земельних
ділянок, які перебувають у
користуванні громадян; б) одержання
земельних ділянок внаслідок
приватизації державних і комунальних
сільськогосподарських підприємств,
установ та організацій; в) одержання
земельних ділянок із земель державної
і комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
цим Кодексом.

Згідно з положеннями частини 7 статті 118
Земельного кодексу України проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки розробляється за замовленням
громадян суб'єктами господарювання, що
є виконавцями робіт із землеустрою
згідно із законом, у строки, що
обумовлюються угодою сторін.

За частиною 1 статті 186-1 Земельного
кодексу України проект землеустрою
щодо відведення земельних ділянок усіх
категорій та форм власності підлягає
обов'язковому погодженню з
територіальним органом центрального
органу виконавчої влади, що здійснює
реалізацію державної політики у сфері
земельних відносин.

Частиною 6 цієї статті передбачено, що
підставою для відмови у погодженні
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки може бути лише
невідповідність його положень вимогам
законів та прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів,
документації із землеустрою або
містобудівній документації.

Відповідно до статті 50 Закону України
«Про землеустрій» проекти землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
складаються у разі зміни цільового
призначення земельних ділянок або
формування нових земельних ділянок.
Проекти землеустрою щодо відведення
земельних ділянок погоджуються та
затверджуються в порядку,
встановленому Земельним кодексом
України. Проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
включають, зокрема, й копії
правовстановлюючих документів на
об'єкти нерухомого майна, розташовані
на земельній ділянці (за наявності
таких об'єктів).

Судом установлено, що наданий на
погодження відповідачу проект
землеустрою не містить
правовстановлюючих документів на
гараж, який розташований на земельній
ділянці. Представник позивача у
судовому засіданні підтвердив, що такі
правовстановлюючі документи у
позивача відсутні, право власності на
гараж станом на дату судового розгляду
не встановлено.

Таким чином, суд вважає правильним
висновок відповідача про непогодження
проекту землеустрою у зв'язку з
порушенням вимог статті 50 Закону
України «Про землеустрій» (відсутність
правовстановлюючих документів на
об'єкти нерухомого майна, розташовані
на земельній ділянці).

Посилання позивача на положення статті
376 Цивільного кодексу України, як на
підставу для скасування висновку
відповідача, не можуть бути прийняті
судом, оскільки законодавством не
передбачено винятків щодо документів,
які повинен містити проект
землеустрою, для самочинно збудованих
об'єктів нерухомого майна. Тому вимоги
статті 50 Закону України «Про
землеустрій» щодо наявності
правовстановлюючих документів на
об'єкти нерухомого майна мають бути
застосовані й до спірних
правовідносин.

Водночас суд вважає за необхідне
зазначити, що посилання відповідача на
порушення статті 28 Закону України «Про
землеустрій» (порушення терміну
виконання проекту землеустрою), як на
підставу для відмови в погодженні
проекту землеустрою, не мають
правового підґрунтя.

Відповідно до пункту «г» частини 2
статті 28 Закону України «Про
землеустрій» розробники документації
із землеустрою зобов'язані виконувати
роботи із складання документації із
землеустрою у строк, передбачений
договором. Максимальний строк
складання документації із землеустрою
не повинен перевищувати шести місяців
з моменту укладення договору.

Стаття 28 Закону передбачає, що
розробники документації із
землеустрою несуть відповідно до
закону відповідальність за
достовірність, якість і безпеку
заходів, передбачених цією
документацією. У разі невиконання або
неналежного виконання умов договору
при здійсненні землеустрою, розробники
документації із землеустрою несуть
відповідальність, передбачену
договором і законом.

Таким чином, за неналежне виконання
умов договору при здійсненні
землеустрою передбачена
відповідальність розробника
документації. Тому порушення строків
виготовлення проекту землеустрою не
повинно нести негативних наслідків для
замовника.

Крім того, підставою для відмови в
погодженні проекту землеустрою згідно
з Земельним кодексом України є лише
невідповідність положень проекту
землеустрою вимогам законів та
прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів,
документації із землеустрою або
містобудівній документації.

На підставі вищенаведеного суд вважає,
що порушення термінів виконання
проекту землеустрою не може бути
підставою для відмови в погодженні
такого проекту.

Однак у зв'язку з встановленням
порушень статті 50 Закону України «Про
землеустрій» щодо відсутності
правовстановлюючих документів на
об'єкт нерухомого майна, розташованого
на земельній ділянці, суд робить
висновок про правомірність дій та
висновку відповідача про відмову в
погодженні проекту землеустрою.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень, на якого частиною 2 статті
71 Кодексу адміністративного
судочинства України покладено
обов'язок щодо доказування
правомірності своїх дій та рішень,
довів суду правомірність своїх дій та
рішення, що є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову.

Судові витрати зі сплати судового
збору покладаються на позивача.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
у судовому засіданні 05 березня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Складення постанови
у повному обсязі відкладено до 07
березня 2014 року, про що згідно вимог
частини 4 статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства України
повідомлено після проголошення
вступної та резолютивної частин
постанови у судовому засіданні.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 17, 18, 23, 69-72, 87,
94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_3 до Управління
Держземагенства у м. Лисичанську
Луганської області, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача -
комунальне підприємство «Лисичанський
міський землевпорядний центр», про
визнання дій незаконними та
зобов'язання вчинити певні дії
відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Луганський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова суду не набрала законної
сили.

Згідно з частиною 3 статті 160 КАС
України постанова складена у повному
обсязі 07 березня 2014 року.

Суддя
Т.І. Чернявська