Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/41903/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло О.М.Судді:
Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.,за участю
секретаря:Руденко А.М.,за участю
представників позивача:Іванець
О.В.,позивача:Радкевича
С.О.,відповідача:Ціленка
В.О.,розглянувши у відкритому судовому
засіданнікасаційні скарги
Українського державного підприємства
поштового зв'язку «Укрпошта» та
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.06.2011 р.

у справі № 17/308

за позовом Українського державного
підприємства поштового зв'язку
«Укрпошта»

до Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м.Києва

про визнання недійсним рішення щодо
застосування та стягнення штрафних
санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Українське державне підприємство
поштового зв'язку «Укрпошта»
(далі-позивач) звернулось з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м.Києва
(далі-відповідач) про визнання
недійсним рішення щодо застосування та
стягнення штрафних санкцій.

Рішенням Арбітражного суду міста Києва
від 11.02.2000 р. позов задоволено, визнано
недійсним рішення про застосування та
стягнення фінансових санкцій за
порушення законодавства про
оподаткування від 09.12.1999 р.
№2438-2310-21560045/7144, стягнуто зі
спеціального рахунку відповідача на
користь позивача 85,00 грн. державного
мита.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.06.2011 р.
рішення Арбітражного суду міста Києва
від 11.02.2000 р. скасовано, прийнято нове,
яким позовні вимоги задоволено
частково: скасовано рішення про
застосування та стягнення штрафних
санкцій від 09.12.1999 р. №2438-2310-21560045/7144
частково у частині порушення позивачем
п. 3.1 ст. 3 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», у
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вважаючи, що рішення судів попередніх
інстанцій прийняті з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
позивач та відповідач звернулись до
Вищого адміністративного суду України
із касаційними скаргами.

Так, позивач у поданій касаційній
скарзі ставить питання про
необхідність скасування рішення
апеляційного адміністративного суду
та залишення в силі рішення
арбітражного суду.

Відповідач, у свою чергу, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції у частині задоволення
позовних вимог та прийняти нове, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі.

Позивач надіслав на адресу суду
касаційної інстанції письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача, за змістом яких проти
вимог останньої заперечує та просить
залишити її без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі акту
перевірки 30.11.1999 р. №47/1 про результати
перепровірки позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.1997 р. по
01.01.1999 р. згідно завдання ДПА у м. Києві
від 24.09.1999 р. №10866/7/25-019 державною
податковою інспекцією було прийняте
спірне рішення про застосування та
стягнення фінансових санкцій за
порушення законодавства про
оподаткування від 09.12.1999 р.
№2438-2310-21560045/7144 на загальну суму 3 320 032,15
грн., у т.ч. податок на прибуток 885 619,40
грн., податок на додану вартість - 286 661,88
грн., пені: з податку на прибуток - 1 222
511,08 грн., з податку на додану вартість -
372 892,09 грн., та фінансові санкції: з
податку на прибуток - 265 685,82 грн., з
податку на додану вартість - 286 661,88 грн.

Фінансові санкції згідно вказаного
рішення застосовані за порушення вимог
п. 3.1 ст. 3 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
що полягали у невіднесенні до
балансового прибутку суми коштів
фондів створених платником податку,
фонду розвитку виробництва та
соціальної сфери, фонду генерального
директора, пп. 6.2.4 п.6.2 ст. 6 Закону
України «Про податок на додану
вартість», що полягали у
неправомірному, на думку відповідача,
застосуванні позивачем нульової
ставки податку на додану вартість при
проведенні розрахунків стосовно
операцій з надання транспортних послуг
по перевезенню вантажів за межі
митного кордону України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційних скаргах,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла наступного висновку.

Як свідчать матеріали справи, позивач з
метою виконання своїх обов'язків з
надання транспортних послуг обласним
підприємствам поштового зв'язку,
укладав договори про перевезення з
транспортними організаціями, які
передбачали транспортування вантажів
з митної території України до місць
міжнародного поштового обміну, що
знаходяться поза межами митної
території України. Такі договори
позивачем укладались з
авіаперевізниками, залізничними
перевізниками та пароплавствами.

Відповідно до пп. 6.2.4 п.6.2 ст. 6 Закону
України «Про податок на додану
вартість», у редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин, за
нульовою ставкою обчислюються
операції з надання транспортних послуг
з перевезення пасажирів та вантажів за
межами митного кордону України, а саме:
від пункту за межами державного
кордону України до пункту проведення
митних процедур з випуску пасажирів
або вантажів з під митного контролю на
митну територію України (включаючи
внутрішні митниці) до пункту поза меж
кордону України. У разі, коли надання
транспортних послуг, визначених
частиною першою цього підпункту,
здійснюється у вигляді брокерських,
агентських або комісійних операцій з
транспортними квитками, проїзними
документами, укладення договорів або
рахунків на транспортування пасажирів
або вантажів довіреною особою
перевізника, операції з таких послуг
оподатковуються за ставкою
передбаченою пунктом 6.1 цієї статті.

Наявні у матеріалах справи докази не
дозволяють зробити висновок, що
транспортні послуги надавалися саме
позивачем, тоді як застосування пільги,
передбаченої пп. 6.2.4 п.6.2 ст.6 Закону
України «Про податок на додану
вартість» пов'язується лише з особою,
яка безпосередньо надає транспортні
послуги.

Відтак, суд апеляційної інстанції,
надаючи оцінку обставинам справи у
частині визначення позивачу
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 161 787,40 грн. за
встановлені перевіркою порушення
позивачем вимог пп. 6.2.4 п.6.2 ст. 6 Закону
України «Про податок на додану
вартість», правомірно вказав на той
факт, що надання транспортних послуг у
наведеному випадку здійснювалось
підприємствами - перевізниками, а
відтак подальший перепродаж таких
послуг позивачу, позбавляє останнього
права на застосування нульової ставки
та підлягає оподаткуванню за повною
ставкою.

Що стосується включення позивачем
протягом 1998 року до складу податкового
кредиту суми податку на додану
вартість з вартості робіт, пов'язаних з
введенням в експлуатацію приміщення за
адресою м. Київ, вул. М.Донца, 6, судова
колегія вважає за необхідне зазначити
таке.

Судами було встановлено, що позивач на
підставі договору купівлі-продажу
нежитлового будинку за вказаною
адресою придбав у АТ «СКС» нежитловий
будинок. Умовами такого договору
передбачалось, що позивач взяв на себе
обов'язок щодо виконання умов, вказаних
у пункті 5.1.в. договору між АТ «СКС» та
Представництвом ФДМУ у Жовтневому
районі м. Києва, а саме - протягом трьох
років після підписання цього договору
провести реконструкцію
лазньо-прального комплексу під
культурно - спортивний комплекс для
дипломатичного корпусу.

Реконструкція нежитлового будинку
проводилася з метою облаштування
Поліграфічного центру та виконання
інвестиційних зобов'язань, відповідно
до п. 4.2.3 договору купівлі-продажу
нежитлового будинку, а саме створення
культурно-спортивного комплексу для
дипломатичного корпусу.

За змістом пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків,
сплачених (нарахованих) платником
податку у звітному періоді у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг),
вартість яких відноситься до складу
валових витрат виробництва (обігу) та
основних фондів чи нематеріальних
активів, що підлягають амортизації.

Суми податку на додану вартість,
сплачені (нараховані) платником
податку у звітному періоді у зв'язку з
придбанням (спорудженням) основних
фондів, що підлягають амортизації,
включаються до складу податкового
кредиту такого звітного періоду,
незалежно від строків введення в
експлуатацію основних фондів.

Суди попередніх інстанцій,
встановивши, що придбання об'єкту за
адресою м. Київ, вул. М.Донца, 6 та
проведення його реконструкції для
подальшого використання з метою
надання послуг є капітальними
затратами, дійшли правомірного
висновку стосовно того, що такі затрати
підлягають амортизації та підпадають
під дію пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», а
відтак правомірно включені позивачем
до податкового кредиту.

Крім того, з матеріалів проведеної
перевірки вбачається висновок
податкового органу про встановлені
порушення позивачем пп. 3.1.1 п. 3.1 ст.3
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», що полягали у
невіднесенні до балансового прибутку
суми коштів фондів, створених
платником податку, фонду розвитку
виробництва та соціальної сфери, фонду
генерального директора.

Так, судами було встановлено, що
позивачем відповідно до постанови
правління Українського об'єднання
поштового зв'язку «Укрпошта» № 5 від
05.04.1995 року «Про нормативи відрахувань
з прибутку підприємств в
централізовані фонди об'єднання
«Укрпошта» був створений Фонд
Генерального директора.

З матеріалів справи вбачається, що
вказаний фонд створювався для надання
як безповоротної, так із подальшим
поверненням фінансової допомоги
підприємствам об'єднання в разі
тяжкого фінансового стану
підприємства з об'єктивних причин, а
також заохочення працівників
підприємств об'єднання, для
забезпечення прискорення розвитку
підгалузі, а також виконання плану
економічного і соціального розвитку
об'єднання. На підставі постанови
правління, було розроблено положення
про порядок створення та використання
фонду генерального директора.

Фонд Генерального директора
створювався за рахунок коштів
підприємств, які входили до об'єднання,
відповідно до його статуту.

Таким чином, судові інстанції дійшли
правильного висновку, що позивач не
створював цей фонд за рахунок
собівартості власних робіт та послуг.
Кошти фонду використовувались за
призначенням, про що свідчить довідка
про використання фонду генерального
директора.

Централізований фонд розвитку
виробництва та соціальної сфери був
створений відповідно до постанови
правління Українського об'єднання
поштового зв'язку «Укрпошта» від 05.04.1995
р. № 5 «Про нормативи відрахувань з
прибутку підприємств в централізовані
фонди об'єднання «Укрпошта». Створення
та порядок використання цього фонду
проводилось на підставі положення,
затвердженого 10.02.1997 р. Генеральним
директором позивача.

Створювався Централізований фонд
розвитку виробництва та соціальної
сфери за рахунок коштів підприємств,
які входили до складу об'єднання
відповідно до Статуту позивача.

Відтак, суди попередніх інстанцій
також обгрунтовано визначились із тим,
що підприємство позивача не створювало
цей фонд за рахунок собівартості. Кошти
фонду використовувались за
призначенням, що підтверджується
довідкою Централізованого фонду
розвитку виробництва та соціальної
сфери.

Підпункт 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», про порушення якого
ставить питання відповідач,
передбачає, що об'єктом оподаткування є
балансовий прибуток платника податку,
зокрема, збільшений на кошти фондів,
створених платником податку за рахунок
собівартості продукції (робіт, послуг),
використаних ним не за цільовим
призначенням.

Отже, для застосування наведених
положень Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
необхідні кваліфікуючі ознаки: фонд
повинен бути створений платником
податку за рахунок собівартості
власних робіт та послуг, повинен бути
створений самим платником податку та
використаний за призначенням.

Разом із тим, судами було обгрунтовано
зазначено, що у даному випадку фонди
були створені не за рахунок
собівартості продукції (робіт, послуг)
позивача, а були створені іншими
підприємствами та використовувались
за призначенням.

З урахуванням встановлених судовими
інстанціями обставин справи, суд
касаційної інстанції вважає за
необхідне погодитись із висновком суду
апеляційної інстанції при визначення
того, що спірне рішення про
застосування та стягнення штрафних
санкцій від 09.12.1999 р. №2438-2310-21560045/7144
підлягає частковому скасуванню.

Відповідно до ст.225 КАС України суд
касаційної інстанції має право змінити
судове рішення, якщо у справі немає
необхідності досліджувати нові докази
або встановлювати обставини, а судове
рішення, яке змінюється, є помилковим
тільки в частині.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м.Києва
залишити без задоволення.

2. Касаційну скаргу Українського
державного підприємства поштового
зв'язку «Укрпошта» задовольнити
частково.

3. Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.06.2011 р. у
справі №17/308 змінити, виклавши її у
наступній редакції:

«Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м.Києва
задовольнити частково, рішення
Арбітражного суду міста Києва від
11.02.2000 р. у справі №17/308 у частині
задоволення позовних вимог про
скасування рішення про застосування та
стягнення фінансових санкцій за
порушення законодавства про
оподаткування від 09.12.1999 р.
№2438-2310-21560045/7144 щодо нарахування суми
податку на додану вартість у розмірі 161
787,40 грн. та застосування фінансових
санкцій у сумі 161 787,40 грн. скасувати.

Прийняти у зазначеній частині нову
постанову, якою у задоволенні позовних
вимог відмовити.

У решті рішення Арбітражного суду
міста Києва від 11.02.2000 р. у справі №17/308
залишити без змін».

4. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута з підстав, встановлених
статтею 237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.