Справа № 2а-2523/12/0970
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/15892/13

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

за участю секретаря Фоміна А.Ю.,

та представників сторін:

позивача - Бубена О.О., Швеця З.Я.,

відповідача - не з'явились,

розглянув у судовому засіданні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції у м. Івано-Франківську
Івано-Франківської області Державної
податкової служби (далі - ДПІ)

на постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
12.09.2012

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28.02.2013

у справі № 2а-2523/12/0970

за позовом публічного акціонерного
товариства "Прикарпаттяобленерго"
(далі - Товариство)

до ДПІ

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
12.09.2012, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28.02.2013,
позов задоволено; визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення від 09.07.2012 №
та № . У прийнятті цих судових
актів попередні судові інстанції
виходили, зокрема, з того, що реальність
виконання операцій з поставки
позивачеві товарів (робіт, послуг), за
якими податкова інспекція не визнала
право Товариства на податковий кредит,
підтверджується належними первинними
документами, тоді як ДПІ не доведено
обставин, з якими чинне податкове
законодавство пов'язує
необґрунтованість податкової вигоди
платника.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням чинного
законодавства та дійсним обставинам
справи, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати судові акти обох попередніх
інстанцій та прийняти нове рішення по
суті спору, яким у позові відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення касаційних
вимог ДПІ виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено планову виїзну
перевірку Товариства з питань
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків та
зборів, а також дотримання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2010 по 31.12.2011, оформлену
актом від 20.06.2012 № 4597/22-3/00131564.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом було прийнято:

податкове повідомлення-рішення від
09.07.2012 № , за яким Товариству
визначено грошове зобов'язання з ПДВ у
сумі 1 089 964 грн. (у тому числі 988 762 грн. за
основним платежем та 101 202 грн. за
штрафними санкціями);

податкове повідомлення-рішення від
09.07.2012 № , згідно з яким позивача
зобов'язано сплатити 547,76 грн. з податку
на прибуток (у тому числі 438,21 грн. за
основним платежем та 109,55 грн. за
штрафними санкціями).

Підставою для донарахування
оспорюваної суми з податку на додану
вартість став висновок податкового
органу про незаконне формування
позивачем податкового кредиту за
операціями з придбання товарів (робіт,
послуг) в рамках господарських
правовідносин із закритим акціонерним
товариством «НВП «Укрзахіденерго»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «ТД «Гарант»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «Промгурттрейдер»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «Технорес», ПНВП
«Галицька комп'ютерна компанія»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «Імекс Берінг»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «ІСІ Україна
Енергетика», товариством з обмеженою
відповідальністю «ОВ
Енергомашінвест», товариством з
обмеженою відповідальністю «ТК
Ізополімер», товариством з обмеженою
відповідальністю «Грандіс Груп»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «Променергозбут»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «Торгсервіспостач».

При цьому ДПІ посилається на фіктивний
характер цих операцій, що, на думку
відповідача, підтверджується:
відсутністю у названих контрагентів
об'єктивної можливості виконати
зобов'язання з поставки товару в силу
відсутності основних фондів,
транспортних засобів та необхідних
трудових ресурсів; незнаходженням цих
постачальників за місцем реєстрації;
поданням ними податкової звітності з
мінімальними або нульовими
показниками. Крім того, ДПІ зазначає
про непредставлення позивачем
товарно-транспортних накладних на
підтвердження факту перевезення
товару у процесі виконання поставок.

Наведені обставини було розцінено
відповідачем як доказ укладення
позивачем правочинів без мети настання
відповідних ним правових наслідків та
як свідчення участі позивача у штучній
схемі для мінімізації податкових
зобов'язань та отримання
необґрунтованої податкової вигоди.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (який діяв до 31.12.2010)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог підпункту 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону підставою для
нарахування податкового кредиту є
податкова накладна, що видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

Аналогічні за змістом правила
формування податкового кредиту
наведені й у Податковому кодексі
України.

Так, відповідно до пункту 198.1 статті 198
цього Кодексу право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.3 цієї ж статті Кодексу
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Кодексу
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними), що містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платника, яка презюмує
економічну виправданість дій платника,
що мають своїм наслідком отримання
податкової вигоди, та достовірність
відомостей у бухгалтерській та
податковій звітності платника.

Недобросовісність платника має бути
встановлена безумовними та однозначно
розтлумаченими доказами, однак, як
вірно зазначили суди, такі докази на
порушення вимог частин першої, другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України податковим
органом не представлено, реальність
виконання господарських операцій, на
підставі яких позивачем сформовано
податковий кредит, не спростовано.

Так, під час вирішення даного спору
суди дослідили правовідносини
позивача з кожним із спірних
контрагентів, встановивши зміст
господарських операцій, порядок їх
виконання та оформлення. При цьому суди
з'ясували, що виконання поставок
товарів в адресу позивача
підтверджується необхідними
первинними документами, які мають бути
складені в залежності від виду
господарської операцій, а саме -
договорами, податковими накладними,
видатковими накладними, актами
приймання-передачі, актами виконаних
робіт, довідками про вартість
виконаних підрядних робіт, актами
списання використаних матеріальних
цінностей тощо.

Судами також було встановлено і факт
використання позивачем придбаних
товарів, робіт та послуг у власній
господарській діяльності з
розподілення та постачання
електроенергії.

Податковим органом, в свою чергу, не
наведено достатньо переконливих
доводів про те, що відомості, які
містяться у цих документах, є
недостовірними, суперечливими.

Доводи, якими податкова інспекція
мотивує висновок про порушення
платником вимог податкового
законодавства (як-от - відсутність
контрагентів за місцезнаходженням,
відсутність у них об'єктивних умов для
провадження господарської діяльності,
несплата ними податків до бюджету),
фактично є свідченням порушень,
допущених цими контрагентами, тобто
третіми особами, а не доказом
недобросовісності Товариства як
платника податків.

Чинне податкове законодавство не
пов'язує право платника на податковий
кредит з перебуванням його
постачальника за юридичною адресою, з
повнотою відображення постачальником
у своїй податковій звітності
відповідних господарських операцій, з
фактичною сплатою постачальником
податків до бюджету, з дотриманням ним
законодавчо встановлених умов
провадження господарської діяльності.

До того ж, слід зазначити, що укладення
трудового договору не є єдиним
способом залучення фізичних осіб до
вчинення необхідних дій в процесі
виконання поставки; податкове
законодавство не ставить право
платника на податковий кредит в
залежності від того, за рахунок яких
ресурсів (власних або залучених)
здійснюється поставка товарів
постачальником. Податкова інспекція не
довела неможливості поставки спірними
постачальниками товарів (робіт, послуг)
в заявлених обсягах наявними у них
силами та засобами.

Стосовно посилань ДПІ на відсутність у
позивача товарно-транспортних
накладних суди правильно зазначили, що
товарно-транспортна накладна
призначена для обліку руху
товарно-матеріальних цінностей та
розрахунків за їх перевезення
автомобільним транспортом, а відтак
визначає взаємовідносини по виконанню
перевезення вантажів для обліку
транспортної роботи. У розглядуваному
випадку Товариство здійснювало
операції з придбання товару та не
виступало в якості замовника за
договором перевезення, у зв'язку з чим
відсутність товарно-транспортних
накладних не можна розцінювати як
беззаперечне свідчення безтоварності
спірних операцій.

А відтак слід погодитися з наданою
судами правовою оцінкою обставин
справи про дотримання Товариством
необхідних умов для формування
податкового кредиту за спірними
операціями та про відсутність у
податкового органу підстав для
здійснення оспорюваного донарахування
з податку на додану вартість.

Правильним є висновок судів по епізоду
щодо неутримання та несплати
Товариством податку на прибуток з
доходу, виплаченого нерезидентові
(товариству з обмеженою
відповідальністю «Эксперт РП») у
вигляді оплати за надані послуги з
доступу до матеріалів електронного
архіву публікацій журналу SAP Professional
Journal.

Так, пункт 160.2 статті 160 Податкового
кодексу України покладає на резидентів
або постійні представництва
нерезидентів, що здійснюють виплати на
користь нерезидента або уповноваженої
ним особи (які діють поза межами
України) доходів від господарської
діяльності з джерелом походження з
України, обов'язок утримувати із цих
виплат доходи за ставкою в розмірі 15
відсотків їх суми під час такої
виплати.

У той же час згідно з підпунктом «й»
пункту 160.1 цієї ж статті Кодексу доходи
у вигляді виручки або інших видів
компенсації вартості
товарів/виконаних робіт/наданих
послуг, переданих/виконаних/наданих
резиденту від такого нерезидента
(постійного представництва), не
віднесено до доходів нерезидента,
отриманих із джерелом походження з
України, що оподатковуються у
вищевказаному порядку.

А відтак виплата доходу нерезидентові
за надані послуги не підпадає під режим
оподаткування за правилами пункту 160.2
статті 160 Податкового кодексу України.

З урахуванням викладеного суди цілком
правомірно задовольнили позов,
скасувавши оскаржувані податкові
повідомлення-рішення.

Оскільки висновки судів відповідають
нормам чинного законодавства та
фактичним обставинам спору,
установленим на підставі повного та
об'єктивного дослідження доказів у
справі, то процесуальних підстав для
скасування оскаржуваних постанови та
ухвали судів першої та апеляційної
інстанцій зі спору не вбачається.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби
залишити без задоволення.

2. Постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
12.09.2012 та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 28.02.2013 у справі № 2а-2523/12/0970 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько