Справа № 124/9828/13-а
Суддя: Воробйова Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

Справа № 124/9828/13-а

05.03.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Воробйової С.О.,

суддів Кукти М.В. ,

Яковенко С.Ю.

секретар судового засідання
Жабенко І.М.

за участю сторін:

представник позивача, ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
ордер АК 00041953, угода б/н від 10.10.2013 року;

представник відповідача, Виконавчого
комітету Сімферопольської міської
ради - не з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином та своєчасно, надав до суду заяву
з проханням розглянути справу у його
відсутність;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Центрального районного
суду м. Сімферополя (суддя Іщенко І.В.)
від 02.12.2013 року у справі № 124/9828/13-а

за позовом ОСОБА_2 (АДРЕСА_2)

до Виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради (вул.
Толстого, 15, м. Сімферополь, Автономна
Республіка Крим, 95000),

представник заявника апеляційної
скарги - ОСОБА_3 (АДРЕСА_1),

про визнання протиправним рішення
суб'єкта владних повноважень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Центрального районного
суду м. Сімферополя АР Крим від 02.12.2013
року у задоволенні позову ОСОБА_2 до
Виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради про визнання протиправним
рішення суб'єкта владних повноважень
відмовлено повністю.

Не погодившись із вищевказаною
постановою суду, позивач звернулась з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Центрального
районного суду м. Сімферополя Ар Крим
від 02.12.2013 року у справі № 124/9828/13-а та
винести по справі нову постанову, якою
позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, порушенням норм
матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні 05.03.2014 року
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу у повному обсязі, з
підстав у ній викладених, просив її
задовольнити, скасувати постанову
Центрального районного суду м.
Сімферополя АР Крим від 02.12.2013 року та
ухвалити нову постанову, якою позовні
вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному
обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання 05.03.2014 року не з'явився, про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином та
своєчасно, надав до суду заяву, згідно
якої просив розглянути справу у його
відсутність, підтримав раніше надані
письмові заперечення у повному обсязі,
просив відмовити у задоволенні
апеляційної скарги позивача, постанову
Центрального районного суду м.
Сімферополя АР Крим від 02.12.2013 року
залишити без змін.

Згідно з частиною 4 статті 196 Кодексу
адміністративного судочинства України
неприбуття у судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Чинне законодавство не обмежує коло
представників осіб, які беруть участь у
справі, при апеляційному розгляді
адміністративної справи.

Судова колегія, вислухавши пояснення
представника позивача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку (частина 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 звернулась до Центрального
районного суду м. Сімферополя АР Крим з
адміністративним позовом до
Виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради про визнання протиправним
та скасування рішення відповідача «Про
відмову у наданні згоди на скасування
розпорядження органу приватизації від
01.03.2013 року №143 «Про безоплатну
передачу квартири у власність» №1637 від
18.10.2013 року Виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради. Позовні
вимоги мотивовані тим, що 18.10.2013 року
Виконавчим комітетом Сімферопольської
міської ради прийняте оскаржуване
рішення по суті якого, з метою
недопущення обмеження прав малолітніх
дітей позивача: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, представнику
ОСОБА_2 відмовлено у наданні згоди на
скасування розпорядження органу
приватизації. Приймаючи таке рішення,
відповідач керувався нормами
законодавства України, а також
рішенням Комісії з питань захисту прав
дитини, згідно висновків якого рішення
про скасування розпорядження органу
приватизації не відповідає інтересам
малолітніх дітей. При цьому, посилання
на те, що при проведені процедури
скасування розпорядження органу
приватизації квартири будуть порушені
права повнолітніх дітей, на думку
ОСОБА_2, є неспроможними, оскільки право
власності на частки квартири в них не
виникало через не проведення у повному
обсязі процедури приватизації, право
власності також не було зареєстровано.
Висновки Виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради про те,
що ОСОБА_2 не надані докази на
підтвердження наявності іншого
облаштованого житлового приміщення, що
надається в порядку, встановленому
нормами діючого законодавства України,
позивач вважає передчасними та
безпідставними, оскільки на розгляд
Комісії з питань захисту прав дитини не
виносилось питання про надання дітям
іншого житла або змінення позивачем та
її дітьми місця проживання. На думку
ОСОБА_2, оскаржуване рішення
Виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради є протиправним та
підлягає скасуванню. З наведених
підстав позивач просила задовольнити
її позовні вимоги.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позовних вимог
позивача, виходячи з наступного.

З матеріалів справи слідує, що 23.05.2013
року позивач звернулась до
Комунального підприємства
«Приватизаційне бюро» Виконавчого
комітету Сімферопольської міської
ради з заявою про скасування
розпорядження органу приватизації №143
від 01.03.2013 року.

Проте, листом Комунального
підприємства «Приватизаційне бюро»
Виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради ОСОБА_2 повідомлено, що
розпорядженням органу приватизації
№143 від 01.03.2013 року квартира АДРЕСА_2
передана у спільну часткову власність
у рівних частках ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4
Свідоцтво про право власності на
зазначену квартиру серії САЕ №781967,
видане відповідно до Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» та розпорядження
органу приватизації №143 від 01.03.2013 року,
у Відділі державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно
Сімферопольського управління юстиції
не зареєстровано. Також, повідомлено
позивача про те, що для скасування
розпорядження органу приватизації №143
від 01.03.2013 року про передачу у спільну
часткову власність в рівних частках
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2
необхідно отримати дозвіл органу опіки
та піклування, оскільки у приватизації
зазначеної квартири приймали участь
неповнолітні діти - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с.5).

Виконавчим комітетом Сімферопольської
міської ради 18.10.2013 року прийнято
рішення №1637 «Про відмову у наданні
згоди на скасування розпорядження
органу приватизації від 01.03.2013 року №143
«Про безоплатну передачу квартири у
власність», згідно якого з метою
недопущення обмеження прав малолітніх
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено ОСОБА_6, який
діє від імені ОСОБА_2 на підставі
довіреності від 19.11.2012 року,
зареєстрованої у реєстрі за №4692
приватним нотаріусом ОСОБА_7, у наданні
згоди на скасування розпорядження
органу приватизації №143 від 01.03.2013 року
«Про безоплатну передачу квартири у
власність», оскільки це не відповідає
інтересам малолітніх (а.с.4).

Правові основи приватизації
державного житлового фонду, його
подальшого використання і утримання
визначені Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» № 2482-XII від 19.06.1992 року.

Метою приватизації державного
житлового фонду є створення умов для
здійснення права громадян на вільний
вибір способу задоволення потреб у
житлі, залучення громадян до участі в
утриманні і збереженні існуючого житла
та формування ринкових відносин.

Частиною 1 статті 1 зазначеного Закону
визначено, що приватизація державного
житлового фонду (далі - приватизація) -
це відчуження квартир (будинків),
житлових приміщень у гуртожитках,
призначених для проживання сімей та
одиноких осіб, кімнат у квартирах та
одноквартирних будинках, де мешкають
два і більше наймачів, та належних до
них господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т.ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

До об'єктів приватизації належать
квартири багатоквартирних будинків,
одноквартирні будинки, житлові
приміщення у гуртожитках (житлові
кімнати, житлові блоки (секції), кімнати
у квартирах та одноквартирних
будинках, де мешкають два і більше
наймачів (далі - квартири (будинки), які
використовуються громадянами на
умовах найму, відповідно до частини 1
статті 2 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду».

Згідно частини 5 статі 5 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» кожний громадянин
України має право приватизувати
займане ним житло безоплатно в межах
номінальної вартості житлового чеку
або з частковою доплатою один раз.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» встановлено, що за громадянами,
які не виявили бажання приватизувати
займане ними житло, зберігається
чинний порядок одержання і
користування житлом на умовах найму.

Згідно статті 210 Цивільного кодексу
України правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Частинами 1 та 2 статті 182 Цивільного
кодексу України встановлено, що право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Відповідно до частини 4 статті 182
Цивільного кодексу України Порядок
проведення державної реєстрації прав
на нерухомість та підстави відмови в
ній встановлюються законом.

Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004
року визначені правові, економічні,
організаційні засади проведення
державної реєстрації речових та інших
прав, які підлягають реєстрації за цим
Законом, та їх обтяжень і спрямований
на забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна.

Згідно частини 3 статі 3 цього Закону
права на нерухоме майно та їх
обтяження, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, колегія суддів, враховуючи
вищенаведене зауважує, що оскільки
державна реєстрація права власності на
квартиру АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва
про право власності серії САЕ №781967
позивачем у Відділі державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно Сімферопольського управління
юстиції проведена не була, то дійсно, як
зазначає позивач та її представник,
право власності на зазначену квартиру
у ОСОБА_2 та малолітніх ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не
виникло.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Проте, колегія суддів зазначає, що
позивачем та її представником не
наведено доказів щодо невідповідності
оскаржуваного рішення Конституції та
житловому законодавству України, на
підставі яких рішення Виконавчого
комітету Сімферопольської міської
ради №1637 від 18.10.2013 року підлягало би
скасуванню. Також, зазначених обставин
не встановлено й під час апеляційного
перегляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Згідно з вищенаведеними нормами права,
позивач має право звернутись до
адміністративного суду з позовом лише
у разі, якщо він вважає, що рішенням,
дією чи бездіяльністю відповідача
(суб'єкта владних повноважень) порушено
його права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин. При цьому,
обставину дійсного (фактичного)
порушення відповідачем прав, свобод чи
інтересів позивача має довести
належними та допустимими доказами саме
позивач.

Отже, завдання адміністративного
судочинства полягає у захисті саме
порушених прав особи в
публічно-правових відносинах. При
цьому захист прав, свобод та інтересів
осіб передбачає наявність
встановленого судом факту їх
порушення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що
підставами для визнання протиправним
правового акта індивідуальної дії
суб'єкта владних повноважень є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства або визначеній законом
компетенції органу, який видав цей акт.
Крім того, обов'язковою умовою визнання
акта протиправним є порушення у зв'язку
з прийняттям цього акта прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у справі. Тобто, в разі не
доведення позивачем наявності
обставин порушення його прав чи
інтересів як підстави для їх захисту
заявлений ним позов не підлягає
задоволенню за відсутності правових
підстав, оскільки стаття 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає звернення до суду саме за
захистом певних порушених прав і
охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, враховуючи зазначене,
колегія суддів вважає, що рішенням
Виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради №1637 від 18.10.2013 року права,
свободи або інтереси ОСОБА_2 не
порушені.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради про визнання протиправним
рішення суб'єкта владних повноважень.

Правова оцінка, яку суд першої
інстанції дав обставинам справи, не
суперечить вимогам процесуального і
матеріального права, а доводи
апеляційної скарги щодо
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
є необґрунтованими.

Судове рішення є законним і
обґрунтованим та не може бути
скасовано з підстав, що наведені в
апеляційній скарзі.

Все вищенаведене дає судовій колегії
право для висновку, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції - без змін.

Керуючись частиною 3 статті 24, статтями
160, 167, частиною 1 статті 195, статтею 196,
пунктом 1 частини 1 статті 198, статтею 200,
пунктом 1 частини 1 статті 205, статтями
206, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Центрального районного суду м.
Сімферополя АР Крим від 02.12.2013 року у
справі № 124/9828/13-а - залишити без
задоволення.

Постанову Центрального районного суду
м. Сімферополя АР Крим від 02.12.2013 року у
справі № 124/9828/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України у
порядку та в строки, встановлені
статтею 212 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст судового рішення
виготовлений 11 березня 2014 р.

Головуючий суддя підпис
С.О. Воробйова

Судді підпис М.В.
Кукта

підпис С.Ю. Яковенко

З оригіналом згідно

Суддя
С.О. Воробйова