Справа № 2а-16584/12/2670
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/31581/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

Головуючого
Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів
Ємельянової В.І.,

Олексієнка М.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 12 лютого 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
про визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з адміністративним позовом, в
якому просив визнати неправомірним та
скасувати рішення Державної
міграційної служби України №522-12 від 5
листопада 2012 року про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язати прийняти рішення про
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, в
Україні відповідно до вимог чинного
законодавства.

В обґрунтування своїх вимог зазначав,
що він є громадянином Сирії, проживав
разом з батьками в м. Хомс. У 2011 році
виїхав до України з метою навчання в
Києві. Повернутися на Батьківщину він
не може через цілком обґрунтовані
побоювання зазнати переслідувань у
зв'язку із громадянською війною. Однак,
не зважаючи на наведені обставини,
відповідач, на думку позивача,
незаконно відмовив йому у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 12
лютого 2013 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 травня 2013 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Справа вирішується в порядку
письмового провадження за наявними у
ній матеріалами відповідно до статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки відсутні клопотання
осіб, які беруть участь у справі, про
розгляд справи за їх участю.

З'ясувавши обставини справи,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів приходить до
наступних висновків.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 народився у
м. Хомс (Сирія), неодружений, за
національністю - араб, за
віросповіданням - мусульманин.

27 березня 2011 року прибув на територію
України легально за національним
паспортом та одноразовою в'їзною
українською візою типу «П-1» (приватна)
терміном дії до 11 червня 2011 року через
пункт пропуску державного кордону
України «Бориспіль». Згодом термін
перебування продовжено Управлінням у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб УМВС України
в Кіровоградській області до 11 грудня
2011 року.

29 лютого 2012 року Управлінням у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб УМВС України в
Кіровоградській області прийнято
рішення про примусове повернення
громадянина Сирії ОСОБА_2 в країну
походження із зобов'язанням залишити
територію України до 27 березня 2012 року.

4 квітня 2012 року позивач звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

5 листопада 2012 року рішенням Державної
міграційної служби України №522-12 було
відмовлено позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Повідомленням №140
від 14 листопада 2012 року ОСОБА_2
повідомлено про вказане рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань (п. 1 ч. 1
ст. 1).

Особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та
цього Закону, але потребує захисту,
оскільки така особа змушена була
прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання (п. 13 ч. 1 ст. 1).

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», поняття
«біженець» включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: - знаходження
особи за межами країни своєї
національної належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства -
за межами країни свого колишнього
місця проживання; - неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; - наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; - побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951р., а
саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Статтею 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту» (
в редакції на час виникнення спірних
правовідносин) визначено, що особа, яка
з наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, перетнула
державний кордон України в порядку,
встановленому законодавством України,
повинна протягом п'яти робочих днів
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу «Щодо мінімальних стандартів
кваліфікації громадян третіх країни та
осіб без громадянств, біженців або як
осіб, що потребують міжнародного
захисту іншими причинами, а також суті
захисту, що надається», яка
використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: - заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; - усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів;-твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою;- заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутні поважної
причини для подання такої заяви; -
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач прибув в Україну 27 березня
2011 року легально за приватною візою
терміном дії до 11 червня 2011 року та лише
через рік 4 квітня 2012 року звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві із заявою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, після прийняття 29 лютого 2012
року Управлінням у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб УМВС України в
Кіровоградській області рішення про
його примусове повернення в країну
походження із зобов'язанням залишити
територію України до 27 березня 2012 року.

В своїй заяві від 4 квітня 2012 року
причиною залишення країни
громадянської належності, позивач
зазначив побоювання бути безпідставно
заарештованим у зв'язку із складною
внутрішньополітичною ситуацією у цій
країні. В той же час, свою історію він
обґрунтував суперечливими
твердженнями загального характеру.
Позивач повідомив, що залишив
територію Сирії внаслідок
бомбардувань та побоювань бути
заарештованим.

Проте під час співбесіди (протокол
співбесіди від 27 липня 2012 року) позивач
надав іншу інформацію про причини
виїзду із Сирії, яка спростовує його
попередні твердження щодо побоювань
переслідувань, викладені у заяві. Так,
він вказав, що у 2010 році отримав на
батьківщині диплом спеціаліста та
вирішив вступити до магістратури.
Проте у Сирії це здійснити вкрай
важко, у зв'язку з чим він вирішив
продовжити навчання в Києві, після
чого прибув до України. Перебуваючи в
Україні йому стало відомо, що в Сирії
почалися заворушення та повертатися
туди небезпечно.

Таким чином, із наданої позивачем
інформації, відповідач не вбачав
підстав вважати, що він переслідувався,
переслідується чи буде
переслідуватись в Сирії за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства),
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.

Пункт 62 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року) дає визначення відмінностей
економічного мігранта від біженця, а
саме: якщо особа добровільно залишає
свою країну, щоб поселитися в іншому
місці. Така особа може керуватися в
своїх діях бажанням змін або пригод,
сімейними або іншими причинами
особистого характеру. Якщо особа
переїжджає виключно з економічних
міркувань, то вона є економічним
мігрантом, а не біженцем.

З огляду на викладене правильними є
висновки судів про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог, оскільки, позивач не
надав органу міграційної служби фактів
на підтвердження переслідування його в
Сирії за ознаками національності, мови
та релігії, а також фактів фізичного
насилля та дискримінації, загрози
життю, безпеці чи свободі через
побоювання застосування щодо нього
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання по відношенню
до шукача притулку в порядку п. 1, 4, 13
частини 1 статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій
повно і всебічно встановили обставини
справи, дали їм належну юридичну
оцінку, правильно застосували норми
матеріального і процесуального права,
тому відсутні підстави для скасування
або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 12 лютого 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Ю.Й. Рецебуринський(

доповідача)

Судді
В.І. Ємельянова

М.М. Олексієнко