Справа № 826/892/14
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 лютого 2014 року 12:29 № 826/892/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Гарника К. Ю., при
секретарі судового засідання
Непомнящій А. О. розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м.Києві про визнання протиправним та
скасування податкового
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач)
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві (далі по
тексту - відповідач) в якому просить
суд:
- зобов'язати Державну податкову
інспекцію у Дніпровському районі
Головного управління Мін доходів у м.
Києві надати позивачу податкове
повідомлення-рішення від 14 травня 2013
- визнати протиправним скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
- скасувати вимогу та рішення про опис
майна у податкову заставу Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 07 жовтня 2013
року № 826-15;
- визнати протиправними дії та
бездіяльність посадових осіб
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві щодо
не вручення платнику податків
податкового повідомлення-рішення від 14
В обґрунтування позовних вимог
представники позивача зазначають, що
позивач не є ні власником ні
землекористувачем земельної ділянки,
за яку останньому донараховано грошове
зобов'язання. Крім цього, обґрунтовуючи
протиправність дій податкового органу,
позивач посилається на невручення
спірного податкового повідомлення -
рішення та розрахунку податкового
зобов'язання платнику податків.

Представник відповідача у судовому
засіданні 12 лютого 2014 року
адміністративний позов не визнав, з
посиланням на безпідставність
позовних вимог просив сул відмовити у
їх задоволенні. Мотивуючи правову
позицію зазначив, що згідно договору
купівлі - продажу нежилих приміщень від
07 березня 2008 року № 1266 ОСОБА_1 є
власником нежилих приміщень за
адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 710,90
кв. м., тому, відповідно, є платником
земельного податку.

Після розгляду адміністративного
позову та доданих до нього матеріалів,
всебічного і повного встановлення всіх
фактичних обставин, на яких
ґрунтується позов, об'єктивної оцінки
доказів, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд зазначає наступне.

Податковим повідомленням - рішенням
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
від 14 травня 2013 року
№ форми «Ф» позивачу визначено
суму податкового зобов'язання за
платежем земельний податок з фізичних
осіб у розмірі 30206,85 грн.

На підставі податкового повідомлення -
рішення, податковим органом прийнято
вимогу від 07 жовтня 2013 року № 826-15 на
суму 30206,85 грн. та рішення про опис майна
у податкову заставу, які відповідно
направлені платнику податків.

Земельні відносини в Україні
регулюються Конституцією України,
Земельним кодексом України, а також
прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.206 Земельного кодексу
України, використання землі в Україні є
платним. Об'єктом плати за землю є
земельна ділянка. Плата за землю
справляється відповідно до закону.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів регулює
Податковий кодекс України (далі
-Кодекс), він, зокрема, визначає
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

Згідно підпункту 269.1.1. пункту 269.1.
статті 169, 271 Кодексу платниками
земельного податку є власники
земельних ділянок, земельних часток
(паїв).

Базою оподаткування, зокрема, є
нормативна грошова оцінка земельних
ділянок з урахуванням коефіцієнта
індексації, визначеного відповідно до
порядку, встановленого цим розділом.

Рішення рад щодо нормативної грошової
оцінки земельних ділянок офіційно
оприлюднюється відповідним органом
місцевого самоврядування до 15 липня
року, що передує бюджетному періоду, в
якому планується застосування
нормативної грошової оцінки земель або
змін (плановий період). В іншому разі
норми відповідних рішень
застосовуються не раніше початку
бюджетного періоду, що настає за
плановим періодом.

Відповідно до статті 274 Кодексу ставка
податку за земельні ділянки,
нормативну грошову оцінку яких
проведено, встановлюється у розмірі 1
відсотка від їх нормативної грошової
оцінки, за винятком земельних ділянок,
зазначених у статтях 272, 273, 276 цього
Кодексу.

Згідно пункту 276.1. статті 276 Кодексу
податок за земельні ділянки (в межах
населених пунктів), зайняті житловим
фондом, автостоянками для зберігання
особистих транспортних засобів
громадян, які використовуються без
отримання прибутку,
гаражно-будівельними,
дачно-будівельними та садівницькими
товариствами, індивідуальними
гаражами, садовими і дачними будинками
фізичних осіб, а також за земельні
ділянки, надані для потреб
сільськогосподарського виробництва,
водного та лісового господарства, які
зайняті виробничими,
культурно-побутовими, господарськими
та іншими будівлями і спорудами,
справляється у розмірі 3 відсотків суми
земельного податку, обчисленого
відповідно до статей 274 і 275 цього
Кодексу.

Нарахування фізичним особам сум
податку проводиться органами
державної податкової служби, які
видають платникові до 1 липня поточного
року податкове повідомлення-рішення
про внесення податку за формою,
встановленою у порядку визначеному
статтею 58 цього Кодексу (п.286.5. ст.286
Кодексу).

Підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру (п.286.1. ст.286 Кодексу).

Таким чином, Податковим кодексом
України визначено виключну підставі
для нарахування земельного податку -
дані державного земельного кадастру.

Слід зазначити, що судом неодноразово
витребовувалось у відповідача на
підтвердження правомірності спірного
податкового повідомлення - рішення
дані державного земельного кадастру,
проте таку інформацію суду не надано.

Як встановлено судом, спірне
податкове повідомлення - рішення від
14 травня 2013 року №
форми «Ф» винесено на підставі
Договору купівлі - продажу нежилих
приміщень від 07 березня 2008 року № 1266
ОСОБА_1 є власником нежилих приміщень
за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею
710,90 кв. м.

Представники позивача під час розгляду
справи не спростували чинність
вищезазначеного договору купівлі -
продажу, проте зазначили, що нежилі
приміщення за адресою: АДРЕСА_2,
загальною площею 710,90 кв. м. належним
чином не зареєстровані в державному
кадастрі.

З цього приводу суд зазначає, що
порушення законодавства про
реєстрацію нерухомого майна не може
слугувати підставою для донарахування
податковим органом грошового
зобов'язання за платежем земельний
податок з фізичних осіб, а може бути
підставою для застосування штрафних
санкцій до такої особи.

Оскільки, згідно Податкового кодексу
України єдиною підставою для
нарахування земельного податку є дані
земельного кадастру, то за відсутності
інформації про землеволодіння та/або
землекористування земельною ділянкою
платником податків, органами
Міндоходів не можуть донараховуватись
таким платникам податків земельний
податок.

Крім цього, як встановлено судом ОСОБА_1
зареєстрований як фізична особа -
підприємець 30 березня 2006 року за № 2 009590 за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно Свідоцтва платника єдиного
податку серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 01.01.12 року
є платником єдиного податку за ставкою
5%.

Місце провадження господарської
діяльності: АДРЕСА_3.

Крім цього, матеріали справи
містять копію договору оренди від
18 вересня 2012 року,
згідно якого фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 здає ТОВ
«АТБ-Маркет» в тимчасове оплатне
користування нежилі приміщення за
адресою: АДРЕСА_2, загальною площею
710,90 кв. м.

Відповідно до пункту 54.1 статті 54
Податкового кодексу України крім
випадків, передбачених податковим
законодавством, платник податків
самостійно обчислює суму податкового
та/або грошового зобов'язання та/або
пені, яку зазначає у податковій (митній)
декларації або уточнюючому розрахунку,
що подається контролюючому органу у
строки, встановлені цим Кодексом. Така
сума грошового зобов'язання та/або пені
вважається узгодженою.

Підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54
Податкового кодексу України
контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму грошових
зобов'язань, зменшення (збільшення)
суми бюджетного відшкодування та/або
зменшення (збільшення) від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість платника податків,
передбачених цим Кодексом або іншим
законодавством, якщо згідно з
податковим та іншим законодавством
особою, відповідальною за нарахування
сум податкових зобов'язань з окремого
податку або збору, застосування
штрафних (фінансових) санкцій та пені, у
тому числі за порушення у сфері
зовнішньоекономічної діяльності, є
контролюючий орган.

Згідно пункту 286.5 статті 286 Податкового
кодексу України нарахування фізичним
особам сум податку проводиться
органами державної податкової служби,
які видають платникові до 1 липня
поточного року податкове
повідомлення-рішення про внесення
податку за формою, встановленою у
порядку визначеному статтею 58 цього
Кодексу.

У разі переходу права власності на
земельну ділянку від одного власника
до іншого протягом календарного року
податок сплачується попереднім
власником за період з 1 січня цього року
до початку того місяця, в якому він
втратив право власності на зазначену
земельну ділянку, а новим власником -
починаючи з місяця, в якому у нового
власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на
земельну ділянку від одного власника
до іншого протягом календарного року
орган державної податкової служби
надсилає податкове
повідомлення-рішення новому власнику
після отримання інформації про перехід
права власності.

Статтею 206 Земельного кодексу України
встановлено, що використання землі в
Україні є платним. Об'єктом плати за
землю є земельна ділянка. Плата за
землю справляється відповідно до
закону.

Відповідно до пункту "в" частини першої
статті 96 Земельного кодексу України
землекористувачі зобов'язані
своєчасно сплачувати земельний
податок або орендну плату.

Частинами першою та другою статті 116
Земельного кодексу України
встановлено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або за результатами аукціону. Набуття
права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу
України, право власності на земельну
ділянку посвідчується державним актом,
крім випадків, визначених частиною
другою цієї статті.

Згідно ст.42 Земельного кодексу
України, (Земельні ділянки
багатоквартирних жилих будинків)
земельні ділянки, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території державної або
комунальної власності, надаються в
постійне користування підприємствам,
установам і організаціям, які
здійснюють управління цими будинками.
У разі приватизації громадянами
багатоквартирного жилого будинку
відповідна земельна ділянка може
передаватися безоплатно у власність
або надаватись у користування
об'єднанню власників. Порядок
використання земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території,
визначається співвласниками. Розміри
та конфігурація земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території,
визначаються на підставі проектів
розподілу території кварталу,
мікрорайону та відповідної
землевпорядної документації.

У відповідності до статті 126 Земельного
кодексу України право власності,
користування земельною ділянкою
оформлюється відповідно до Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень".

Разом з тим, згідно статті 269
Податкового кодексу України
платниками податку є: власники
земельних ділянок, земельних часток
(паїв); землекористувачі.

Статтею 270 Податкового кодексу України
встановлено, що об'єктами
оподаткування є: земельні ділянки, які
перебувають у власності або
користуванні; земельні частки (паї), які
перебувають у власності.

Згідно з пунктом 286.1 статті 286
Податкового кодексу України підставою
для нарахування земельного податку є
дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що
реалізують державну політику у сфері
земельних відносин та у сфері
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, щомісяця, але не
пізніше 10 числа наступного місяця, а
також за запитом відповідного органу
державної податкової служби за
місцезнаходженням земельної ділянки
подають інформацію, необхідну для
обчислення і справляння плати за землю,
у порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

При цьому, згідно з підпунктом 14.1.34
пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу
України власники земельних ділянок - це
юридичні та фізичні особи (резиденти і
нерезиденти), які відповідно до закону
набули права власності на землю в
Україні, а також територіальні громади
та держава щодо земель комунальної та
державної власності відповідно.
Підпунктом 14.1.73 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
землекористувачі - це юридичні та
фізичні особи (резиденти і
нерезиденти), яким відповідно до закону
надані у користування земельні ділянки
державної та комунальної власності, у
тому числі на умовах оренди.

З системного аналізу наведених норм
права вбачається, що законодавством
передбачено чітку послідовність
набуття права власності та права
користування земельними ділянками
юридичними та фізичними особами
(резидентами і нерезидентами): так,
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади, або
органів місцевого самоврядування, або
за результатами аукціону шляхом
передачі відповідних земельних
ділянок, які посвідчуються відповідним
державним актом з зазначенням, зокрема,
даних державного земельного кадастру,
що і може бути підставою для сплати
земельного податку.

Разом з тим, суд зазначає, що обов'язок
щодо сплати земельного податку, а також
орендної плати за земельні ділянки
державної та комунальної власності у
вказаних осіб з'являється лише з дня
виникнення права власності або права
користування відповідною земельною
ділянкою.

При цьому, Податковим кодексом України
передбачено єдину підставу для
нарахування земельного податку - це
дані державного земельного кадастру.

Відповідно до п.п. 4 п. 297.1. ст. 297
Податкового кодексу України платники
єдиного податку звільняються від
обов'язку нарахування, сплати та
подання податкової звітності із
земельного податку, крім земельного
податку за земельні ділянки, що не
використовуються ними для провадження
господарської діяльності.

Таким чином, законодавством
встановлені дві обов'язкові умови, за
яких суб'єкт підприємницької
діяльності не є платником земельного
податку: перебування на спрощеній
системі оподаткування зі сплатою
єдиного податку; земельні ділянки , які
є об'єктом плати за землю,
використовується для провадження
господарської діяльності.

Відповідно до п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 299.3. ст.299 Податкового
кодексу України, свідоцтво платника
єдиного податку видається безстроково
виключно суб'єкту господарювання або
уповноваженій ним особі та не може
передаватися для провадження
господарської діяльності іншим особам.

З наведених обставин та правових норм,
суд дійшов висновку про протиправність
оспорюваного податкового повідомлення
- рішення, з огляду на те, що позивач у
періоді, за який здійснено
донарахування перебував на спрощеній
системі оподаткування, нежилі
приміщення, які є об'єктом плати за
землю, використовувались для
провадження господарської діяльності
позивача.

Враховуючи встановлену протиправність
податкового повідомлення - рішення від
14 травня 2013 року № , суд вважає
вимогу від 07 жовтня 2013 року № 826-15 та
рішення про опис майна у податкову
заставу, які винесені на підставі
спірного податкового повідомлення -
рішення, протиправними та такими, що
підлягають скасуванню.

В частині вимог про зобов'язання надати
позивачу податкове повідомлення -
рішення та визнання протиправними дії
та бездіяльності посадових осіб
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві щодо
не вручення платнику податків
податкового повідомлення-рішення від 14
травня 2013 року № суд зазначає, що
матеріали справи містять докази
направлення на адресу позивача як
податкового повідомлення - рішення так
і податкової вимоги та рішення про опис
майна у податкову заставу, а тому
підстави для визнання таких дій
протиправним та зобов'язання вчинити
дії відсутні.

За таких обставин, оцінивши докази, які
є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає, що відповідачем доведено
правомірність та обґрунтованість
спірного податкового повідомлення -
рішення, тому, з урахуванням вимог
встановлених частиною другою статті 19
Конституції України та частиною
третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, виходячи з системного аналізу
положень законодавства України та
доказів, наявних у матеріалах справи,
адміністративний позов ОСОБА_1
підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 94, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві від 14 травня
2013 року № , податкову вимогу та
рішення про опис майна Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м. Києві від 07
жовтня 2013 року № 826-15.

3. Судові витрати в сумі 182,70 грн.
присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок
Державного бюджету України.

4. В решті вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в
строки та порядку, встановленому
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
К.Ю. Гарник