Справа № 826/849/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 лютого 2014 року 16:20
№ 826/849/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Кармазіна О.А.,
суддів Пісоцької О.В. та Скочок Т.О.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом:Міністерства охорони
здоров'я УкраїнидоДержавної
виконавчої служби Українитретя
особаОСОБА_1 визнання протиправними
дій та бездіяльності, скасування
постанов та зобов'язання вчинити певні
дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулось Міністерство охорони
здоров'я України (далі - Міністерство) з
позовом до Державної виконавчої служби
України (вх. від 27.01.2014 р.; дата поштового
штемпеля від 24.01.2014 р.), в якому, з
урахуванням заяви від 06.02.2014 р., просить
суд:

1) визнати бездіяльність ДВС України в
частині несвоєчасного і в не повному
обсязі вчинення виконавчих дій щодо
перевірки фактів, викладених у листі
МОЗ України від 30.08.2013 № 14.02-04/41, яким
повідомлено державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
ДВС України Юхименко О.С. про виконання
постанови Окружного адміністративного
суду м. Києва від 11.03.2013 р. у справі №
2а-17504/12/2670 та не вчинення дій щодо
закінчення виконавчих дій у зв'язку із
фактичним виконанням в повному обсязі
рішення згідно з виконавчим документом
винесення постанови про накладення
штрафу від 26.12.2013 р. ВП № 38430854
протиправними;

2) визнати протиправною та скасувати: (1)
постанову про поновлення виконавчого
провадження від 26.12.2013 ВП № 38430854, (2)
постанову про накладення штрафу від
26.12.2013 ВП № 38430854, а також (3) вимогу ВП №
38430854;

3) зобов'язати винести постанову про
закінчення виконавчого провадження №
38430854 в порядку п. 8 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про
виконавче провадження».

В обґрунтування позову позивач
зазначає, що державним виконавцем
винесено постанову ВП № 38430854 про
поновлення виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа № 2а-17504/12/2670, постанову про
накладення штрафу від 26.12.2013 р. ВП №
38430854 за невиконання рішення Окружного
адміністративного суду м. Києва від
11.03.2013 р. та вимогу ВП № 38430854.

Міністерство вважає дії ДВС в особі
державного виконавця по винесенню
постанов протиправними та незаконними.

Позивач, зокрема, зазначає, що згідно із
рішенням суду зобов'язано Міністерство
розглянути скаргу ОСОБА_1 від 03.10.2012 р.
по суті з урахуванням вимог ч. 2 ст. 15
Закону України «Про звернення
громадян» у строк, визначений статтею 20
названого Закону, від дня набрання цим
рішенням законної сили.

Позивач зазначає, що постанову суду
виконано. На адресу ОСОБА_1 повторно
направлено копію листа за підписом
Директора Департаменту реформ та
розвитку медичної допомоги від 16.01.2013 р.
№ 04-06-24-К-3230/362-зв, а також копію
положення про департамент, копію
наказу МОЗ України від 29.10.2012 р. № 471-к,
копію наказу МОЗ України від 30.03.2012 р. №
223.

16.07.2013 року, як зазначає позивач,
державному виконавцю направлено заяву
про закінчення виконавчого
провадження з обґрунтуванням
виконання постанови суду.

Однак, 16.08.2013 р. до позивача надійшла
вимога про виконання постанови суду.

Надалі, як зазначає позивач, МОЗ
інформувало ДВС про виконання рішення
суду. ДВС у свою чергу, як зазначає
позивач, зупиняла виконавче
провадження та зверталася до суду про
роз'яснення виконання рішення суду. У
задоволенні цієї заяви, як зазначає
позивач, судом відмовлено із
зазначенням, що державний виконавець
звернувся із завою не про роз'яснення
рішення суду, а щодо надання
роз'яснення про те, чи вважається це
рішення виконаним відповідно до
інформації, наданої боржником про його
виконання, що до повноважень суду не
віднесено.

Навівши у позові обставини
взаємовідносин з позивачкою, обставини
оскарження у судовому порядку його дій
у зв'язку із зверненнями ОСОБА_1 та його
дій в рамках виконавчого провадження,
позивач зазначає, що МОЗ України в
межах компетенції здійснило всі
необхідні заходи з метою виконання
постанови Окружного адміністративного
суду м. Києва по справі № 2а-17504/12/2670, а
отже фактично виконало в повному
обсязі рішення згідно з виконавчим
документом про що було повідомлено
Державну виконавчу службу України.

Враховуючи у сукупності позивач
вважає, що наявні підстави для
задоволення позову.

За клопотання ОСОБА_1, яка є стороною
виконавчого провадження, у судовому
засіданні 19.02.2014 р. ухвалено (журнал с/з
від 19.02.2014 р.) про її залучення в якості
третьої особи без самостійних вимог на
стороні відповідача. У зв'язку з цим
розгляд справи було відкладено на
26.02.2014 р., про що особам, які беруть
участь у справі, направлено повістки.

24.02.2014 р. до канцелярії суду надійшло
клопотання третьої особи, де третя
особа виклала своє бачення обставин
виконання рішення суду. До клопотання
додано матеріали щодо взаємовідносин з
позивачем. Третя особа, зазначає, що
рішення суду не виконано, а відтак,
вважає, що відповідач вчиняє належні
дії щодо виконання судового рішення та
вважає оскаржувані рішення (вимогу,
постанови) ДВС України законними та
обґрунтованими.

В судове засідання 26.02.2014 р. третя особа
не з'явилася, у той же час виходячи з
відомостей, наведених у реєстрі
відправлення кореспонденції та даних
Укрпошти, повістка вручена 24.02.2014 р.
Враховуючи наведене, а також скорочені
строки розгляду даної категорії справ,
беручи до уваги, що явка третьої особи
не визнавалася обов'язковою, ухвалено
розглядати справу за відсутності
третьої особи.

Відповідач проти позову заперечує та
по суті зазначає, що відсутні докази
фактичного виконання рішення суду, а
відтак вчинені ДВС дії та прийняті
рішення є законними та обґрунтованими.
Відповідач просив у задоволенні позову
відмовити.

Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд зазначає
про наступне.

Згідно з постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
11.03.2013 р. по справі № 2а-17504/12/2670 частково
задоволено позов ОСОБА_1 до
Міністерства охорони здоров'я України.

Зобов'язано Міністерство охорони
здоров'я України розглянути скаргу
ОСОБА_1 від 03 жовтня 2012 року по суті з
урахуванням вимог частини 2 статті 15
Закону України "Про звернення громадян"
у строк, визначений статтею 20 названого
Закону, від дня набрання цим рішенням
законної сили.

Постанова суду сторонами не
оскаржувалась та набрала законної сили
28.03.2013 р.

08.04.2013 р. видано виконавчий лист.

Наведені обставини не заперечуються
особами, які беруть участь у справі.

Під час розгляду вказаної справи судом
встановлено, що 03 жовтня 2012 року ОСОБА_1
звернулась до відповідача зі скаргою
про порушення посадовими особами
управління охорони здоров'я
Голосіївської районної в місті Києві
державної адміністрації та Головного
управління охорони здоров'я КМДА
положень чинного законодавства щодо
розгляду її скарг.

Зокрема, ОСОБА_1 просила перевірити:

- (1.1.) дотримання лікарем ОСОБА_3
нормативів надання медичної допомоги
жіночому населенню за спеціальністю
"Акушерство і гінекологія" в умовах
амбулаторно-поліклінічних лікувальних
закладів;

- (1.2.) чи повинен був лікар ОСОБА_3
при симптомах ОСОБА_1, знаючи, що вона
вживала ліки "Постинор" для уникнення
вагітності, виключити позаматкову
вагітність;

- (1.3.) знання лікарями ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 наказів Міністерства охорони
здоров'я України, що регулюють знання
медичної допомоги в сфері гінекології
та акушерства;

- (1.4.) відповідність ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 займаним посадам, оскільки вони
порушують законодавство;

2. провести перевірку за фактами
порушення посадовими особами
Головного управління охорони здоров'я
КМДА законодавства про звернення
громадян стосовно ОСОБА_1 та винести
постанову про порушення
дисциплінарного провадження з
наданням їй копії постанови;

3. встановити винних посадових
осіб Головного управління охорони
здоров'я КМДА та притягнути їх до
відповідальності за порушення
законодавства про звернення громадян
стосовно ОСОБА_1;

4. зобов'язати посадових осіб
Головного управління охорони здоров'я
КМДА надати їй відповідь на скаргу від
10 грудня 2011 року з обґрунтованими
відповідями на кожне з порушених
питань;

5. перевірити порядок складання
наказів у Головному управлінні охорони
здоров'я КМДА;

6. повідомити її про час та дату
розгляду скарги за телефоном; надати
відповідь на скаргу в установлений
строк.

Листом від 02 листопада 2012 року №
04.02.20-К-1485/5477-зв Міністерство охорони
здоров'я України в особі департаменту
реформ та розвитку медичної допомоги
доручило Головному управлінню охорони
здоров'я КМДА за участю ОСОБА_1
комісійно розглянути її звернення,
провести клініко-експертну оцінку
якості надання їй медичної допомоги та
про результати до 12 листопада 2012 року
повідомити департамент реформ та
розвитку медичної допомоги
Міністерства охорони здоров'я України.
Копію цього листа 12 листопада 2012 року
також направлено на адресу ОСОБА_1, щодо
отримання якого вона не заперечує.

Судом також встановлено, що листом від
14 грудня 2012 року № 04.02.20-К-3230/6873-зв
Міністерство охорони здоров'я України
в особі департаменту реформ та
розвитку медичної допомоги повідомило
позивача про витребування необхідної
медичної документації від Головного
управління охорони здоров'я КМДА для
розгляду її скарги на засіданні
спеціально призначеної
клініко-експертної комісії.

Листом від 16 січня 2013 року №
04-06-24-К-3230/362-36 Міністерство охорони
здоров'я України в особі департаменту
реформ та розвитку медичної допомоги
повідомило ОСОБА_1 про
клініко-експертну оцінку якості
надання їй медичної допомоги та надало
їй матеріали цієї оцінки. Водночас
зазначено, що про результати
діяльності клініко-експертної комісії,
створеної на підставі наказу
Міністерства охорони здоров'я України
від 09 січня 2013 року № 1-АДМ, скаржницю
повідомлено по телефону та
запропоновано їй зустрітися з головою
згаданої комісії для отримання
відповідей на запитання, з чим вона
погодилась. Також повідомлено, що
Головне управління охорони здоров'я
КМДА поінформовано про виявлені
недоліки для прийняття необхідних
рішень.

Задовольняючи згаданий позов у
вищезгаданій частині, суд виходив,
зокрема, з того, що зі змісту цього
листа неможливо однозначно встановити,
що відповідь надавалась саме на скаргу
ОСОБА_1 від 03 жовтня 2012 року. Дата, якою
датовано зазначений лист, як
встановлено судом, свідчить про
недотримання відповідачем місячного
строку розгляду звернень громадян (в
окремих випадках 45-денного строку),
встановленого статтею 20 Закону. Крім
того, як зазначено у судовому рішенні,
суду не надано належних та допустимих
доказів (наприклад, реєстр поштових
відправлень) направлення відповідачем
на адресу позивача вищевказаного листа
від 16 січня 2013 року № 04-06-24-К-3230/362-36. За
таких обставин суд погодився з
доводами позивачки про неналежний
розгляд її скарги від 03 жовтня 2012 року.

При цьому суд прийшов до висновку, що
лист Міністерства охорони здоров'я
України від 16 січня 2013 року №
04-06-24-К-3230/362-36, підписаний
неуповноваженою особою, що суперечить
частині 2 статті 15 Закону.

У той же час, як вбачається з матеріалів
справи, постановою державного
виконавця від 12.06.2013 р. № 38430854 відкрито
виконавче провадження, якою боржнику
запропоновано самостійно виконати
рішення суду протягом семи днів з
моменту винесення (отримання)
постанови.

Як вбачається з наданої третьою особою
копії листа Міністерства від 09.07.2013 р. №
14.02-05/19946 (за підписом заступника
Міністра), на виконання постанови суду
ОСОБА_1 направлено копію відповіді від
16.01.2013 р. на скаргу від 03.10.2012 р., копію
положення про департамент реформ та
розвитку медичної допомоги МОЗ
України, копію наказу МОЗ України від
29.10.2012 р. № 471-к, копію наказу МОЗ України
від 30.03.2012 р. № 223.

При цьому, до листа директора
департаменту реформ та розвитку
медичної допомоги Міністерства від
16.01.2013 р. надано також матеріали
клініко-експертної оцінки якості
надання їй медичної допомоги. До
матеріалів справи в контексті
наведеного надано копію наказу МОЗ
України від 30.03.2012 р. № 223 відповідно до
якого уповноважено керівників
самостійних структурних підрозділів
МОЗ України підписувати листи
інформаційного характеру, інші
документи, які не пов'язані із
здійсненням керівником міністерства
політичних функцій.

Листом від 16 липня 2013 року № 14.02-04/40
Міністерство охорони здоров'я України
повідомило державного виконавця про
виконання рішення суду в повному
обсязі шляхом направлення на адресу
ОСОБА_1 листа за підписом директора
Департаменту реформ та розвитку
медичної допомоги від 16 січня 2013 року №
04-06-24-К-3230/362-зв., яким її повідомлено про
клініко-експертну оцінку якості
надання їй медичної допомоги та надано
матеріали цієї оцінки.

У зазначеному листі МОЗ України
просило закінчити виконавче
провадження.

У скарзі від 26 липня 2013 року,
адресованій державному виконавцю,
ОСОБА_1 вказала на невиконання рішення
суду боржником.

09.08.2013 р. за № К-10588/5-84/15 державним
виконавцем сформовано вимогу про
виконання судового рішення.

При цьому, 12.08.2013 р. до ДВС із
секретаріату КМ України надійшла
скарга ОСОБА_1 щодо невиконання
Міністерством виконавчого листа.

Листом від 30 серпня 2013 року № 14.02-04/41
Міністерство охорони здоров'я України
повідомило державного виконавця про
виконання рішення суду у повному
обсязі шляхом направлення на адресу
ОСОБА_1 30 серпня 2013 року обґрунтованої
відповіді.

Ураховуючи вищезгадані скарги ОСОБА_1
та керуючись пунктом 8 частини 3 статті
11, частиною 1 та 3 статті 34 Закону
України "Про виконавче провадження",
статтею 170 КАС України, державний
виконавець звернувся до суду із заявою,
в якій просив роз'яснити чи вважається
виконаним в повному обсязі відповідно
до інформації, наданої боржником,
рішення суду, на підставі якого видано
виконавчий лист Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 квітня 2013 року № 2а-17504/12/2670 про
зобов'язання Міністерства охорони
здоров'я України розглянути скаргу
ОСОБА_1 від 03 жовтня 2012 року по суті з
урахуванням вимог частини 2 статті 15
Закону України "Про звернення громадян"
у строк, визначений статтею 20 названого
Закону, від дня набрання цим рішенням
законної сили, ураховуючи, що у
резолютивній частині рішення
вищеназваного суду від 11 березня 2013
року у справі № 2а-17504/12/2670 зазначено,
розглянути скаргу ОСОБА_1 від 03 жовтня
2012 року по суті.

Постановою державного виконавця від
16.09.2013 р. № 38430854 зупинено виконавче
провадження з виконання рішення суду
на підставі п. 1 ч. 1 ст. 38 Закону України
«Про виконавче провадження».

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 03.10.2013 р. по справі №
2а-17504/12/2670, яка не оскаржувалась,
відмовлено у задоволенні заяви
державного виконавця щодо надання
роз'яснення.

Із вказаної ухвали суду, вбачається, що
відмовляючи у наданні роз'яснення, суд
виходив з того, що державний виконавець
звернувся до суду із заявою не про
роз'яснення рішення суду, а щодо
надання роз'яснення про те, чи
вважається це рішення виконаним
відповідно до інформації, наданої
боржником про його виконання, що до
повноважень суду законодавством не
віднесено. Суд при цьому зазначив, що
згідно з пунктом 1 частини 3 статті 11
Закону України «Про виконавче
провадження» проведення перевірки
виконання боржниками рішень, що
підлягають виконанню відповідно до
цього Закону, належить до повноважень
державного виконавця у процесі
здійснення виконавчого провадження.

Згідно з постановою від 26.12.2013 р.
поновлено виконавче провадження та
направлено вимогу державного
виконавця ВП № 38430854 щодо виконання
вищезгаданого виконавчого листа та
зобов'язано надати відділу в
семиденний термін інформацію про
виконання вищевказаного виконавчого
документу.

26.12.2013 р. державним виконавцем також
прийнято постанову про накладення
штрафу на позивача у розмірі 680 грн., яка
мотивована тим, що станом на 25.12.2013 р.
рішення суду боржником не виконано.

Вирішуючи у взаємозв'язку з наведеним
спір по суті, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, що визначає умови
і порядок виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, є Закон України «Про виконавче
провадження».

Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 року
№ 606-XIV (із змінами: надалі - Закон № 606),
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.5 Закону вимоги державного
виконавця щодо виконання рішень
обов'язкові для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.

Державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб (ч.1 ст.6 Закону).

Частиною 1 ст.11 Закону державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому, статтею 49 Закону передбачені
обставини, за яких виконавче
провадження підлягає закінченню.

Так, виконавче провадження підлягає
закінченню, зокрема, у разі фактичного
виконання в повному обсязі рішення
згідно з виконавчим документом (п.8 ч.1
ст.49 Закону).

Згідно ч.3 ст. 49 вказаного Закону про
закінчення виконавчого провадження
державний виконавець виносить
постанову з обов'язковим мотивуванням
підстав її винесення, яка
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований. Копія постанови у
триденний строк надсилається сторонам
і може бути оскаржена в десятиденний
строк у порядку, встановленому цим
Законом.

Відповідно положень ч. 2 ст. 11 Закону
державний виконавець, зокрема,
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

В даному випадку, як встановлено під
час розгляду справи, позивач
обґрунтовує своєчасність виконання
рішення суду та у повному обсязі тим, що
направив ОСОБА_1 два листа та матеріали
клініко-експертної оцінки якості
надання їй медичної допомоги.

Зокрема, позивач посилається на лист
від 16 січня 2013 року № 04-06-24-К-3230/362-36.

В контексті наведеного суд зазначає, що
відповідно до положень ст. 124
Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Крім того, згідно з приписами ст. 255 КАС
України постанова або ухвала суду, яка
набрала законної сили, є обов'язковою
для осіб, які беруть участь у справі,
для їхніх правонаступників, а також для
всіх органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Слід зазначити, що вказаний лист
Міністерства від 16.01.2013 р. на імя ОСОБА_1,
направлений їй до прийняття постанови
суду від 11.03.2013 р. по справі № 2а-17504/12/2670
та у вищезгаданій постанові судом
надано оцінку цьому листу, як
неналежному підтвердження здійснення
розгляду скарги ОСОБА_1 Суд зазначив, що
зі змісту цього листа неможливо
однозначно встановити, що відповідь
надавалась саме на скаргу ОСОБА_1 від 03
жовтня 2012 року. Дата, якою датовано
зазначений лист, свідчить про
недотримання відповідачем місячного
строку розгляду звернень громадян (в
окремих випадках 45-денного строку),
встановленого статтею 20 Закону.
Виходячи з наведеного, сказаний лист не
може вважатися наданням належної та
обґрунтованої відповіді на скаргу
ОСОБА_1, а відтак, і доказом виконання
судового рішення.

Що стосується листа Міністерства
від 09.07.2013 р., слід зазначити, що
вказаним листом ОСОБА_1 повторно
направлено копію вказаної відповіді
від 16.01.2013 р., якій судом у постанові від
11.03.2013 р. по справі № 2а-17504/12/2670 надано
оцінку як неналежному підтвердженню
надання заявниці відповіді на її
скаргу. До цього листа надано копії
внутрішнього положення та наказу, що
також не може вважатися наданням
належної відповіді позивачці на її
скаргу та, відповідно, доказом
виконання вищевказаної постанови суду.

Що стосується листа Міністерства на
ім'я ОСОБА_1 від 30.08.2013 р. слід зазначити,
що цим листом міністерством надано
пояснення та роз'яснення щодо питань,
визначених у п. 1, п. 1.2. її скарги від
03.10.2012 р. щодо оцінки якості медичної
допомоги, відповідності лікарів
кваліфікаційним вимогам, зазначено про
відсутність повноважень щодо
вирішення питань, порушених у п. 2-4.
скарги відносно притягнення до
відповідальності посадових осіб ГУ
охорони здоров'я КМДА та медичного
закладу. У той же час, відносно п. 5
скарги позивачки (перевірити порядок
складання наказів у Головному
управлінні охорони здоров'я КМДА)
Міністерством не надано жодних
роз'яснень або коментарів, що, однак, не
може вважатися виконанням рішення суду
відповідно до наведених вище вимог, а
саме - своєчасно і в повному обсязі, у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Відтак, виходячи з наведеного у
сукупності та вищевикладених положень
законодавства, суд не вбачає підстав
для висновку про вчинення ДВС України
протиправних дій або вчинення
протиправної бездіяльності по
виконанню судового рішення в рамках
вищезгаданого виконавчого
провадження, а також підстав для
висновку про неповноту вчинення
державним виконавцем виконавчих дій.

Враховуючи відсутність інших доказів
на підтвердження виконання судового
рішення у повному обсязі, суд приходить
до висновку, що у повному обсязі
рішення суду в рамках вищезгаданого
виконавчого провадження не виконано, а
відтак є правомірним направлення
боржнику, за результатами поновлення
виконавчого провадження, вимоги про
виконання рішення суду.

В контексті наведеного слід додати, що
відповідно до ч. 5. ст. 39 Закону України
«Про виконавче провадження» є
обов'язком державного виконавця
поновлення виконавчого провадження
після усунення обставин, які стали
підставою для зупинення виконавчого
провадження, що у свою чергу не дає
підстав для висновку про
протиправність постанови державного
виконавця та вчинення у зв'язку з цим
виконавчих дій.

При цьому, враховуючи те, що рішення
суду у повному обсязі не виконано,
відповідно відсутні підстави для
закінчення виконавчого провадження та,
у свою чергу, у суду не має підстав для
зобов'язання відповідача вчинити
зазначені дії.

Слід додати, що відповідно до ч. 1 ст. 89
Закону України «Про виконавче
провадження» у разі невиконання без
поважних причин у встановлений
державним виконавцем строк рішення, що
зобов'язує боржника виконати певні дії,
та рішення про поновлення на роботі
державний виконавець виносить
постанову про накладення штрафу на
боржника - фізичну особу від десяти до
двадцяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян; на посадових осіб -
від двадцяти до сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на боржника - юридичну особу -
від сорока до шістдесяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян та встановлює новий строк
виконання.

В даному випадку, враховуючи те, що
рішення суду не виконано у повному
обсязі та відсутні докази поважності
причин його невиконання, беручи до
уваги тривале невиконання рішення суду
після відкриття виконавчого
провадження, є правомірним накладення
на позивача штрафу за невиконання
судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З урахуванням наведеного в сукупності
колегія суддів приходить до висновку
про відсутність підстав для висновків
щодо вчинення відповідачем
протиправних дій або протиправної
бездіяльності. Під час розгляду справи
відповідачем доведено законність та
обґрунтованість направленої позивачу
вимоги про виконання судового рішення,
а також законність та обґрунтованість
оскаржуваних постанов. З урахуванням
наведеного суд не вбачає підстав для
скасування оскаржуваних рішень та
приходить до висновку про відмову у
задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись вимогами статей 69-71, 88, 94, 158-163,
167, 181 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову Міністерства
охорони здоров'я України відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
за правилами, встановленими ст. ст. 185-187
КАС України.

Головуючий суддя
Кармазін О.А.

Судді:
Пісоцька О.В.

Скочок Т.О.