Справа № 820/13579/13-а
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний
вул. Мар'їнська, 18-Б-3 П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харківський окружний адміністративний
суд у складі
Головуючого судді Спірідонова М.О.
за участю секретаря судового засідання
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
окружного адміністративного суду
адміністративну справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Амкор Тобакко
Пекеджинг Україна" до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів про скасування
податкового повідомлення-рішення ,
Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Амкор Тобакко
Пекеджинг Україна", звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів, в якому, з урахуванням
уточненої позовної заяви, просить суд
скасувати податкові повідомлення -
рішення Спеціалізованої державної
податкової інспекції з
обслуговування великих платників у
м. Харкові Міжрегіонального
головного управління Міндоходів №
від 24.07.2013 року, № , № ,
№ від 14.01.2014 року. Стягнути з
Державного бюджету України на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Амкор Тобакко
Пекеджинг Україна" сплачений судовий
збір.

В обґрунтування позову вказано, що
оскаржувані податкові повідомлення -
рішення Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів є безпідставними,
прийнятими з порушенням норм чинного
законодавства України, а тому
підлягають скасуванню.

Представник позивача в судове
засідання з'явився, позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, та просив
їх задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився, щодо задоволення
позову заперечував у повному обсязі,
посилаючись на те, що працівниками
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів при проведенні перевірки
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Амкор Тобакко
Пекеджинг Україна" були виявлені
порушення вимог податкового, валютного
та іншого законодавства України.

Судом встановлено, що працівниками
СДПІ ОВП у м. Харкові МГУ Міндоходів
було проведено документальну планову
перевірку Товариства з обмеженою
відповідальністю «Амкор Тобакко
Пекеджинг Україна» (), з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.04.2011 по
31.12.2012, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2011 по
31.12.2012.

За результатами перевірки було
складено акт №10/44.1/32796990 від 08.07.2013р.
яким встановлено порушення позивачем
порушень п. 152.8 ст. 152, п. 160.8 ст. 160 ПК.

Керуючись ст. 56 ПК України, п. 2, 4, 8, 10
Положення про порядок подання та
розгляду скарг платників податків
органами державної податкової служби,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 19.11.2012 № 1203,
Позивачем до Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників було направлено
обґрунтовану скаргу щодо
неправильного застосування норм
податкового законодавства
Спеціалізованою державною податковою
інспекцією з обслуговування великих
платників у м. Харкові МГУ Міндоходів
при складанні висновків Акту перевірки
та скасування, зокрема, податкового
повідомлення-рішення від 24.07.2013 №
.

Рішенням заступника начальника
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників від
04.10.2013 № 8253/10/10-233 податкове
повідомлення-рішення від 24.07.2013 №
залишено без змін.

Не погоджуючись з вищевказаним
рішенням заступника начальника
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих від 04.10.2013 №
8253/10/10-233, Позивачем 11.10.2013 було подано
повторну скаргу до Міністерства
доходів і зборів України про
скасування, зокрема, податкового
повідомлення-рішення Відповідача від
24.07.2013 № та перегляд рішення
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників від
04.10.2013 № 8253/10/10-233.

Рішенням Міністерства доходів і зборів
України від 28.10.2013 № 14144/6/99-99-10-01-15 строк
розгляду скарги продовжено до 12.12.2013.

Рішенням Міністерства доходів і зборів
України від 12.12.2013 № 17414/6/99-99-10-01-15
податкове повідомлення-рішення від
24.07.2013 № залишено без змін.

24.07.2013 на підставі акту перевірки
відповідачем було прийняте, податкове
повідомлення-рішення про збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на прибуток іноземних юридичних осіб №
на загальну суму 821 137, 50 грн. (у
тому числі основний платіж - 656 910,00 грн.
та штрафні санкції - 164 227,50 грн).

14.01.2014 на підставі Акту від 08.07.2013 №
10/44.1/32796990 про результати
документальної планової перевірки
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Амкор Тобакко
Пекеджинг Україна» та з урахуванням
рішення Міністерства доходів і зборів
України від 12.12.2013 № 17414/6/99-99-10-01-15 про
результати розгляду скарги
відповідачем були винесені податкові
повідомлення-рішення:

- № про збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств, створених за участю
іноземних інвесторів на загальну суму
891 972,75 грн. (за основним платежем - 865 307
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями 26 665,75 грн.);

- № про збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств, створених за участю
іноземних інвесторів на загальну суму 1
328 грн. (за основним платежем - 1 079 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями -
249 грн.);

- № про збільшення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 1 930, 50 грн. (за
основним платежем - 1 287 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 643,50
грн).

Зазначені податкові
повідомлення-рішення були отримані
позивачем 14.01.2014.

Підставою для прийняття вказаних
податкових повідомлень-рішень стало
встановлення в Акті перевірки
№10/44.1/32796990 від 08.07.2013р. яким встановлені
наступні порушення:

1. пп. 135.5.15 п. 135.5 ст.135 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI із
змінами та доповненнями (далі за
текстом заяви - ПК України);

2. п. 138.1, пп. 138.10.2, пп. 138.10.3 п. 138.10
ст.138, п. 144.1 ст.144, п. 146.1, п. 146.2, п. 146.3, п. 146.5
ст. 146 ПК України;

3. п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає задоволенню.

Що стосується податкового
повідомлення-рішення від 24.07.2013 №
суд зазначає, що відповідач визначив
позивачеві суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток іноземних
юридичних осіб у зв'язку з тим, що, на
думку відповідача, позивачем порушено
п. 152.8 ст. 152 та 160.8 ст. 160 ПК України, з
зазначеним твердженням суд не
погоджується , оскільки як було
встановлено судом, підставою для вище
зазначених тверджень в акті перевірки
є посилання відповідача на ту
обставину, що позивач отримував
послуги за агентською угодою від
нерезидента Amcor Group GmbH (надалі -
Контрагент), податкового резидента
Швейцарії, що підтверджується Довідкою
про місцезнаходження (резидентство).

Проаналізувавши положення агентської
угоди, відповідач дійшов висновку, що
діяльність Контрагента спрямована на
централізоване управління виробничою
діяльністю позивача. Відповідач
виходив із того, що діяльність
Контрагента на території України за
законодавством України і за Конвенцією
між Урядом України і Швейцарською
Федеральною Радою про уникнення
подвійного оподаткування стосовно
податків на доходи і на капітал (далі -
Угода 1) має розглядатися як така, що має
ознаки постійного представництва,
оскільки Контрагент має місце
управління через позивача та здійснює
господарську діяльність на території
України протягом періоду, тривалість
якого становить більш як шість місяців.
У зв'язку з цим при перерахуванні
Контрагенту винагороди за надані ним
агентські послуги позивач як
податковий агент був зобов'язаний
утримати і перерахувати до бюджету
України податок на прибуток іноземних
юридичних осіб, що проводять свою
діяльність на території України через
постійне представництво.

Як було встановлено судом між
позивачем та Контрагентом 01.01.2011
укладено агентську угоду (далі -
Договір). Умови Договору передбачають
наступне.

Позивач і Контрагент є членами «Amcor Tobacco
Packaging Group» (далі - Група), яка виготовляє
і продає товари покупцям всього світу.

Основними клієнтами Групи є міжнародні
лідери тютюнової промисловості
(Глобальні клієнти). Позивач є
підприємством Групи, що
спеціалізується на виготовленні
пакувальних матеріалів для тютюнових
виробів, а також продає і постачає ці
товари на виробничі підприємства
клієнтів Групи.

Правами і обов'язками Контрагента за
Договором є:

§ виконувати функцію
централізованих продаж, що за п. 1 ст. 2
Договору означає просування і
забезпечення єдиної ринкової
пропозиції товарів Групи для
Глобальних клієнтів (зокрема, їх
головних офісів, розташованих за
межами України, та з якими Позивач не
мав ділових зв'язків, що
підтверджується відсутністю
відповідних договорів) на користь
Позивача;

§ проводити свою діяльність на
власний розсуд для забезпечення
ефективності у відповідності до
ситуації і ділових потреб конкретного
клієнта Групи;

§ не повинен укладати і
підписувати будь-яких угод з місцевими
клієнтами;

§ повинен проводити свою
діяльність з розумною старанністю і
ретельністю щодо наданого
обслуговування;

§ повинен співпрацювати із
персоналом, підрядниками, агентами,
уповноваженими працівниками Позивача,
надавати йому необхідну інформацію і
документи;

§ надавати Позивачу всю необхідну
допомогу з продажу і маркетингу.

Додаток до Договору містить приблизний
перелік типів діяльності, яку може
провадити Контрагент за межами України
для виконання своїх обов'язків за
Договором, у тому числі, аналіз і
дослідженні ринку з урахуванням
очікувань і вимог клієнтів Групи,
визначення можливостей і орієнтування
клієнтів, проведення просування Групи
на ринку, обговорення стратегії
ціноутворення, обсягів і регіонів
транснаціональних поставок, виходячи
із накопичених знань і досвіду тощо.

Резюмуючи зміст Договору, Контрагент
укладає із клієнтами Групи глобальні
угоди, що забезпечують єдину
пропозицію Групи і визначають основні
комерційні аспекти співпраці між
клієнтами Групи і Групою в цілому.
Контрагент не вправі укладати із
клієнтами Групи договорів про поставку
товарів від імені Позивача. Такі
договори Позивач укладає самостійно з
виробничими компаніями клієнтів, які
знаходить Контрагент. За надання
Контрагентом послуг з пошуку клієнтів
і просування товарів Позивача на
глобальному ринку Позивач виплачує
Контрагенту винагороду.

Суд зазначає, що відповідач як
порушення визначає зміст Договору який
дає підстави кваліфікувати
Контрагента як такого, що має місце
постійного представництва в Україні
через те, що Контрагент має місце
управління в Україні.

Суд з зазначеним вище твердженням
відповідача не погоджується, оскільки
відповідно до пп. 14.1.193 ПК України
постійне представництво - це постійне
місце діяльності, через яке повністю
або частково проводиться господарська
діяльність нерезидента в Україні,
зокрема: місце управління; філія; офіс;
фабрика; майстерня; установка або
споруда для розвідки природних
ресурсів; шахта, нафтова/газова
свердловина, кар'єр чи будь-яке інше
місце видобутку природних ресурсів;
склад або приміщення, що
використовується для доставки товарів.

З метою оподаткування термін «постійне
представництво» включає:

§ будівельний майданчик,
будівельний, складальний або монтажний
об'єкт чи пов'язану з ними наглядову
діяльність, якщо тривалість робіт,
пов'язана з таким майданчиком, об'єктом
чи діяльністю, перевищує шість місяців;

§ надання послуг (крім послуг з
надання персоналу), у тому числі
консультаційних, нерезидентом через
співробітників або інший персонал,
найнятий ним для таких цілей, але якщо
така діяльність провадиться (в рамках
одного проекту або проекту, що
пов'язаний з ним) в Україні протягом
періоду або періодів, загальна
тривалість яких становить більш як
шість місяців, у будь-якому
дванадцятимісячному періоді;

§ резидентів, які мають
повноваження діяти від імені виключно
такого нерезидента, що тягне за собою
виникнення у цього нерезидента
цивільних прав та обов'язків (укладати
договори (контракти) від імені цього
нерезидента; утримувати (зберігати)
запаси товарів, що належать
нерезиденту, із складу яких
здійснюється поставка товару від імені
нерезидента, крім резидентів, що мають
статус складу тимчасового зберігання
або митного ліцензійного складу).

У свою чергу, згідно зі ст. 5 Угоди 1 для
цілей цієї Конвенції термін «постійне
представництво» означає постійне
місце діяльності, через яке повністю
або частково здійснюється
підприємницька діяльність
підприємства. Термін «постійне
представництво», зокрема, включає:
місце управління; відділення; контору;
фабрику; майстерню; шахту, нафтову або
газову свердловину, кар'єр або будь-яке
інше місце видобутку природних
ресурсів; склад або інше приміщення,
яке використовується як торгова точка.
При цьому за ст. 5 Угоди 1 термін
«постійне представництво» не включає:
… утримання постійного місця
діяльності виключно з метою закупівлі
товарів чи виробів або для збирання
інформації для підприємства; утримання
постійного місця діяльності виключно з
метою реклами, для надання інформації,
для проведення наукового дослідження
або здійснення для підприємства
будь-якої іншої діяльності
підготовчого чи допоміжного характеру;
утримання постійного місця діяльності
виключно для здійснення будь-якої
комбінації видів діяльності,
перелічених у підпунктах від a) до e), за
умови, що сукупна діяльність
постійного місця діяльності, яка
виникає внаслідок такої комбінації,
має підготовчий або допоміжний
характер.

Згідно з Угодою 1 будівельний майданчик
або монтажний, або складальний об'єкт
утворюють постійне представництво
лише у тому разі, якщо вони існують
більше дванадцяти місяців.

Відповідно до п. 3.2 ст. З ПК України, якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, встановлено інші
правила, ніж ті, що передбачені цим
Кодексом, застосовуються правила
міжнародного договору.

З огляду на це, при кваліфікації
постійного представництва резидента
Швейцарії в Україні суд приходить до
висновку, що слід керуватись виключно
положеннями Угоди 1.

Як вбачається, Угода 1 не передбачає
виникнення у податкового резидента
Швейцарії постійного представництва в
Україні у зв'язку з наданням послуг
українським резидентам, окрім випадку,
коли будівельний майданчик або
монтажний, або складальний об'єкт існує
більше дванадцяти місяців (п. 3 ст. 5
Конвенції). У інших випадках, які не
передбачені ст. 5 Угоди 1, підприємство,
що є податковим резидентом Швейцарії,
не розглядається як таке, що має
постійне представництво.

Виходячи з аналізу вище зазначених
положень суд приходить до висновку, що
щоб згідно з даними нормами ПК України
нерезидент був кваліфікований як
такий, що має постійне представництво в
Україні, необхідно, щоб одночасно
виконувались дві обов'язкові умови:
нерезидент мав місце в Україні, яке за
міжнародним договором визначається як
місце діяльності та його діяльність
проводилась на території України.

Суд звертає увагу, що чинне
законодавство України не містить
визначення терміну «місце управління»,
яке використовується у ПК України та в
Угоді 1. Тлумачення цього терміну
наведене у листі ДПС України від 27.12.2013
№ 12744/0/71-12/12-1017 «Про рекомендації щодо
застосування конвенцій про уникнення
подвійного оподаткування» (далі - Лист).
У листі податковий орган вказав на
необхідність територіальних
податкових органів використовувати у
роботі наведені роз'яснення загальних
принципів застосування конвенцій
(оскільки всі конвенції побудовані за
на основі Модельної конвенції ОЕСР та
містять майже однакові положення щодо
основних термінів та питань
міжнародного оподаткування). Так,
роз'яснюючи п. 2 ст. 5 конвенцій,
податковий орган вказав, що «місце
управління» слід розуміти як
місцезнаходження керівного органу.
Подібне роз'яснення наведене і у п. 24
Офіційного коментарю до Модельної
конвенції ОЕСР, у якому під «місцем
ефективного управління» розуміється
місце, у якому фактично ухвалюються
ключові управлінські та господарські
рішення, необхідні для ведення
діяльності підприємства.

Суд зазначає та проти цього не
заперечував відповідач, що
місцезнаходження керівного органу
контрагента та місце, у якому фактично
ухвалюються ключові управлінські та
господарські рішення, необхідні для
ведення діяльності підприємства, є
Швейцарія (підтверджується довідкою
про податкове резиденство Швейцарії), а
не Україна.

Виходячи з вище викладеного суд
приходить до висновку, що посилання
відповідача в акті перевірки на ту
обставину, що змісту послуг
Контрагента за Договором як такого, що
має місце управління, не відповідає
змісту поняття «місце управління», що
використовується у ПК України та Угоді
1.

Крім цього суд зазначає, що згідно
положень ст. 71 КАС України відповідачем
не наведено жодних доказів щодо ознак
визначення постійного представництва
нерезидента для цілей оподаткування за
пп. 14.1.193 п. 14.1 ст. 14 ПК України, а саме, що:

§ Контрагент має будь-яке місце
(офіс) в Україні, що перебуває в його
розпорядженні, адже без наявності
такого місця мова про наявність
постійного місця діяльності йти
взагалі не може; та/або

§ Позивач впливає на ухвалення
управлінських чи господарських рішень
Контрагентом; та/або

§ Контрагент впливає на ухвалення
управлінських чи господарських рішень
Позивача; та/або

§ Контрагент фактично надавав
послуги за Угодою на території України,
використовуючи власний та спеціально
залучений персонал; та/або

§ Компанія та/або Контрагент
укладали будь-які угоди від імені
Контрагента/Компанії.

Виходячи з вище викладеного суд
приходить до висновку, що оскільки
контрагент не має в Україні будь-якого
місця діяльності через яке
здійснюється підприємницька
діяльність (місце управління, офіс,
відділення, приміщення контори та ін.),
то відповідно до п. 3.2 ст. 3 ПК України та
ст. 5 Угоди 1 надання послуг контрагента
у рамках угоди не може розглядатися як
діяльність контрагента через постійне
представництво на території України.

Крім цього суд звертає увагу, що
відповідачем не надано доказів, що ним
були дотримані вимоги ч. 3 п. 64.5 ПК
України у відповідності до яких
відповідач повинен скласти Акт про
встановлення факту ведення
нерезидентом господарської діяльності
через постійне представництво на
території України без взяття на
податковий облік за формою наказу ДПА
України від 23.12.2010 № 998 та надіслати
його через компетентний орган України
до компетентного органу Швейцарії для
організації заходів стягнення.

Щодо посилання відповідача на
порушення позивачем п. 152.8 ст. 152 та п. 160.8
ст. 160 ПК України.

Відповідно до п. 152.8 ст. 152 ПК України
відповідальність за повноту утримання
та своєчасність перерахування до
бюджету податків, зазначених у ст. 160
цього Кодексу, несуть платники податку,
що здійснюють відповідні виплати.

У свою чергу ст. 160 ПК України регулює
дві різні групи відносин: першу - сплата
податку з джерела його походження (так
званого податку на репатріацію)
резидентом - податковим агентом
нерезидента - з доходу, який резидент
виплачує нерезиденту, другу -
оподаткування доходів представництв
нерезидентів.

Пункт 152.8 ПК України встановлює
відповідальність резидентів якраз за
випадок порушення порядку сплати
податку з джерела його походження.

Суд зазначає, що порядок сплати
податку з джерела його походження
встановлений п.п. 160.1-160.2 ПК України.

Пунктом 160.2 ст. 160 розділу III ПК України
встановлено, що резидент, який здійснює
будь-яку виплату з доходу з джерелом
його походження з України, отриманого
таким нерезидентом від провадження
господарської діяльності, зобов'язані
утримувати податок з таких доходів за
ставкою у розмірі 15 відсотків їх суми
та за їх рахунок, який сплачується до
бюджету під час такої виплати, якщо
інше не передбачено положеннями
міжнародних договорів України з
країнами резиденції осіб, на користь
яких здійснюються виплати, що набрали
чинності.

Пункт 160.1 ПК України встановлює, що під
доходами, отриманими нерезидентом із
джерелом їх походження з України,
розуміються:

а) проценти, дисконтні доходи, що
сплачуються на користь нерезидента, у
тому числі проценти за позиками та
борговими зобов'язаннями, випущеними
(виданими) резидентом;

б) дивіденди, які сплачуються
резидентом;

в) роялті;

г) фрахт та доходи від інжинірингу;

ґ) лізингова/орендна плата, що
сплачується резидентами або
постійними представництвами на
користь нерезидента -
лізингодавця/орендодавця за
договорами оперативного
лізингу/оренди;

д) доходи від продажу нерухомого майна,
розташованого на території України,
яке належить нерезиденту, у тому числі
майна постійного представництва
нерезидента;

е) прибуток від здійснення операцій із
торгівлі цінними паперами,
деривативами або іншими
корпоративними правами, визначений
відповідно до норм цього розділу;

є) доходи, отримані від провадження
спільної діяльності на території
України, доходи від здійснення
довгострокових контрактів на
території України;

ж) винагорода за провадження
нерезидентами або уповноваженими ними
особами культурної, освітньої,
релігійної, спортивної, розважальної
діяльності на території України;

з) брокерська, комісійна або агентська
винагорода, отримана від резидентів
або постійних представництв інших
нерезидентів стосовно брокерських,
комісійних або агентських послуг,
наданих нерезидентом або його
постійним представництвом на
території України на користь
резидентів;

и) внески та премії на страхування або
перестрахування ризиків в Україні (у
тому числі страхування ризиків життя)
або страхування резидентів від ризиків
за межами України;

і) доходи, одержані від діяльності у
сфері розваг (крім діяльності з
проведення державної грошової
лотереї);

ї) доходи у вигляді благодійних внесків
та пожертв на користь нерезидентів;

й) інші доходи від провадження
нерезидентом (постійним
представництвом цього або іншого
нерезидента) господарської діяльності
на території України, за винятком
доходів у вигляді виручки або інших
видів компенсації вартості
товарів/виконаних робіт/наданих
послуг, переданих/виконаних/наданих
резиденту від такого нерезидента
(постійного представництва), у тому
числі вартості послуг із міжнародного
зв'язку чи міжнародного інформаційного
забезпечення.

Суд аналізуючи вище зазначену угоду
зазначає, що в даному випадку дохід,
отриманий Контрагентом (резидентом
Швейцарії), не є доходом з джерела його
походження на території України, а є
його дохід у вигляді виручки за надані
Позивачу послуги за Договором, а отже
не підлягає оподаткуванню податком з
джерела походження (податком на
репатріацію) в Україні.

Крім цього положеннями ст. 21 Угоди 1
встановлено, що види доходів резидента
Швейцарії, незалежно від джерела їх
виникнення, про які не йдеться у
попередніх статтях цієї Конвенції,
будуть оподатковуватись тільки у
Швейцарії.

Щодо порушення позивачем п. 160.8 ПК
України суд зазначає, що пунктом 160.8 ст.
160 ПК України визначено порядок
оподаткування прибутків нерезидентів,
які провадять свою діяльність на
території України через постійне
представництво. За вказаними нормами
суми прибутків нерезидентів, які
провадять свою діяльність на території
України через постійне представництво,
оподатковуються в загальному порядку.
Таке постійне представництво
прирівнюється з метою оподаткування до
платника податку на прибуток, який
провадить свою діяльність незалежно
від такого нерезидента.

При цьому згідно з абз. 3 п. 160.8 ст. 160 ПК
України у разі неможливості визначити
шляхом прямого підрахування прибуток,
отриманий нерезидентами з джерелом
його походження з України,
оподатковуваний прибуток визначається
органом державної податкової служби як
різниця між доходом та витратами,
визначеними шляхом застосування до
суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7.

Суд аналізуючи зміст положень п. 160.8 ст.
160 ПК України зазначає, що: а) положення
наведених норм не стосуються
резидентів-замовників послуг, а тільки
постійних представництв нерезидентів,
які для цілей оподаткування
розглядаються як самостійні платники
податків, у яких немає податкових
агентів, б) прерогатива застосування
положень п. 160.8 ПК України відноситься
саме до компетенції податкових
органів.

Як вже зазначалось судом вище
діяльність Контрагента не відповідає
жодному критерію для визначення його
діяльності для цілей оподаткування як
такої, що здійснюється через постійне
представництво, а отже висновки
відповідача в цій частині є
непідтвердженими.

Виходячи з вище викладеного суд
приходить до висновку, що позивач не
був зобов'язаний утримувати та
перераховувати податок на прибуток з
іноземних юридичних осіб, та не
порушував п. 152.8 ст. 152 та п. 160.8 ст. 160 ПК
України, а отже, податкове
повідомлення-рішення від 24.07.2013 №
винесено відповідачем з порушенням
норм чинного законодавств України..

Щодо порушення позивачем пп. 135.5.15 п. 135.5
ст. 135 ПК України, судом встановлено, що
позивачем з ООО «Амкор Тобакко
Пэкеджинг Санкт-Петербург» (резидент
Російської Федерації) було укладено
угоду від 22.06.2011 № ATUK/АТRP/11 та від 26.09.2012
№ ATUK/АТRP/12 (надалі - Російські
контракти).

Відповідно до Російських контрактів
позивач реалізовував ООО «Амкор
Тобакко Пекеджинг Санкт-Петербург»
продукцію власного виробництва, а саме:
етикет твердий для пакування цигарок HL
Winston RC KS 20 Lights, HL Winston RC KS 20 Blue, HL Winston RC KS 20
Silver. За даними Відповідача всього за
період серпень-жовтень 2011 року,
жовтень-листопад 2012 року ООО «Амкор
Тобакко Пэкеджинг Санкт-Петербург»
було реалізовано етикету у кількості 203
906,43 тис. шт. на загальну суму 24 150 044,91
грн. Відповідач визначив середню
вартість 1000 шт. на рівні 118,44 грн.

Актом перевірки також встановлено, що
позивач реалізовував продукцію
власного виробництва, а саме: етикет
твердий для пакування цигарок HL Winston RC KS
20 Lights, HL Winston RC KS 20 Blue, HL Winston RC KS 20 Silver на
території України ЗАТ «Джей Ті
Інтернешнл Україна» ()
відповідно до контракту від 10.03.2011 №
Krem-ATUK/11 (надалі - Український контракт).
За даними Відповідача за період
серпень-жовтень 2011 року,
жовтень-листопад 2012 року ЗАТ «Джей Ті
Інтернешнл Україна» Позивачем було
реалізовано етикету твердого на
загальну суму 20 037 530,7 грн., у тому числі
ПДВ 3 339 588,45 грн., у кількості 121 884,64 тис.
шт. Відповідач визначив середню
вартість 1000 шт. на рівні 137,00 грн. (без
урахування ПДВ).

Суд зазначає, що підставою винесення
вище зазначених порушень є
порівнявняння відповідачем
Український та Російський контракти,
на підставі пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», ст. 9 Угоди між Урядом
України та Урядом Російської Федерації
про уникнення подвійного
оподаткування доходів та майна та
попередження ухилень від сплати
податків (надалі - Угода 1), ст. 39, п. 135.1,
пп. 135.5.15 п. 135.5 ст. 135 та р. XIX ПК України
дійшов висновку про те, що за однакових
умов реалізації середня ціна
реалізації 1000 шт. етикеток на експорт
нерезиденту ООО «Амкор Тобакко
Пэкеджинг Санкт-Петербург» є значно
нижчою від ціни реалізації цієї ж
продукції на території України, а тому
Позивачем порушено вимоги п. 135.1, пп.
135.5.15 п. 135.5 ст. 135 ПК України та занижено
доходи, що враховуються при визначенні
об'єкта оподаткування на загальну суму
3 806 371 грн.

Суд з вище зазначеним твердженням
відповідача не погоджується, оскільки
ст. 9 Угоди 1 передбачає, що у разі, коли
між двома підприємствами в їх
комерційних і фінансових
взаємовідносинах створюються або
встановлюються умови, відмінні від
ринкових, тоді будь-який прибуток, який
міг би бути нарахований одному із них,
але з причин наявності цих умов не був
йому нарахований, може бути включений
Договірною Державою до прибутку цього
підприємства і відповідно
оподаткований. При цьому Угода 1 не
передбачає порядку визначення
прибутку, який міг би бути нарахований
одному з підприємств Договірної
Держави за наявності відмінних від
ринкових умов у взаємовідносинах з
підприємством іншої Договірної
Держави.

Суд зазначає, що такий податок може
бути нарахований за умови, що
нарахування податку у такому випадку
передбачене національним податковим
законодавством (тлумачення вживання
слова «може» у конвенціях про
уникнення подвійного оподаткування
викладено у листі ДПС України від 27.12.2012
№ 12744/0/71-12/12-1017).

Крім цього умовами застосування
положень ст. 9 Угоди 1 до операцій
позивача за Російськими контрактами є:

• наявність відмінних від
ринкових умов в комерційних і
фінансових взаємовідносинах Позивача
з ООО «Амкор Тобакко Пэкеджинг
Санкт-Петербург»;

• наявність у національному
законодавстві України положень, які б
передбачали порядок визначення та
оподаткування прибутку, який міг би
бути нарахований Позивачу за наявності
відмінних від ринкових умов у
комерційних і фінансових
взаємовідносинах Позивача з ООО «Амкор
Тобакко Пэкеджинг Санкт-Петербург».

Суд аналізуючи вище зазначену угоду
зазначає, що у даній конкретній
ситуації жодна із умов не виконується,
оскільки постачання продукції
позивачем на користь ООО «Амкор
Тобакко Пэкеджинг Санкт-Петербург» за
Російськими контрактами здійснювалось
виключно на ринкових умовах.

Також суд зазначає, що висновок про
наявність відмінних від ринкових умов
в комерційних і фінансових
взаємовідносинах позивача із ООО
«Амкор Тобакко Пэкеджинг
Санкт-Петербург» відповідач зробив
виключно на підставі аналізу ціни
реалізації позивачем 1000 шт. етикеток
українському покупцю - ЗАТ «Джей Ті
Інтернешнл Україна». При цьому
відповідач обґрунтовує такий висновок
положеннями пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», ст. 9 Угоди 1, ст. 39, п. 135.1,
пп. 135.5.15 п. 135.5 ст. 135 та р. XIX ПК України.

Згідно з абз. 2 пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку

підприємств», що був чинним протягом
періоду перевірки, справедлива ринкова
ціна - це ціна, за якою товари (роботи,
послуги) передаються іншому власнику
за умови, що продавець бажає передати
такі товари (роботи, послуги), а
покупець бажає їх отримати за
відсутності будь-якого примусу, обидві
сторони є взаємно незалежними юридично
та фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг). При
цьому, відповідно до абз. 1 пп. 1.20.1 п. 1.20
ст. 1 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» якщо цим пунктом
не встановлено інше, звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведене зворотне, вважається, що така
звичайна ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін.

Для визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Як було встановлено судом для
визначення ринкової ціни російських
контрактів відповідач використовував
виключно умови українського контракту
з одним українським покупцем: ЗАТ «Джей
Ті Інтернешнл Україна», а отже суд
приходить до висновку, що зазначене
порівняння було здійснене на
неспівставних умовах, що суперечить
абз. 1 пп. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», оскільки відповідачем
не було взято до уваги, що умови
реалізації продукції на території
України ЗАТ «Джей Ті Інтернешнл
Україна» є відмінними від умов
реалізації продукції ООО «Амкор
Тобакко Пэкеджинг Санкт-Петербург», а
продукція реалізується позивачем ЗАТ
«Джей Ті Інтернешнл Україна» на іншому
ринку, ніж продукція, що реалізується
Позивачем ООО «Амкор Тобакко Пэкеджинг
Санкт-Петербург».

При порівнянні умов Російських
контрактів та Українського контракту
всупереч абз. 1 пп. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» відповідачем не були
враховані такі умови договорів, як:
кількість (обсяг) товарів (обсяг
товарної партії згідно з Російськими
контрактами перевищував Український
на 68%, що природно зменшує собівартість
та інші витрати на виробництво етикету
за Російськими контрактами і дає
можливість запропонувати покупцеві
меншу ціну), умови платежів (Російські
контракти передбачали оплату в Євро, а
Український - в гривнях), умови
підтвердження якості (Український
контракт на відміну від Російських
передбачає детальні положення щодо
контролю якості) та ін. Усі ці
об'єктивні умови вплинули на ціну
зазначених товарів.

Також суд зазначає, що відповідачем
взагалі не було здійснено
порівняльного аналізу Російських та
Українського контрактів на предмет
співставності/неспівставності їх умов,
а отже у взаємовідносинах позивача з
ООО «Амкор Тобакко Пэкеджинг
Санкт-Петербург» відсутні умови
відмінні від ринкових, п. 9 Угоди 1 не
може бути застосований до
оподаткування доходу у комерційних і
фінансових взаємовідносинах позивача
з ООО «Амкор Тобакко Пэкеджинг
Санкт-Петербург».

Згідно з пп. 1.20.10 п. 1.20 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», який діяв протягом
періоду перевірки, донарахування
податкових зобов'язань платника
податку податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами, а для платників
податку, визнаних природними
монополістами згідно із законом, -
також відповідно до принципів
регулювання цін, встановлених таким
законом. Водночас, закон, який би
визначав процедуру для нарахування
податкових зобов'язань за непрямими
методами, не діяв. У свою чергу,
відсутність законодавчо визначеної
методики визначення податкових
зобов'язань за непрямими методами
виключає і можливість донарахування
зобов'язань за результатами
застосування звичайних цін.

Крім того, поряд з нормами пп. 1.20.1 ст. 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» про порядок
визначення звичайної ціни, діяли норми
пп. 153.2.1 та 153.2.3 ПК України про порядок
застосування (випадки обов'язкового
застосування) звичайних цін в
операціях із пов'язаними особами та
неплатниками податку на прибуток (в т.
ч. із нерезидентами).

Відповідно до останніх, дохід від
продажу товарів пов'язаним особам та
неплатникам податку на прибуток
визначається за звичайними цінами лише
у випадку, коли договірна ціна на такі
товари відрізняється (вочевидь, є
меншою) більше ніж на 20 відсотків від
звичайної ціни на такі товари (роботи,
послуги). Якщо ж договірна ціна на
товари, що реалізуються зазначеним
особам, є меншою за звичайну ціну менше
ніж на 20 відсотків, таке відхилення не
може бути підставою для визначення
оподатковуваного доходу виходячи із
звичайної ціни. У цьому випадку дохід
для цілей оподаткування приймається на
рівні договірної ціни.

Суд зазначає та проти зазначеної
позиції відповідач не заперечував
порівнюючи ціни за Російськими
контрактами з цінами за Українським
контрактом, загальне відхилення
складе: (137 - 118,44) / 137 х 100% = 13,55%, що є
меншим за 20%.

Щодо посилання відповідача на деякі
данні з додатку № 5 до Акту перевірки
(податкових накладних від 19.08.2011 №46, від
03.10.2011 № 2, від 17.10.2011 № 36) де порівнюючи
вартість окремих найменувань
продукції Відповідач дійшов до
висновку про перевищення
20-відосоткового ліміту, встановленого
ст. 153.2 ПК України, з зазначеним
посиланням суд не погоджується,
оскільки, як вбачається з реєстру
виданих та отриманих податкових
накладних (додаток до декларації з
податку на додану вартість за серпень
2011 року) у серпні 2011 року позивач не
складав податкову накладну від 19.08.2011
№46.

Крім того, що відображені в додатку № 5
до Акту перевірки, данні з податкових
накладних від 03.10.2011 № 2 та від 17.10.2011 №
36. не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні оскільки
відповідач брав дані, щодо кількість
товару та вартість за одиницю товарі з
рядків, що відносяться до різних
найменувань.

Виходячи з вище викладеного суд
приходить до висновку, що ціна
Російських контрактів була звичайною
(ринковою), ст. 9 Угоди 1 не підлягає
застосуванню, а тому позивач
правомірно визначив суму власних
оподатковуваних доходів за
Російськими контрактами, виходячи із
розміру договірних цін, адже 20 % ліміт
позивачем перевищено не було.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позивач не
занижував доходів, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування на
загальну суму 3 806 371 грн. за Російськими
контрактами, та не порушував п. 135.1, пп.
135.5.15 п. 135.5 ст. 135 ПК України, а отже,
податкове повідомлення-рішення від
14.01.2014 № є безпідставним та
підлягає скасуванню.

Щодо порушення позивачем п. 138.1, пп.
138.10.2, пп. 138.10.3 п.138.10 ст. 138, п. 144.1 ст. 144,
п.146.1, п. 146.2, п. 146.3, п. 146. 5 ст. 146 ПК України

Суд зазначає, що підставою для
вищезазначених висновків відповідача,
є твердження в акті перевірки про
завищення позивачем адміністративних
витрат і амортизаційних відрахувань за
3-4 квартали 2011 року, 1-4 квартали 2012 року
на загальну суму 5 105,00 грн. (стор. 17-20
акту перевірки) по взаємовідносинам
позивача з ТОВ «Альфакласс» у зв'язку з
тим, що, на думку відповідача,
взаємовідносини позивача із вказаним
контрагентом не пов'язані з його
фінансово-господарською діяльністю.

Суд зазначає, що зазначена позиція
відповідача базується на змісті листа
Західної МДПІ м. Харкова Харківської
області від 22.04.2013 № 2466/7/22.5-08 про акт від
09.04.2013 № 654/22.5-21/33677280 щодо неможливості
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Альфакласс» () з ТОВ
«Валета», ТОВ «Івітек» і ТОВ «Інтако»
та про акт від 19.04.2013 № 743/22.5-21/33677280 по
взаємовідносинам ТОВ «Альфакласс» з
ТОВ «Донтрансторг», ТОВ «Металург-2010» і
ТОВ «Костарика-10».

Згідно з вказаними актами усі операції
купівлі-продажу ТОВ «Альфакласс» з ТОВ
«КОСТАРИКА-10» за період лютий-грудень
2011 року та операції купівлі-продажу ТОВ
«Альфакласс» з ТОВ «Івітек» за період
лютий, липень, серпень, вересень 2012 року
не спричиняють реального настання
правових наслідків, а отже, мають
ознаки нікчемності та є нікчемними по
ланцюгу до «вигодонабувача».

Крім того, зазначено, що звіркою ТОВ
«Альфакласс» документально не
підтверджено реальність здійснення
господарських відносин із
контрагентами-покупцями, в тому числі з
Позивачем у червні 2011 року на загальну
суму 3 000,00 грн., у тому числі ПДВ 500,00
грн., у лютому 2012 року на загальну суму 4
722,00 грн., в тому числі ПДВ 787,00 грн.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України
витрати визначаються як сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п. 144.1 ст. 144 ПК України
амортизації підлягають витрати на
придбання основних засобів,
нематеріальних активів та
довгострокових біологічних активів
для використання в господарській
діяльності.

При обчисленні об'єкта оподаткування
податком на прибуток враховуються
витрати, які складаються із витрат
операційної діяльності, що
визначаються згідно з п.п. 138.4, 138.6-138.9,
пп.138.10.2-138.10.4 п.138.10, п.138.11 ст. 138 ПК
України.

Відповідно до абз. «в» пп. 138.10.2 п. 138.10 ст.
138 ПК України до складу інших витрат
включаються адміністративні витрати,
спрямовані на обслуговування та
управління підприємством, у т.ч.
витрати на утримання основних засобів,
інших необоротних матеріальних
активів загальногосподарського
використання (оперативна оренда (у тому
числі оренда легкових автомобілів),
придбання пально-мастильних
матеріалів, стоянка, паркування
легкових автомобілів, страхування
майна, амортизація, ремонт, опалення,
освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

Таким чином, з вказаних норм
вбачається, що визначальним фактором
для формування витрат платником
податку є подальше використання
товарів у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК
України господарська діяльність особи
визначається як діяльність, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до ст. 3 ГК України під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Судом встановлено, що у липні 2011р. та
лютому 2012 р. позивач придбав у ТОВ
«Альфакласс» шафи металеві. Придбання
вказаних шаф підтверджується
первинними документами, а саме:
накладними від 22.07.2011 № РН-000178, від
02.02.2012 № РН-000025 та платіжними
дорученнями від 05.07.2011 № 432, від 02.02.2012 №
133.

Металеві шафи, що були придбані
Позивачем у ТОВ «Альфакласс»,
використовуються у господарській
діяльності підприємства, а саме для
зберігання документів підприємства:

§ вказані шафи були введені в
експлуатацію та обліковуються на
рахунку 112.100 «Малоцінні необоротні
матеріальні активи». Введення у
експлуатацію металевих шаф
підтверджується актами
приймання-передачі (внутрішнього
переміщення) основних засобів (типова
форма № ОЗ-І) від 22.07.2011 (інв. №МНМА-629) та
від 24.02.2012 (інв. № МНМА-667, МНМА-668);

§ металеві шафи фактично є у
наявності, що підтверджується даними
інвентаризації, проведеної станом на
08.04.2013 (інвентарні описи від 22.04.2013 №
201310_2705 та від 08.04.2013 № 201310_2750).

Також судом встановлено, що перевіркою
не було доведено, що металеві шафи,
придбані у ТОВ «Альфакласс» не
використовувались позивачем в
господарській діяльності а.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» встановлено
вимоги до первинних документів, які є
підставою для бухгалтерського та
податкового обліку. Згідно з даною
нормою, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16
вищевказаного Положення забороняється
приймати до виконання первинні
документи на операції, що суперечать
законодавчим та нормативним актам.

Суд зазначає, що первинні документи
позивача відповідають вимогам чинного
законодавства, мають всі необхідні
реквізити.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків. За правилом, встановленим у
ст. 205 ЦК України, правочин вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання.

Наведені вище документи, складені ТОВ
«Альфакласс» на адресу позивача,
свідчать про те, що вимоги ст. 205 ЦК
України були виконані: товари отримані,
що підтверджується накладними від
постачальника і первинними
документами позивача на їх
використання у господарській
діяльності, оплата за отримані товари
здійснена, що підтверджується
платіжними документами.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом ІІ ПК України.

Виходячи з вище викладеного суд
приходить до висновку, що витрати
позивача на придбання металевих шаф
від ТОВ «Альфакласс» підтверджені
відповідними первинними документами,
оформленими належним чином.

Крім того, зв'язок взаємовідносин між
ТОВ «Амкор Табакко Пекеджинг Україна»
та ТОВ «Альфакласс» з господарською
фінансово-господарською діяльністю
Позивача встановлений ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27.11.2013 по
справі №820/7925/13-а.

Також слід зазначити, що відповідно до
ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного
судочинства України обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, твердження відповідача, що
взаємовідносини позивача з ТОВ
«Альфакласс» не пов'язані з
фінансово-господарською діяльністю
підприємства, не підтверджене у
встановленому законом порядку жодним
доказом, а отже, висновок про завищення
адміністративних витрат та
амортизаційних відрахувань по
операціям з ТОВ «Альфакласс» є
безпідставним, а отже і висновки
відповідача, щодо порушення позивачем
порушено п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України є
також безпідставним.

Виходячи з вище викладеного суд
приходить до висновку, що податкові
повідомлення-рішення № , № ,
№ від 14.01.2014 року винесені
відповідачем з порушенням норм чинного
законодавства України.

Судові витрати підлягають розподілу
відповідно до ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 86, ч.1 ст.158, 160-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України Харківський окружний
адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Амкор
Тобакко Пекеджинг Україна" до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів про скасування податкового
повідомлення-рішення - задовольнити у
повному обсязі.

Скасувати податкові повідомлення -
рішення Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів № від 24.07.2013 року, №
, № , № від 14.01.2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Амкор Тобакко
Пекеджинг Україна"
сплачений судовий збір у розмірі 2294,00
грн. (дві тисячі двісті дев'яносто
чотири гривні нуль копійок).

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня її проголошення та з дня
отримання копії постанови, у разі
проголошення постанови суду, яка
містить вступну та резолютивну
частини, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні.

Якщо суб'єкта владних повноважень, у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Повний текст постанови
виготовлено 03 березня 2014 року

Суддя
Спірідонов М.О.