Справа № 806/7912/13-а
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Шидловський В.Б.
УХВАЛА

іменем України

"13" лютого 2014 р.
Справа № 806/7912/13-а

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Шидловського В.Б.

суддів:
Євпак В.В.

Капустинського М.М.,

при секретарі
Шуляк О.Ю. ,

за участю сторін:

представника апелянта Бистрицької Д.О.

представника позивача Тригуба А.Ю.

представника третьої особи Левчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Новоград-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області на постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від "09" січня 2014
р. у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Райенерго"
до Новоград-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області третя особа:
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Вірма" про визнання
недійсним та скасування податкового
повідомлення - рішення ,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ТОВ "Райенерго"
звернулось до Житомирського окружного
адміністративного суду з позовом до
Новоград-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області, в якому просить
визнати недійсним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
29.10.2013 р. №, яким збільшено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 5283,00
грн., з яких - за основним платежем на
5282,00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями на 1,00 грн.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 09.01.2014 року
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Райенерго"
задоволені.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Новоград-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області № від 29
жовтня 2013 року, яким збільшено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 5283,00
грн., з яких - за основним платежем на
5282,00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями на 1,00 грн.

Відшкодовано з Державного бюджету
України на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Райенерго"
судові витрати зі сплати судового
збору в сумі 182,70 грн.

Відповідач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від 09.01.2014 року
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, зокрема на
порушення п.п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України (далі - ПК
України), що призвело до неправильного
вирішення справи.

Заслухавши, суддю-доповідача,
пояснення представників сторін,
перевіривши доводи апеляційної скарги
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами, колегія суддів
дійшла висновку про залишення
апеляційної скарги без задоволення з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що працівниками
Новоград-Волинською ОДПІ 15.10.2013 року
було проведено позапланову невиїзну
перевірку ТОВ "Райенерго" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства, достовірності
нарахування та сплати податку на
додану вартість по взаємовідносинам з
ТОВ "Вірма" за період з 01.06.2011 року по
30.06.2011 року .

За результатами перевірки складено акт
№ 691/22-00/05437180 від 15.10.2013 року, яким
встановлено порушення ТОВ "Райенерго"
п.п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI
(із змінами та доповненнями)
безпідставно завищено ТОВ "Райенерго"
податковий кредит з податку на додану
вартість по взаємовідносинах з ТОВ
"Вірма" на загальну суму 5281,71 грн., в тому
числі за червень 2011 року в сумі 5281,71
грн. (а.с.54-66).

Перевіркою було встановлено, що
позивачем безпідставно включено до
складу податкового кредиту суми витрат
за договором про закупівлю товарів,
укладеним з ТОВ "Вірма". Підставами для
такого висновку відповідача є те, що
господарські операції між ТОВ
"Райенерго" та ТОВ "Вірма" не
підтверджуються виходячи з врахування
реального часу здійснення операцій,
відсутності майна, наявності трудових
ресурсів, виробничо-складських
приміщень, технічного персоналу,
основних фондів, виробничих активів,
складських приміщень, засобів для
транспортування та іншого майна, які
економічно необхідні для здійснення
господарських операцій у зазначених
обсягах, що свідчить про відсутність
необхідних умов для реального настання
результатів відповідної господарської
діяльності. Отже підприємством
відображені в податковій звітності
результати взаємовідносин з ТОВ "Вірма"
без мети реального настання правових
наслідків, з метою заниження об'єкту
оподаткування, несплати податків.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем 29 жовтня 2013 року прийнято
податкове повідомлення-рішення №
, яким збільшено суму грошового
зобов"язання за платежем "податок на
додану вартість" на загальну суму 5283,00
грн., з яких: за основним платежем 5282,00
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями 1 грн.(а.с.11).

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що реальність
господарських операцій між позивачем
та його контрагентом, використання
послуг у власній господарській
діяльності, підтверджується
первинними документами
бухгалтерського обліку та податкової
звітності. Податковим органом під час
розгляду справи не було надано доказів
того, що операції позивачем не
проводились. В зв'язку з чим, позивач
мав встановлене законом право на
віднесення сум по даним
взаємовідносинам до складу витрат, які
підлягають оподаткуванню та
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість, оскільки
порушення контрагентами правил
здійснення податкової дисципліни та
господарської діяльності тягне
негативні наслідки лише до цієї особи.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Між ТОВ "Райенерго" (далі по тексту
покупець) та ТОВ "Вірма" (далі по тексту
продавець) укладено договір купівлі -
продажу №10 від 04 січня 2011р. Згідно умов
договору, продавець бере на себе
зобов"язання передати у власність
покупця продукцію, а покупець
зобов"язується прийняти його від
продавця та здійснити оплату в строки і
порядку, передбаченого договором.
Продавець, отримавши замовлення від
покупця, в строк не більше ніж 3 дні,
виписує рахунок-фактуру, де
зазначається найменування, кількість,
асортимент, ціна товару та термін його
поставки та передає рахунок фактуру
покупцеві. Покупець отримує товар
відповідно до видаткової накладної на
підставі довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей.
Продавець передає покупцю оригінали
рахунку-фактури, видаткової накладної
та податкової накладної (а.с.69-71).

Виконання умов договору
підтверджується наступними
документами, а саме: рахунок-фактура №
СФ-0001431 від 09.06.2011 року, видаткова
накладна № РНв-0001026 від 14.06.2011 року,
рахунок-фактура № СФ-0001463 від 14.06.2011
року, видаткова накладна №РНв-0001095 від
22.06.2011 року, рахунок-фактура № СФ-0001532
від 20.06.2011 року, видаткова накладна №
РНв-0001091 від 22.06.2011 року, податкові
накладні: № 53 від 09.06.2011 року, № 94
від17.06.2011 року, № 116 від 22.06.2011 року,
реєстр виданих та податкових
накладних, виписками з банківської
установи (а.с.73-89).

Крім того, на підтвердження фактичного
отримання від ТОВ "Вірма" товару,
позивачем надані наступні документи:
довіреності № 60 від 14.06.2011 року, № 065 від
22.06.2011 року на директора ТОВ "Райенерго"
Шпінь М.М.,(а.с.128-129), витяг з журналу
видачі довіреностей, подорожні листи
службового легкового автомобіля від
14.06.2011 року, від 22.06.2011 року, свідоцтво
про реєстрацію ТЗ (а.с.152-155).

Матеріалами справи підтверджено
належну реєстрацію ТОВ "Вірма" на
момент укладення та виконання
договору, а саме: свідоцтво про
державну реєстрацію ТОВ Вірма"
(а.с.121-122).

Згідно п.198.1 ст.198 Податкового кодексу
України, Право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п.198.3 ст.198 цього ж кодексу,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.200.1 ст.200 Податкового
Кодексу України сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Пунктом 201.1 статті 201 Податкового
кодексу України передбачено, що
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, складену за вибором покупця
(отримувача) в один з таких способів: у
паперовому вигляді; в електронній
формі з дотриманням умови щодо
реєстрації у порядку, визначеному
законодавством, електронного підпису
уповноваженої платником особи та умови
реєстрації податкової накладної у
Єдиному реєстрі податкових накладних.
У такому разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді не є
обов'язковим.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту
(п.201.10 Податкового кодексу України).

Згідно з п.198.6 статті 198 Податкового
кодексу України, не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Оскільки судом встановлено, що в даному
випадку господарська операція з
придбання товару була вчинена реально,
з метою використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності, позивач має право на
віднесення сум податку на додану
вартість, сплаченого в ціні товару на
користь контрагента, до податкового
кредиту.

З аналізу вищенаведених норм права
слідує, що єдиними та достатніми
підставами для формування податкового
кредиту є наявність податкової
накладної, що засвідчує факт сплати
отримувачем товару (робіт, послуг) їх
вартості з урахуванням податку на
додану вартість.

Крім того, згідно ч. 2, 3 ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" № 996-XIV
від 16.07.1999 р., підставою для
бухгалтерського обліку господарських,
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Таким чином, визначальним фактором,
для формування податкового кредиту з
ПДВ, є зв'язок придбаних товарів (робіт,
послуг) із господарською діяльністю
платника податків та наявність
підтверджуючих первинних документів,
що відображають реальність таких
господарських операцій.

Встановлено факт використання
позивачем у власній господарській
діяльності товарно-матеріальних
цінностей отриманих згідно договору
купівлі-продажу з ТОВ "Вірма".

Що ж до доводів Відповідача, про те, що
правочин Позивача з ТОВ "Вірма"
порушують публічний порядок та
направлені на незаконне заволодіння
майном держави у вигляді несплати
податку на додану вартість та податку
на прибуток, внаслідок формування
"штучного" податкового кредиту і
"штучних" валових витрат на підставі
правочину, що відображені у первинних
документах лише для виду, без
фактичного їх виконання, то такі
висновки можуть мати місце лише при
встановленні обставин щодо наявності
вини та умислу у платника податку на
незаконне заволодіння майном держави.

Вина та умисел на заволодіння майном
держави юридичних осіб у вчиненні
таких діянь може бути доведена не
інакше, як через встановлення
обвинувальним вироком суду обставин
щодо наявності вини та названого
умислу у фізичних осіб, котрі діяли, як
уповноважені особи від імені названих
вище юридичних осіб. Згідно ст.62
Конституції України, особа вважається
невинуватою у вчиненні діяння яке
містить ознаки злочину, доки її вину не
буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. При цьому, вина особи не може
ґрунтуватися на припущеннях. Усі
сумніви щодо доведеності вини особи
тлумачаться на її користь.

З матеріалів справи та Акту перевірки
Позивача, вбачається, що підставою для
винесення спірного податкового
повідомлення-рішення не були
обвинувальні вироки судів, котрими
встановлені обставини щодо наявності
вини, умислу (направленого на незаконне
заволодіння майном держави) у діях
фізичних осіб, котрі діяли, як
уповноважені особи від імені названих
вище юридичних осіб.

З огляду на зазначене суд зазначає, що
наявність податкових накладних,
платіжних доручень щодо сплати податку
на додану вартість в ціні товару хоч і є
обов'язковими підставами для
визначення податкового кредиту та
бюджетного відшкодування, але не
вичерпними, оскільки предметом
доказування у даній справі є обставини,
що підтверджують обґрунтованість
визначення суми бюджетного
відшкодування.

Враховуючи наведене, позивачем під час
розгляду справи було надано належні та
допустимі докази отримання та
використання у власній господарській
діяльності отриманого від контрагента
- ТОВ "Вірма" товару.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що надані позивачем
документи підтверджують реальність
господарських операцій у спірних
правовідносинах, а понесення позивачем
у спірних правовідносинах витрат
шляхом вибуття безготівкових коштів з
власності даного суб'єкта
господарювання (в оплату вартості
придбаного товару) свідчить про
відсутність наміру безпідставно
отримати податкову вигоду.

Доказів того, що вказані в отриманій
від контрагента - ТОВ "Вірма" податковій
накладній послуги не отримувались
позивачем у власній господарській
діяльності матеріали даної
адміністративної справи не містять.

Оцінюючи покликання відповідача на акт
ДПІ у Голосіївському районі м.Києва №
80/3-22-30-35077517 від 29.03.2012 р. щодо
встановлення взаємовідносин між ТОВ
"Торговий дім Експо" з ТОВ "Альта
Логістик", що є безпосереднім
постачальником ТОВ "Вірма" , а саме: що
всі операції купівлі-продажу за ТОВ "ДП
Експо" не спричиняють реального
настання правових наслідків, а отже є
нікчемними по ланцюгу до
"вигодонабувача", судова колегія вважає
за необхідне зауважити наступне.

Так, незнаходження «контрагентів
контрагента» Товариства за юридичною
адресою чи навіть допущені ними
порушення вимог законодавства про
оподаткування не може призводити до
недійсності всіх угод, укладених з
моменту державної реєстрації такої
юридичної особи до моменту виключення
її з державного реєстру, та не
позбавляє правового значення видані за
цими господарськими операціями
податкові накладні.

Отже, поведінка постачальників по
ланцюгу постачання, з якими позивач не
перебував у безпосередньому
господарському зв'язку, порушення ними
податкової дисципліни не впливає на
оцінку правомірності формування даних
бухгалтерського та податкового обліку
позивача, позаяк будь-які відомості
щодо обізнаності позивача з можливими
порушеннями контрагентів
постачальника в матеріалах справи
відсутні.

Щодо доводів апелянта про нікчемність
правочину, укладеного позивачем та
його контрагентом колегія суддів
зазначає наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК) визначено перелік вимог, які
свідчать про дійсність правочину, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчиняться у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК передбачено, що
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину судом не
вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Однією з ознак, яка згідно з ЦК впливає
на дійсність правочину є наявність
вільного волевиявлення тієї особи, що є
саме учасником правочину. В даному
випадку учасниками оспорюваних
правочинів є юридичні особи - суб'єкти
господарювання, які діють через свої
органи управління, визначені
установчими документами.

Крім того, згідно ст.228 ЦК правочин, який
порушує публічний порядок, є нікчемним.
Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом
не надано жодного доказу, що б
підтверджував нікчемність згаданого
договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
доводи апелянта щодо нікчемності
укладеного договору є помилковими та
такими, що не підтверджуються
обставинами справи.

Крім того колегія суддів зазначає, що
неможливість перевірити
постачальників безпосередніх
продавців товару позивачеві чи
несплата ПДВ постачальниками у ланцюгу
поставок сама по собі не є підставою
для відмови у відшкодуванні
зазначеного податку покупцю, який
відніс до податкового кредиту суму ПДВ,
сплачену разом із ціною товару
(послуги) продавцям. Факт порушення
контрагентами-постачальниками у
ланцюгу поставок своїх податкових
зобов'язань може бути підставою для
висновку про необґрунтованість
заявлених платником податку вимог про
надання податкової вигоди -
відшкодування ПДВ з державного
бюджету, якщо податковий орган доведе,
зокрема, що платник податку діяв без
належної обачності й обережності і
йому мало бути відомо про порушення,
які будуть допущені постачальниками по
всьому ланцюгу поставок.

Разом з тим, є слушним посилання суду
першої інстанції на те, що на час
вчинення господарських операцій між
позивачем та його контрагентом, ТОВ
"Вірма" був зареєстрованим як юридична
особа, володів спеціальною податковою
правосуб'єктністю, належність
оформлення виданих ним податкових
накладних податковим органом не
заперечується, а укладений з його
участю господарський договір з
позивачем в установленому порядку
недійсним не визнаний. Крім цього,
колегія суддів зауважує, що
відсутність контрагента за
місцезнаходженням не має доказового
значення при вирішенні даного
адміністративного спору, позаяк
зазначені обставини встановлені
податковим органом поза межами періоду
здійснення господарських операцій з
позивачем.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
згідно із статтею 61 Конституції
України відповідальність осіб має
індивідуальний характер, при цьому
будь-які протиправні дії одних
платників податків не можуть покладати
обов'язку щодо відповідальності за дії
таких платників на інших осіб.

Особа не може нести відповідальності
за неправомірні дії інших осіб (за
умови необізнаності щодо їх
протиправної поведінки). Відповідачем
не встановлено обізнаності позивача
щодо протиправного характеру
діяльності його контрагентів, прямої
чи опосередкованої причетності до
такої протиправної діяльності з метою
отримання податкової вигоди.

Окрім того, практика Європейського
суду з прав людини, яка відповідно до
ст.17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини" №
3477-IV від 23.02.2006, є джерелом права,
свідчить про те, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкта, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(Рішення Європейського Суду від 09.01.2007 у
справі "Інтерсплав проти України").
Вказане узгоджується з конституційним
принципом індивідуальності юридичної
відповідальності.

У рішенні ж Європейського суду з прав
людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД
проти Болгарії" (заява № 3991/03)
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів
вважає, що відповідач належними та
допустимими доказами не підтвердив
безтоварного характеру спірних
господарських операцій. Позивач
правомірно сформував суму податкового
кредиту на підставі первинних
документів.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що доводи,
викладені в апеляційній скарзі, не
знайшли свого підтвердження,
оскаржувана постанова прийнята судом
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Відповідно до ст.200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Новоград-Волинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області
залишити без задоволення, а постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від "09" січня 2014
р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)
В.Б.
Шидловський

судді: (підпис)
В.В. Євпак

(підпис)
М.М.
Капустинський

З оригіналом згідно: суддя
________________________________ В.Б. Шидловський

Повний текст cудового рішення
виготовлено "13" лютого 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Товариство з
обмеженою відповідальністю "Райенерго"
вул.Олейнікова,20,м.Новоград-Волинський
,Житомирська область,11709

3- відповідачу/відповідачам:
Новоград-Волинська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області
вул.Ушакова,3,м.Новоград-Волинський,Жит
омирська область,11700

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Вірма"
вул.Ольжича,9а,м.Житомир,10003