Справа № 21-492а13
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2014 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючого Кривенка В.В.,суддів:Гусака
М.Б., Коротких О.А., Кривенди О.В.,
Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б.,
Терлецького О.О., Тітова Ю.Г., -

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за позовом Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України в
особі Харківського міського центру
зайнятості (далі - Фонд, Центр
відповідно) до ОСОБА_9 про стягнення
заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року Фонд звернувся до
суду з позовом, в якому просив стягнути
з ОСОБА_9 на його користь суму
матеріального забезпечення на випадок
безробіття у розмірі 3702 грн 24 коп та
вартість наданих соціальних послуг у
розмірі 2143 грн 32 коп., безпідставно
одержаних нею.

На обґрунтування позовних вимог
послався на те, що ОСОБА_9 неправомірно
отримала допомогу по безробіттю,
оскільки на день отримання статусу
безробітної особи вона була
зареєстрована як фізична
особа-підприємець, а згідно з
законодавством України особа, яка є
суб'єктом підприємницької діяльності,
не може бути визнана безробітною.

Харківський окружний адміністративний
суд постановою від 3 червня 2011 року,
залишеною без змін ухвалами
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 1 листопада
2011 року та Вищого адміністративного
суду України від 3 жовтня 2013 року, позов
задовольнив частково: постановив
стягнути з ОСОБА_9 на користь Фонду суму
незаконно отриманого матеріального
забезпечення на випадок безробіття у
розмірі 3702 грн 24 коп.; у задоволенні
решти позову відмовив.

Не погоджуючись із рішенням суду
касаційної інстанції, Фонд звернувся
із заявою про його перегляд Верховним
Судом України з підстави, встановленої
пунктом 1 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС), посилаючись на
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції частини третьої
статті 36 Закону України від 2 березня 2000
року № 1533-III «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» (у редакції, чинній
на час виникнення спірних відносин;
далі - Закон № 1533-III).

На підтвердження неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції однієї й тієї самої норми
матеріального права у подібних
правовідносинах заявник додав копію
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 23 квітня 2013 року (справа №
К/9991/10361/12).

Вищий адміністративний суд України
ухвалою від 17 грудня 2013 року допустив
цю справу до провадження Верховного
Суду України.

Перевіривши наведені заявником доводи,
колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України вважає, що у задоволенні
заяви слід відмовити з таких підстав.

Вищий адміністративний суд України,
допускаючи цю справу до провадження
Верховного Суду України, виходив із
того, що в доданій до заяви копії
судового рішення по-іншому, ніж у
справі, що розглядається, застосовано
положення статті 36 Закону № 1533-III.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 237 КАС Верховний Суд України
переглядає судові рішення в
адміністративних справах з підстави
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Водночас аналіз рішення суду
касаційної інстанції у справі, що
розглядається, та рішення, наданого
заявником на підтвердження
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції однієї й тієї
самої норми матеріального права у
подібних правовідносинах, дає
підстави для висновку, що ухвалення
різних за змістом судових рішень
зумовлено наявністю різних обставин,
які були встановлені судами при
розгляді зазначених справ.

Так, у справі, що розглядається, суд
касаційної інстанції погодився з
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій щодо неправомірності вимоги
про стягнення з ОСОБА_9 вартості
наданих соціальних послуг, оскільки в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази, які підтверджували б факт
ухилення ОСОБА_9 від виконання нею
своїх обов'язків чи вчинення
зловживань, які були б направлені на
безпідставне отримання заробітної
плати. Суди встановили, що
господарський суд Харківської області
припинив рішенням від 27 вересня 2006 року
підприємницьку діяльність ОСОБА_9, на
підставі якого 14 серпня 2009 року до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців (далі
- Реєстр) було внесено запис про
державну реєстрацію припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи-підприємця за судовим рішенням,
що не пов'язано з його банкрутством. У
проміжок часу між датою винесення
господарським судом рішення про
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи-підприємця та датою
державної реєстрації припинення
підприємницької діяльності, ОСОБА_9
звернулась до Центру із заявою, на
підставі якої її було визнано
безробітною, призначено виплату
допомоги по безробіттю та надано
соціальну послугу у вигляді
направлення на оплачувані громадські
роботи до Московської районної
організації Товариства Червоного
Хреста України.

Натомість у справі, на рішення в якій
посилається заявник, обґрунтовуючи
наявність підстави для перегляду
Верховним Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 3
жовтня 2013 року, суд касаційної
інстанції, погодившись з висновком
суду першої інстанції, виходив із того,
що особа незаконно отримала соціальну
послугу у вигляді направлення на
оплачувані громадські роботи за
рахунок Фонду, оскільки фактично під
час участі в оплачуваних громадських
роботах вона самостійно забезпечувала
себе роботою, отримувала дохід та не
була безробітною в той час, коли
формально перебувала в такому статусі.

Таким чином, правовідносини у справах,
у яких ухвалені наведені вище судові
рішення, не є подібними, вони виникли з
різних, відмінних між собою обставин,
яким надавалася правова оцінка.
Зазначене не дає можливості дійти
висновку щодо неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 244
КАС Верховний Суд України відмовляє у
задоволенні заяви, якщо обставини, які
стали підставою для перегляду справи,
не підтвердилися.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України в
особі Харківського міського центру
зайнятості відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не
підлягає, крім випадку, встановленого
пунктом 2 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В. КривенкоСудді:
М.Б. ГусакО.Б. Прокопенко
О.А. КороткихО.О.
Терлецький О.В.
Кривенда Ю.Г. Тітов
П.В. Панталієнко