Справа № 2а-4629/12/2670
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/27439/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:
Вербицької О.В.

суддів:
Маринчак Н.Є.

Муравйова О.В.

за участю секретаря:
Горголь І.С.

представників:

позивача: Островська В.В.

відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва Державної податкової служби

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
19.06.2012 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.04.2013 року

у справі № 2а-4278/12/2670

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю
«Альянс-Сервіс»доДержавної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва Державної податкової
службипроскасування податкового
повідомлення-рішення, визнання дій
протиправними

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Альянс-Сервіс» (далі
по тексту - позивач, ТОВ
«Альянс-Сервіс») звернулось з позовом
до Державної податкової інспекції у
Оболонському районі м. Києва Державної
податкової служби (далі по тексту -
відповідач, ДПІ) про скасування
податкового повідомлення-рішення,
визнання дій протиправними.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
19.06.2012 року адміністративний позов
задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.04.2013 року
апеляційну скаргу ДПІ залишено без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Відповідач, не погоджуючись з
вищевказаними рішеннями судів першої
та апеляційної інстанцій, оскаржив їх у
касаційному порядку, просить скасувати
з мотивів порушення норм матеріального
та процесуального права та прийняти
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

У запереченні на касаційну скаргу ТОВ
«Альянс-Сервіс», посилаючись на те, що
суди першої та апеляційної інстанції
не допустили порушень норм
матеріального та процесуального права,
просить касаційну скаргу ДПІ залишити
без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представника позивача, дослідивши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, суд касаційної
інстанції дійшов висновку щодо
наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України) суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ДПІ проведено виїзну
планову перевірку ТОВ «Альянс-Сервіс»
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2009 року по 30.09.2011 року, за
результатами якої складено акт від
22.12.2011 року № 740/23-6/31035740.

В акті перевірки зазначено, що
позивачем порушено пп. 5.4.6 п. 5.4 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», п. 138.2 ст. 138
Податкового кодексу України, пп. 4.5.1 п.
4.5 ст. 4, пп. 7.2.3, пп. 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5
п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», пп.
192.1.1 п. 192.1 ст. 192, пп. 198.2, пп. 198.3, пп. 198.6 ст.
198 Податкового кодексу України.

На підставі висновків, що викладені в
акті перевірки, ДПІ прийнято податкове
повідомлення-рішення форми від 06.01.2012
року №, яким позивачу збільшено
суми грошового зобов'язання на 7 400 846
грн., в тому числі на 5 920 677 грн. за
основним платежем та 1 480 169 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами).

Суди першої та апеляційної інстанцій
визнали необґрунтованими такі
висновки податкового органу, з чим
погоджується суд касаційної інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» (який був чинний на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підставою для нарахування податкового
кредиту, відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» є податкова накладна, яка
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій:

- або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека)в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Пунктом 138.2 ст. 138 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) передбачено,
що витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України (в
редакції, чинній на час спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 02.03.2009 року між ТОВ
«Альянс-Сервіс» (Покупець) та ПП
«Істлугпоставка-2006» (Постачальник)
укладено договір поставки
металобрухту №02/03-09, відповідно до умов
якого Постачальник зобов'язується
поставити Покупцю товар, а Покупець -
прийняти та оплатити його.

29.07.2009 року між ТОВ «Альянс-Сервіс»
(Покупець) та ПП «Лабрадор»
(Постачальник) укладено договір
поставки металобрухту №29-07, відповідно
до умов якого Постачальник
зобов'язується поставити Покупцю
металобрухт кольорових металів,
алюміній та алюмінієві сплави в
зливках (товар), а Покупець - прийняти та
оплатити зазначений товар.

27.09.2010 року між ТОВ «Альянс-Сервіс»
(Покупець) та ТОВ «Вайлис»
(Постачальник) укладено договір
купівлі-продажу №27-09, відповідно до
умов якого Постачальник зобов'язується
поставити Покупцю товар, а Покупець -
прийняти та оплатити його.

21.07.2011 року між ТОВ «Альянс-Сервіс»
(Покупець) та ТОВ «Промєлектро-75»
укладено договір № 21/07-11, згідно з
вимогами якого Постачальник
зобов'язується поставити Покупцю
товар, а Покупець - прийняти та оплатити
його.

Реальність здійснення господарських
операцій між ТОВ «Альянс-Сервіс» та ПП
«Істлугпоставка-2006», ПП «Лабрадор», ТОВ
«Вайлис», ТОВ «Промєлектро-75»
підтверджується наявними в матеріалах
справи видатковими накладними,
податковими накладними,
товарно-транспортними накладними,
актами приймання-передачі векселів,
платіжними дорученнями, тощо.

Вищевказані документи оформлені
відповідно до вимог чинного
законодавства, Закону України № 996 «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», є документами
первинного обліку.

Використання позивачем придбаних
товарів у власній господарській
діяльності підтверджується
матеріалами справи.

Отже, з огляду на вищевказані обставини
справи, колегія суду погоджується з
висновками судів першої та апеляційної
інстанції щодо реальності
господарських операцій, укладених між
позивачем та вищевказаними
контрагентами.

Крім того, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ПП «Істлугпоставка-2006»,
ПП «Лабрадор», ТОВ «Вайлис» та ТОВ
«Промєлектро-75» на час спірних
відносин були зареєстровані як
платники податку на додану вартість
(відповідно до вимог чинного
законодавства).

Також, суди обґрунтовано не прийняли до
уваги висновки ДПІ щодо нікчемності
правочинів, з урахуванням всіх
обставин справи та вимог діючого на час
спірних правовідносин законодавства.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що саме за вищевказаних
обставин справи, суди першої та
апеляційної інстанцій вірно
застосували норми матеріального права,
отже, прийняте податковим органом
спірне рішення є неправомірним.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судом першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено,
правова оцінка обставин у справі дана
вірно.

В свою чергу, доводи касаційної скарги
не відповідають фактичним обставинам
справи та спростовуються
вищезазначеними нормами права, отже,
відсутні підстави для її задоволення.

За таких обставин, касаційна скарга
відповідача підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Окружного
адміністративного суду м. Києва від
19.06.2012 року та ухвала Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30.04.2013 року залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210, 214-215, 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва Державної податкової служби
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 19.06.2012 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.04.2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, установленому статтями 237, 238,
239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька Судді
Н.Є. Маринчак О.В. Муравйов