Справа № 826/7903/13-а
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7903/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Кротюк О.В.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Василенка Я.М.,

суддів
Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі
Зубрицькому Д.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 30.09.2013 у справі за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва Державної податкової
служби про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду першої
інстанції із позовом, в якому просив
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва Державної
податкової служби № від 26.04.2013.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30.09.2013 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище
судовим рішенням позивач звернувся із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову, як
таку, що постановлена із порушенням
норм матеріального і процесуального
права, та ухвалити нову постанову, якою
позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового процесу, які
з'явились у судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що зазначена апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Відповідачем було проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 за період з
01.01.2010 по 02.04.2013.

За результатами проведеної перевірки
складено акт від 09.04.2013 № 21/17.2/НОМЕР_2,
яким встановлено порушення позивачем:

- п.1.3 ст.1, пп.4.2.6 п.4.2 ст.4, пп.17.1.в п.17.1 ст.17,
п.7.1 ст.7 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», у результаті
чого збільшено подок з доходів
фізичних осіб за 2009-2010 рік у сумі 429 355,73
грн.;

- пп.163.1.2 п.163.1 ст.163, п.164.1 ст.164, пп.171.2.а
п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України,
у результаті чого збільшено податку на
доходи фізичних осіб за 2011 рік у сумі 653
28, 37 грн.

Суть встановленого порушення
зводиться до наступного.

ФОП ОСОБА_2 протягом 2009-2010 років
здійснив продаж легкових автомобілів,
вартість яких, згідно поданої
декларації про майновий стан і доходи
становить:

1) Мерседес 63 AMG, 2008 року випуску - 10 000
грн.;

2) Мерседес GL 550, 2008 року випуску - 10 000
грн.;

3) Мерседес 55 AMG (або G 5.5), 2007 року випуску
- 30 000 грн.;

4) Мерседес S63, 2007 року випуску - 10 000 грн.;

5) Бентлі Контіненталь, 2008 року випуску -
50 000 грн.;

та протягом 2011 року:

6) Ленд Ровер, 2010 року випуску - 150 000 грн.;

7) Порше Панамера, 2010 року випуску - 100 000
грн.;

8) Мерседес 55 AMG, 2008 року випуску - 30 000
грн.

Листом ГУ МВС України в м. Києві
Управлінням Державтоінспекції №10/35582
надіслані копії висновків експертної
оцінки вартості зазначених
транспортних засобів, відповідно до
яких вартість таких автомобілів є
вищою від задекларованої. На різницю
між вартістю автомобілів згідно
експертної оцінки та задекларованої
позивачем вартості нараховано
відповідні суми податку.

На підставі акту перевірки винесено
податкове повідомлення-рішення №
від 26.04.2013, яким позивачу збільшено
грошове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 502 851,14
грн.

Суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що внаслідок реалізації
транспортних засобів ОСОБА_2 повинен
був сплатити податок з отриманого
доходу виходячи з оціночної вартості
автомобілів на підставі експертних
висновків, а тому ним при подачі
декларації було занижено дохід про
доходи та майновий стан, який підлягає
оподаткуванню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що
висновок відповідача на те, що при
продажу автомобілів була занижена їх
вартість, що вплинуло на зниження
розміру податку, а для визначення
об'єкту оподаткування необхідно
виходити з експертної оцінки
транспортних засобів не стосуються
отримання доходу позивача в розумінні
Закону України №889-ІV. Норми, яка б
передбачала нарахування податку
продавцю на суму та експертної оцінки
вартості товару, при неотриманні
коштів чи доходу в іншому вигляді
таким продавцем, закон не містить.

Колегія суддів вважає доводи апелянта
обґрунтованими та не погоджується з
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Підпунктом 1.20.1 пункту 1.20 статті 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», (який був чинним
на час виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що якщо цим
пунктом не встановлено інше, звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведене зворотне, вважається, що така
звичайна ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін.

За змістом підпункту 1.20.10 пункту 1.20
статті 1 даного Закону, донарахування
податкових зобов'язань платника
податку податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що закон який би встановлював
відповідну процедуру, на час
виникнення спірних правовідносин був
відсутній.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні», проведення оцінки майна є
обов'язковим у разі оподаткування
майна згідно із законом.

В той же час, в Законі України «Про
податок з доходів фізичних осіб» (який
був чинним на час виникнення спірних
правовідносин) та Законі України «Про
товарну біржу», які регулюють спірні
правовідносини не зазначено, що при
оподаткуванні операцій з продажу
рухомого майна позивач мав керуватись
саме оціночною вартістю рухомого
майна.

Слід зазначити, що Закон України «Про
податок з доходів фізичних осіб» при
регулюванні операцій з продажу
рухомого майна, не містить
імперативної норми, яка б передбачала
застосування звичайних цін або цін, що
не нижче визначеної експертом ціни.

Отже, норми яка б передбачала
нарахування податку продавцю на суму
експертної оцінки вартості товару, при
не отриманні коштів чи доходу в іншому
вигляді таким продавцем, Закон України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
(який був чинний на час виникнення
спірних правовідносин) від 22.05.2003 № 889
не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України,
передбачено, що власник володіє,
користується, розпоряджається майном
на власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Цивільним кодексом України визначено,
що угодою визнаються дії громадян і
організацій, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення,
цивільних прав і обов'язків.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
товарну біржу», товарна біржа є
організацією, що об'єднує юридичних і
фізичних осіб, які здійснюють
виробничу і комерційну діяльність, і
має за мету надання послуг в укладенні
біржових угод, виявлення товарних цін,
попиту і пропозицій на товари,
вивчення, упорядкування і полегшення
товарообігу і пов'язаних з ним
торговельних операцій.

Відповідно до частини четвертої статті
15 Закону України «Про товарну біржу» (в
редакції, яка діяла на час укладання
біржової угоди), угода вважається
укладеною з моменту її реєстрації на
біржі. Тобто, при проведенні біржової
операції з купівлі-продажу рухомого
майна, одна зі сторін угоди (покупець)
набуває права власності на рухоме
майно, яке придбаває, а друга сторона
угоди (продавець) одержує дохід від
такого продажу тільки з моменту
реєстрації угоди на біржі. Під час
укладення будь-яких угод на біржі
сторонами цих угод застосовуються
вільні ціни, як це передбачено вимогами
Законом України «Про товарну біржу» та
цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 632 Цивільного кодексу
України, ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.
Визначення ціни за договором є
істотною умовою договору
купівлі-продажу і ці умови
визначаються сторонами угоди.

Як вбачається з наявних в матеріалах
справи біржових угод та
довідок-рахунків, угоди щодо продажу
автомобілів Мерседес 63 AMG, 2008 року
випуску, кузов НОМЕР_3, Мерседес GL 550, 2008
року випуску, кузов НОМЕР_4, Мерседес 55
AMG, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_5,
Мерседес S63, 2007 року випуску, кузов
НОМЕР_6, Бентлі Контіненталь, 2008 року
випуску, кузов НОМЕР_7, Ленд Ровер, 2010
року випуску, кузов НОМЕР_8, Порше
Пантера, 2010 року випуску, кузов НОМЕР_9,
Мерседес 55 AMG, 2008 року випуску, кузов
НОМЕР_10, укладені позивачем з
дотриманням вимог чинного
законодавства.

Дані угоди у встановленому порядку не
оспорювались та на сьогоднішній день є
чинними.

Згідно з ст.ст. 628, 632 ЦК України, сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості, ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін.

Таким чином, укладення угод про продаж
автомобілів, якими позивач володів на
праві власності та визначав їх
вартість на свій власний розсуд (що
зазначено в біржових угодах), є його
невід'ємним та непорушним правом щодо
розпорядження своїм майном на власний
розсуд і це жодним чином не суперечить
нормам закону.

Аналогічна правова позиція висловлена
в ухвалах Вищого адміністративного
суду України від 01.04.2013 у справі №
2а-18572/11/2670 та від 23.10.2012 у справі №
К-36542/10.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів прийшла до висновку, що позивач
мав право продавати автомобілі за
договірною ціною, яка не має
мінімальної межі і не залежить від
експертної оцінки.

Відповідно до підпункту «ж» пункту 1.3
статті 1 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (який був чинний
на час виникнення спірних
правовідносин) дохід з джерелом його
походження з України - це будь-який
дохід, одержаний платником податку або
нарахований на його користь від
здійснення будь-яких видів діяльності
на території України, у тому числі, але
не виключно, у вигляді доходів від
продажу рухомого майна, якщо факт зміни
власника (продажу об'єкта рухомого
майна) підлягає державній реєстрації
та/або нотаріальному посвідченню
згідно із законом України, або якщо
місце вручення такого рухомого майна
набувачеві знаходиться на території
України.

Згідно пункту 4.1 статті 4 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»,
загальний річний оподатковуваний
дохід складається з суми загальних
місячних оподатковуваних доходів
звітного року, а також іноземних
доходів, одержаних протягом такого
звітного року.

Із системного аналізу вищезазначених
норм вбачається, що Закон України «Про
податок з доходів фізичних осіб»
пов'язує об'єкт оподаткування саме з
отриманим доходом.

В свою чергу, відповідно до пункту 12.1
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», оподаткуванню підлягає
дохід платника податку від продажу
об'єкта рухомого майна.

Отже, доходом фізичної особи від
продажу об'єкта рухомого майна є сума
коштів, отриманих продавцем у
власність або нарахованих на його
користь.

Колегія суддів не погоджується з
доводами відповідача та мотивами суду
першої інстанції про те, що при продажу
автомобілів позивачем була занижена їх
вартість, що вплинуло на зниження
розміру податку, а для визначення
об'єкту оподаткування необхідно
виходити з експертної оцінки
транспортних засобів, оскільки такі
посилання не стосуються отримання
доходу позивача в розумінні Закону
України № 889-ІV. Норми яка б передбачала
нарахування податку продавцю на суму
експертної оцінки вартості товару, при
неотриманні кошів чи доходу в іншому
вигляді таким продавцем, закон не
містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, судом
першої інстанції прийняте рішення з
порушенням норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач не надав до суду належних
доказів, що б підтверджували факт
правомірності винесення податкового
повідомлення-рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202
КАС України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції вирішив скасувати її та
ухвалити нове рішення, оскільки судом
першої інстанції порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30.09.2013 - скасувати
та ухвалити нову постанову, якою
позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва Державної податкової
служби про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва Державної
податкової служби № від 26.04.2013.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку та строки,
встановлені статтею 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
Василенко
Я.М.

Судді:
Кузьменко
В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений
24.02.2014.

Головуючий суддя

Василенко Я.М.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.