Справа № 818/104/14
Суддя: О.А. Прилипчук
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2014 р.
Справа №818/104/14

Сумський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Прилипчука О.А.,

за участю секретаря судового засідання
- Шевець Ю.П.,

представників позивача - Оскорбіна А.Г.,
Настенко Л.А.,

представника відповідача -Куц О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Суми
адміністративну справу №818/104/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Універбур"

до Державної податкової інспекції у м.
Сумах Головного управління Міндоходів
у Сумській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Універбур" (надалі по
тексту - позивач, ТОВ "Універбур ")
звернулось до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Сумах Головного управління Міндоходів
у Сумській області (далі по тексту -
відповідач, ДПІ у м. Сумах), в якому
просить суд:

- визнати протиправними та
скасувати податкові повідомлення -
рішення № від 20 грудня 2013 року та
№ від 20 грудня 2013 року.

- стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 06 грудня 2013 року позивачем
отримано акт №1974/2203/34328050/18 від 06.12.2013 р.
про результати документальної виїзної
перевірки з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.10.2011 р. по 31.12.2012 р., валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2011 р. по
31.12.2012 р.

23.12.2013 року отримані податкові
повідомлення рішення від 20.12.2013 р., а
саме:

- № , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в сумі 696085 грн. 50 коп., в т.ч.
464057,00 грн. - за основним платежем та
232028,50 грн. - за (штрафними) фінансовими
санкціями;

- №, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість в сумі 548062,50 грн., в т.ч.
438450,00 грн. - за основним платежем та
109612,50 грн. -за (штрафними) фінансовими
санкціями.

Позивач не погоджується із
оскаржуваними рішеннями, виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до п.5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств" валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності».

Згідно п.11.2.1 ст. 11 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств"
датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу) вважається дата,
яка припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

або дата списання коштів з банківських
рахунків платника податку на оплату
товарів (робіт, послуг). а в разі їх
придбання за готівку - день їх видачі з
каси платника податку;

або дата оприбуткування платником
податку товарів, а для робіт (послуг) -
дата фактичного отримання платником
податку результатів робіт (послуг)»

Проте, перевіркою не встановлено
жодного порушення вимог податкового
законодавства щодо застосування норм
ст. ст. 5, 11 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» в
період його дії, тобто до 01.04.2011 року.
Більш того, правильність віднесення
попередньої оплати та отриманих
товарів до складу витрат станом на
01.10.2009 року підтверджена актом
№630/2314/34328050/7 від 02 лютого 2010 року
планової виїзної перевірки ТОВ
«Універбур» з питань дотримання вимог
податкового ті іншого законодавства за
період з 01.07.2008 р. по 30.09.2009 року,
підписаного ОСОБА_4, яка склала у 2013
році оскаржуваний акт.

Крім того, станом на 30.09.2009 р. у
бухгалтерському обліку ТОВ
«Універбур» по рахунку 371 «Розрахунки
за виданими авансами» по контрагенту
ТОВ «Тальнівське кар'єроуправління»
обліковувалась дебіторська
заборгованість в сумі 2627180 грн., що
підтверджено додатком 3-10 до акту
планової перевірки від 02.02.2010 р.
№630/2314/34328050/7 .

В акті вказано, що «ТОВ «Універбур» при
перерахуванні попередньої оплати ТОВ
«Тальнівське кар'єроуправління» за
щебеневу продукції по договору №25/12/06
від 25.12.2006 р. було сформовано податковий
кредит та валові витрати.

Тобто умовами договору №25/12/06 від 25.12.2006
р. не передбачено перерахування
попередньої оплати за щебеневу
продукцію. Перевіркою було
встановлено, що ТОВ «Універбур»
збільшує попередню оплату по даному
договору, при цьому фактично не отримує
щебеневу продукцію» сторінка 7 акту.

Проте, позивач зазначає, що під час
проведення перевірки не взято до уваги,
що 04.06.2009 року була укладена додаткова
угода до договору №25/12/06 від 25.12.2006 р.
Додатковою угодою передбачено
проведення попередньої оплати за
товар. Більш того, незважаючи на дані
бухгалтерського обліку, яки
підтверджуються первинними
документами, перевіряючими не
врахований факт проведення поставок
товарів в рамках договору № 25/12/06 від
25.12.2006р за період з 30.09.2009 року по 31
грудня 2012 року на загальну суму 2 031 643,81
гривен (з врахуванням 20% ПДВ). Вказані
поставки за договором також
підтверджуються актами звірки
розрахунків між ТОВ «Універбур» та ТОВ
«Тальнівське кар'єроуправління»
підписаних уповноваженими особами
підприємств.

Таким чином, позивач вважає висновок
відповідача про не проведення
претензійної роботи щодо виконання
сторонами умов договору № 25/12/06 та як
наслідок безпідставність віднесення
попередньої оплати до складу витрат
-необґрунтований.

Перевіряючими для порівняння
правильності обліку витрат обране
сальдо розрахунків з ТОВ «Тальнівське
кар'єроуправління» в сумі попередньої
оплати за щебеневу продукцію по
договору №25/12/06 від 25.12.2006 р. пов'язаній
особі ТОВ «Тальнівське
кар'єроуправління» станом на 30.09.2009 р. в
сумі 2627180 грн., в т.ч. ПДВ - 437863 грн.

В той час ТОВ «Універбур» укладається
окремий договір поставки щебеневої
продукції №31/03/11 від 31.03.2011 р., згідно
якого у періоді з 01.10.2011 р. по 31.12.2012 р.
отримано продукцію на суму 5030,5 тис.грн.
та перераховано грошові кошти в сумі
5318,5 тис. грн. У бухгалтерському обліку
ТОВ «Універбур» по рахунку 371
розрахунки за виданими авансами»
станом на 31.12.2012р. по даному договору
обліковується дебіторська
заборгованість в сумі 288,0 тис. грн.».

Проте, чинним законодавством не
передбачено жодних обмежень для
суб'єктів господарювання щодо
кількості укладених між ними
договорів.

Крім того, позивач зазначає, що
перевіркою встановлено, що між ТОВ
«Універбур» та ПП «Туристична компанія
«Віктор-Теодор» було укладено договір
№1/LХХІV-С про надання консультаційних
послуг від 23.01.12 р. Предмет
консультації: загальні питання
здійснення підприємницької
діяльності; бухгалтерський облік і
оподаткування господарських операцій;
складання податкової та фінансової
звітності; складання договорів.
Послуги надаються у формі семінару на
тему «Актуальні зміни в податковому
законодавстві». Місце проведення м.
Париж (Франція).

ТОВ «Універбур» відображено у складі
витрат: консультаційні послуги у формі
семінару в сумі 14078грн. від ПП
«Туристична компанія «Віктор-Теодор»
згідно акту виконаних робіт від 12.03.2012р.
на загальну суму 14665грн., в т.ч. ПДВ в
сумі 587грн.

Перевіряючими зроблений висновок, що
наданий для перевірки акт виконаних
робіт не містить повної та достовірної
інформації щодо фактичного виконання
ПП «Туристична компанія
«Віктор-Теодор» робіт по наданню
консультаційних послуг у вигляді
семінару на тему «Актуальні зміни в
податковому законодавстві», а саме
щодо визначення які конкретно надані
послуги. Відсутність у акті виконаних
робіт інформації про конкретні
послуги, позбавляє можливості дійти до
висновку про фактичне надання послуг
та їх зв'язок з використання у
господарської діяльності».

Проте, позивач зазначає, що предметом
консультації є загальні питання
здійснення підприємницької
діяльності; бухгалтерський облік і
оподаткування господарських операцій:
складання податкової та фінансової
звітності: складання договорів, а тому
висновок перевіряючих, щодо
відсутності повної та достовірної
інформації про отримані послуги -
безпідставний.

Враховуючи вищевикладене, позивач
вважає, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення не відповідають
вимогам чинного законодавства щодо
законності та обґрунтованості, а тому є
незаконними та такими, що підлягають
скасуванню.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали в
повному обсязі та просили їх
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив в задоволенні позову відмовити,
вважає, що оскаржувані рішення
прийняті з дотриманням вимог
податкового законодавства.

Заслухавши доводи представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази в їх сукупності, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 11.11.2013 р. по
29.11.2013 р. ДПІ у м. Сумах проведено
документальну планову виїзну
перевірку ТОВ "Універбур" з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2011 р. по 31.12.2012 р., за
результатами якої складено акт
перевірки №1974/2203/34328050/18 від 06.12.2013 р. (а.
с. 9-20).

20.12.2013 р. на підставі зазначеного акту
перевірки ДПІ у м. Сумах прийняті
податкові повідомлення-рішення, а саме:

- №, яким ТОВ "Універбур" збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток в сумі 696085 грн. 50 коп., в т.ч.
464057,00 грн. - за основним платежем та
232028,50 грн. - за (штрафними) фінансовими
санкціями (а.с. 7);

- №, яким ТОВ "Універбур" збільшено
суму грошового зобов'язання по податку
на додану вартість в сумі 548062,50 грн., в
т.ч. 438450,00 грн. - за основним платежем та
109612,50 грн. -за (штрафними) фінансовими
санкціями (а.с. 8).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
вважає помилковими висновки
відповідача щодо збільшення позивачу
суми грошового зобов'язання по податку
на додану вартість та по податку на
прибуток, виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено,
що підставою донарахування податку на
прибуток та податку на додану вартість
є висновок відповідача, що наданий для
перевірки акт виконаних робіт не
містить повної та достовірної
інформації щодо фактичного виконання
ПП «Туристична компанія
«Віктор-Теодор» робіт по наданню
консультаційних послуг у вигляді
семінару на тему «Актуальні зміни в
податковому законодавстві», а саме
щодо визначення які конкретно надані
послуги.

Крім того, відповідач зазначає, що
відсутність у акті виконаних робіт
інформації про конкретні послуги,
позбавляє можливості дійти до висновку
про фактичне надання послуг та їх
зв'язок з використанням у
господарської діяльності (а.с. 13)

Проте, суд не погоджується із такими
висновками відповідача, виходячи з
наступного

Судом встановлено, що 23.01.2012 року між
ТОВ «Універбур» та ПП «Туристична
компанія «Віктор-Теодор» укладено
договір №1/LХХІV-С про надання
консультаційних послуг (а.с. 33-34)

ТОВ «Універбур» відображено у складі
витрат: консультаційні послуги у формі
семінару в сумі 14078грн. від ПП
«Туристична компанія «Віктор-Теодор»
згідно акту виконаних робіт від 12.03.2012р.
на загальну суму 14665грн., в т.ч. ПДВ в
сумі 587грн.

Реальність господарської операції
підтверджується наданим позивачем до
суду:

- акт виконаних робіт (а.с. 39);

- програма семінару (а.с. 35-38);

- звіт про використання коштів
виданих на відрядження або під звіт №16
від 12.03.2012 року (а.с. 8);

- наказ від 29.02.2012 року №3-ком про
відрядження головного бухгалтера ТОВ
«Універбур» (а.с. 178);

- закордонний паспорт Настенко
Л.А. (а.с. 177).

Суд зазначає, що зі змісту програми
семінару судом встановлено, що
предметом консультації є загальні
питання здійснення підприємницької
діяльності; бухгалтерський облік і
оподаткування господарських операцій;
складання податкової та фінансової
звітності; складання договорів.

При цьому, суд зазначає, що укладений
між позивачем та контрагентом договір
містить положення щодо предмету
договору, його умов, розмірів оплати,
порядку розрахунків та порядку
здавання та приймання робіт, що
свідчить про наявність наміру щодо
настання реальних наслідків в момент
укладення договору, оскільки,
укладаючи угоду, сторони домовлялися
щодо істотних умов правочину.

У відповідності до пп. 14.1.34 п. 14.1 ст. 14
Податкового Кодексу України,
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1
Податкового кодексу України
Податковий кодекс України регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Отже будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з положеннями п. 14.1.27
Податкового кодексу України, витратами
є сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок відбувається
зменшення власного капіталу (крім змін
капіталу за рахунок його вилучення або
розподілу власником).

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
Податкового кодексу України витрати
операційної діяльності включають:
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2
- 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Стаття 138 Податкового Кодексу України
містить у собі склад витрат та порядок
їх визнання. Відповідно п.138. витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, 138.11 цієї статті; інших витрат,
визначених згідно з пунктами 138.5,
138.10-138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті
140 і статтею 141 цього Кодексу; крім
витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї
статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до абз.1 п.138.2 ст.138
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з приписами пп.138.10.2 (г), пп. 138.10.3
(г) п.138.10, 138 ст.138 Податкового кодексу
України до складу інших витрат
включаються: винагороди за
консультаційні, інформаційні,
аудиторські та інші послуги, що отримує
платник податку для забезпечення
господарської діяльності; витрати на
рекламу та дослідження ринку
(маркетинг), на передпродажну
підготовку товарів.

Відповідно до абз.1 п.139.1.9 ст.139
Податкового кодексу України до витрат
не включаються витрати, які не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податковою)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Пунктом 198.3. ст. 198 Податкового кодексу
України визначено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
різня звичайних цін. визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків.
нарахованих (сплачених) платником
податку заставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з мстою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи) у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України вважається дата
здійснення першої з подій: - або дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; - або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Підпунктом 198.6 п. 198 ст. 198 Податкового
кодексу України встановлено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Згідно з п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1
ст. 188 Податкового кодексу України
об'єктом оподаткування податком на
додану вартість є операції платників
податку, окрім іншого, з постачання
товарів, місце постачання яких
розташоване на митній території
України, з постачання послуг, місце
постачання яких розташоване на митній
території України. Датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, або дата відвантаження
товарів. База оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів.

У відповідності до п.п. 201.1. 201.4, 201.6 ст. 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну.
Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця та є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу
передбачено, що сума податку, яка
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6
ст. 198 Податкового кодексу України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше або
дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг, або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за встановленою ставкою,
протягом такого звітного періоду,
окрім іншого, у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Відповідно до п.п. 201.6, 201.7 та 201.8 ст. 201
Податкового кодексу України податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

У разі, якщо частка товарів/послуг,
послуг не містить відокремленої
вартості, перелік (номенклатура)
частково поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом державної
податкової служби та враховується при
визначенні загальних податкових
зобов'язань. Право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Згідно п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних вище
норм можливо дійти до висновку, що для
отримання права на податковий кредит
із сум податку на додану вартість,
сплачених в ціні придбаного товару
(робіт, послуг), платник ПДВ повинен
мати податкові накладні, видані на
реально отриманий товар (роботи,
послуги), призначений для використання
в господарській діяльності.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку па додану вартість до складу
податкового кредиту за приписами
Податкового кодексу є придбання
товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Частинами 2, 3 ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської операції.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документу,
дату і місце складання, назву
підприємства, від імені якого
складається документ, зміст та обсяг
господарської операції, одиницю виміру
господарської операції, посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення, особистий підпис або
інші дані, що мають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійснені господарської операції.

Згідно п.п.1.2.п.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704), записи в облікових
регістрах провадяться на підставі
первинних документів.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку первинні
документи - це письмові свідоцтва, що
фіксують та підтверджують
господарські операції.

Згідно з п.п.2.4 п.2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, первинні
документи для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до п. п. 2.16 п. 2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку забороняється
приймати до виконання первинні
документи на операції, що суперечать
законодавчим та нормативним актам.

Суд зауважує, що первинні документи,
які складені суб'єктами господарської
діяльності на операції, що суперечать
законодавчим і нормативним актам та
такі, що не відповідають сутності і не
несуть доказовості відносно змісту
здійсненної операції не є документами,
які можуть бути підставою для
відображення в облікових регістрах
бухгалтерського та податкового обліку.

Отже, для підтвердження даних
податкового обліку можуть братись до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції. Тобто витрати
для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток та
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків. При цьому
оцінюватись при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

З матеріалів справи встановлено, що всі
первинні документи, які були оформлені
в результаті здійснення вищевказаних
господарських операцій відповідають
вимогам оформлення первинних
документів бухгалтерської та
податкової звітності, а саме
положенням ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Таким чином, суд вважає, що наявність в
матеріалах справи документів дають
достатні підстави дійти висновку про
фактичне виконання умов договорів із
контрагентом, крім цього, зі змісту
первинних документів в діяльності
позивача та його контрагента наявні
розумні економічні та
організаційно-адміністративні причини
для укладання договорів, а також наявні
чинники, з якими закон пов'язує
можливість формування позивачем
податкового кредиту за спірними
операціями, зокрема витрати позивача
за цими договорами повною мірою
пов'язані з його господарською
діяльністю.

Тому, позивачем було правомірно
віднесено до складу податкового
кредиту суму податку на додану
вартість по вищевказаних
господарських операціях та правомірно
сформовано валові витрати за
відповідний податковий період.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Предметом доказування у відповідній
категорії спорів є реальність
господарських операцій, що є підставою
для виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій, а також реальність усіх даних,
наведених у документах, що надають
право на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч.1
ст.71 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Проте, відповідачем не зазначено
жодних доказів в акті перевірці та у
судовому засіданні які саме документи
не надав позивач на підтвердження
реальності зазначеної господарської
операції.

Отже, висновки відповідача щодо
відсутності документів які
підтверджують реальність
господарської операції є
безпідставними.

Крім того, суд зазначає, що підставою
донарахування позивачу податку на
прибуток та податку на додану вартість
є висновок відповідача в акті
перевірки про невикористання у
господарській діяльності щебеневої
продукції у зв'язку з неотриманням
зазначеної продукції від ТОВ
«Тальнівське кар'єроуправління».

Проте, суд не погоджується із такими
висновками відповідача, виходячи з
наступного.

З матеріалів справи судом встановлено,
що між TOB «Універбур» та ТОВ
«Тальнівське кар'єроуправління»
укладено договір №25/12/06 від 25.12.2006р.
Відповідно до умов договору: продавець
зобов'язується поставити, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
гранітно-щебеневу продукцію в
кількості 80000т на суму 4440000грн. (а.с. 23).

Зі змісту зазначеної угоди
встановлено, що оплата здійснюється в
термін 15-ти банківських днів з моменту
поставки товару, перерахуванням
грошових коштів на банківський рахунок
постачальника. За згодою сторін
можливі інші форми розрахунків. Всі
зміни та доповнення до даного договору
дійсні лише за умови, якщо вони
оформлені у письмовій формі та
підписані двома сторонами. Договір
вступає в силу з моменту його
підписання та діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань. У разі
якщо у сторін на момент закінчення
строку дії договору залишаються
невиконаними законні вимоги, дія
даного договору продовжується до
повного їх виконання.

04.06.2009 року між сторонами укладено
додаткову угоду до договору №25/12/06 від
25.12.2006 р. Зокрема передбачено
проведення попередньої оплати за товар
(а.с. 24).

31.12.2012 року між позивачем та ТОВ
«Тальнівське кар'єроуправління»
укладено додаткову угоду термін дії
угоди продовжено до 31.03.2013 року (а. с. 166).

Зазначена гранітно-щебенева продукція
згідно зазначеної угоди отримана, що
підтверджується наданими у судовому
засіданні актами звірки розрахунків
між ТОВ «Універбур» та ТОВ
«Тальнівське кар'єроуправління»

Згідно п.п. 14.1.34 п. 14.1 ст. 14 Податкового
Кодексу України, господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1
Податкового кодексу України
Податковий кодекс України регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Отже будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з положеннями п. 14.1.27
Податкового кодексу України, витратами
є сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок відбувається
зменшення власного капіталу (крім змін
капіталу за рахунок його вилучення або
розподілу власником).

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
Податкового кодексу України витрати
операційної діяльності включають:
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2
- 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Стаття 138 Податкового Кодексу України
містить у собі склад витрат та порядок
їх визнання. Відповідно п.138. витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, 138.11 цієї статті; інших витрат,
визначених згідно з пунктами 138.5,
138.10-138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті
140 і статтею 141 цього Кодексу; крім
витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї
статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до абз.1 п.138.2 ст.138
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з приписами пп.138.10.2 (г), пп. 138.10.3
(г) п.138.10, 138 ст.138 Податкового кодексу
України до складу інших витрат
включаються: винагороди за
консультаційні, інформаційні,
аудиторські та інші послуги, що отримує
платник податку для забезпечення
господарської діяльності; витрати на
рекламу та дослідження ринку
(маркетинг), на передпродажну
підготовку товарів.

Відповідно до абз.1 п.139.1.9 ст.139
Податкового кодексу України до витрат
не включаються витрати, які не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податковою)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Пунктом 198.3. ст. 198 Податкового кодексу
України визначено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
різня звичайних цін. визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків.
нарахованих (сплачених) платником
податку заставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з мстою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи) у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України вважається дата
здійснення першої з подій: - або дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; - або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Підпунктом 198.6 п. 198 ст. 198 Податкового
кодексу України встановлено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Згідно з п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1
ст. 188 Податкового кодексу України
об'єктом оподаткування податком на
додану вартість є операції платників
податку, окрім іншого, з постачання
товарів, місце постачання яких
розташоване на митній території
України, з постачання послуг, місце
постачання яких розташоване на митній
території України. Датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, або дата відвантаження
товарів. База оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів.

У відповідності до п.п. 201.1. 201.4, 201.6 ст. 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну.
Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця та є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу
передбачено, що сума податку, яка
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6
ст. 198 Податкового кодексу України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше або
дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг, або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за встановленою ставкою,
протягом такого звітного періоду,
окрім іншого, у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Відповідно до п.п. 201.6, 201.7 та 201.8 ст. 201
Податкового кодексу України податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

У разі, якщо частка товарів/послуг,
послуг не містить відокремленої
вартості, перелік (номенклатура)
частково поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом державної
податкової служби та враховується при
визначенні загальних податкових
зобов'язань. Право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Згідно п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних вище
норм можливо дійти до висновку, що для
отримання права на податковий кредит
із сум податку на додану вартість,
сплачених в ціні придбаного товару
(робіт, послуг), платник ПДВ повинен
мати податкові накладні, видані на
реально отриманий товар (роботи,
послуги), призначений для використання
в господарській діяльності.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку па додану вартість до складу
податкового кредиту за приписами
Податкового кодексу є придбання
товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Частинами 2, 3 ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської операції.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документу,
дату і місце складання, назву
підприємства, від імені якого
складається документ, зміст та обсяг
господарської операції, одиницю виміру
господарської операції, посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення, особистий підпис або
інші дані, що мають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійснені господарської операції.

Згідно п.п.1.2.п.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704), записи в облікових
регістрах провадяться на підставі
первинних документів.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку первинні
документи - це письмові свідоцтва, що
фіксують та підтверджують
господарські операції.

Згідно з п.п.2.4 п.2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, первинні
документи для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до п. п. 2.16 п. 2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку забороняється
приймати до виконання первинні
документи на операції, що суперечать
законодавчим та нормативним актам.

Суд зауважує, що первинні документи,
які складені суб'єктами господарської
діяльності на операції, що суперечать
законодавчим і нормативним актам та
такі, що не відповідають сутності і не
несуть доказовості відносно змісту
здійсненної операції не є документами,
які можуть бути підставою для
відображення в облікових регістрах
бухгалтерського та податкового обліку.

Отже, для підтвердження даних
податкового обліку можуть братись до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції. Тобто витрати
для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток та
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків. При цьому
оцінюватись при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

З матеріалів справи встановлено, що всі
первинні документи, які були оформлені
в результаті здійснення вищевказаних
господарських операцій відповідають
вимогам оформлення первинних
документів бухгалтерської та
податкової звітності, а саме
положенням ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Таким чином, суд вважає, що наявність в
матеріалах справи документів дають
достатні підстави дійти висновку про
фактичне виконання умов договорів із
контрагентом, крім цього, зі змісту
первинних документів в діяльності
позивача та його контрагента наявні
розумні економічні та
організаційно-адміністративні причини
для укладання договорів, а також наявні
чинники, з якими закон пов'язує
можливість формування позивачем
податкового кредиту за спірними
операціями, зокрема витрати позивача
за цими договорами повною мірою
пов'язані з його господарською
діяльністю.

Тому, позивачем було правомірно
віднесено до складу податкового
кредиту суму податку на додану
вартість по вищевказаних
господарських операціях та правомірно
сформовано валові витрати за
відповідний податковий період.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Предметом доказування у відповідній
категорії спорів є реальність
господарських операцій, що є підставою
для виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій, а також реальність усіх даних,
наведених у документах, що надають
право на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч.1
ст.71 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Проте, відповідачем не зазначено
жодних доказів в акті перевірці та у
судовому засіданні які саме документи
не надав позивач на підтвердження
реальності зазначеної господарської
операції.

Отже, суд приходить до висновку, що
висновки відповідача про не проведення
претензійної роботи щодо виконання
сторонами умов договору № 25/12/06 та як
наслідок безпідставність віднесення
попередньої оплати до складу витрат - є
необґрунтований.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що податкові повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у м.
Сумах Головного управління Міндоходів
у Сумській області № від 20.12.2013
року та № від 20.12.2013 року прийняті
з порушенням вимог ч.2 ст. 19 Конституції
України, а тому зазначені податкові
повідомлення-рішення є протиправними
та такими, що підлягають скасуванню.

Згідно ч.1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Отже, позивачу відшкодовується із
Державного бюджету сума судового збору
в розмірі в розмірі 487,20 грн.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 159, 160, 161, 162, 163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Універбур"
до Державної податкової інспекції у м.
Сумах Головного управління Міндоходів
у Сумській області про скасування
податкових повідомлень-рішень
-задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення
рішення № від 20.12.2013 року та
№ від 20.12.2013 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Універбур 487,20 грн.
сплаченого судового збору.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через Сумський
окружний адміністративний суд шляхом
подачі апеляційної скарги на постанову
суду протягом десяти днів з дня
отримання копії повного тексту
постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Суддя (підпис)
О.А. Прилипчук

З оригіналом згідно

Суддя
О.А. Прилипчук

Повний текст постанови складено 24.02.2014
року.