Справа № 815/977/14
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/977/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого - судді
Завальнюка І.В., суддів - Балан Я.В.,
Бутенка А.В., розглянувши в порядку
письмового провадження справу за
позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із даним
адміністративним позовом, в якому
просить визнати неправомірним та
скасувати рішення ДМС України № 715-13
від 27.12.2013 року, яким йому відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;
зобов'язати відповідача прийняти
рішення про визнання позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що у грудні 2012 році він
звернувся до Управління у справах
біженців ГУ ДМС України в Одеській
області із заявою про надання захисту в
Україні. Згідно повідомлення від 14.01.2014
року № 5 позивачу відмовлено у визнанні
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту, на підстав пп.1 та
пп.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
Позивач зазначає, що є громадянином
Сирійської Арабської Республіки та до
моменту виїзду проживав у м. Алеппо.
Навесні 2011 році в Сирії почався
внутрішній озброєний конфлікт, у
зв'язку із чим позивач вимушений був
покинути країну. Позивач не може
повернутися до Сирії, оскільки це є
небезпечним для його життя, так як
цивільне населення, як правило, стає
жертвою військового конфлікту.
Зважаючи на викладені обставини,
позивач звернувся до влади України за
захистом.

Від позивача до суду надійшла заява,
згідно якої він позовні вимоги із
викладених вище підстав підтримав у
повному обсязі та просив розглянути
справу в порядку письмового
провадження.

До суду з'явилася представник
відповідача. Згідно наданих до
канцелярії суду письмових заперечень,
відповідач в задоволенні позову просив
відмовити, зважаючи на правомірність
оскаржуваного рішення при
необґрунтованій заяві позивача щодо
надання йому статусу біженця або
визнання особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно ч.6 ст.128 КАС України справа
розглянута в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про обґрунтованість
адміністративного позову та наявність
підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що 06.12.2012 року
громадянин Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженець м. Алеппо, звернувся до
Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вказаної заяви позивач
зазначив, що в країні його
громадянського походження триває
загострення соціально-політичної
ситуації та продовжується війна. У
Сирії позивач займався бізнесом, проте
через громадянську війну зупинив
господарську діяльність. Восени 2012
року у м. Алеппо стало неможливо
проживати, у зв'язку із чим позивач
разом із родиною виїхав до м. Бейрут
(Ліван). В м. Одесі навчається син
позивача, у зв'язку із чим останній
приїхав до України. Позивач не
підтримує жодну сторону сирійського
конфлікту, однак не може повернутися до
країни походження через бойові дії.

Рішенням першого заступника голови ДМС
України від 27.12.2013 року № 715-13 позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6
Закону України «Про біженців та осіб,
яка потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону,
відсутні.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_1
№ ODS 12/532, в основу оскаржуваного
рішення № 715-13 від 27.12.2013 року
покладений висновок від 02.09.2013 року про
відмову у визнані біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту зазначеного висновку
вбачається, що співробітник
міграційної служби вважав, що у
позивача немає ознак особи, що може
вважатися біженцем через відсутність
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Крім того,
заявник не може довести існування
загроз життю, безпеці чи свободи,
передбачених п.13 ст.1 Закону, для
надання додаткової форми захисту. У
зв'язку із цим та через відсутність
умов, передбачених абз.4 п.1 ст.6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», співробітник
міграційної служби дійшов висновку про
доцільність відмовити позивачу у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість,
достовірність наданих сторонами
доказів, а також достатність та
взаємний зв'язок у їх сукупності, суд
вважає зазначене рішення
необґрунтованим, у зв'язку із чим
останнє підлягає скасуванню, з огляду
на наступне.

Так, порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону
додатковий захист - це форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено
умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зокрема не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради
Європейського Союзу Про мінімальні
стандарти для кваліфікації і статусу
громадян третьої країни та осіб без
громадянства як біженців чи як осіб,
які потребують міжнародного захисту з
інших причин, а також змісту цього
захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо
аспекти тверджень заявника не
підтверджуються документальними або
іншими доказами, ці аспекти не
вимагають підтвердження, якщо
виконуються наступні умови: заявник
зробив реальну спробу обґрунтувати
заяву; всі важливі факти, наявні в
його/її розпорядженні, були надані, і
було надано задовільне пояснення щодо
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними та не суперечать
наявній конкретній та загальній
інформації у його справі; заявник подав
свою заяву про міжнародний захист
якомога раніше, якщо заявник не зможе
привести поважну причину відсутності
подачі цієї заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Судом встановлено, що позивач восени 2012
року разом із близькими родичами
виїхав до Лівану, звідки 22.11.2012 року
виїхав до України, де навчається син
позивача. До України позивач прибув на
підставі національного паспорту та
оформленої в посольстві Сирії в
Україні багаторазової візи типу С
Y05280743. Позивач неодноразово перебував
на території України у 2011 та 2012 роках.
На даний момент вся родина заявника
перебуває на території України.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до
України, відповідач надав перевагу
фактам його офіційного перетину
кордону, деякого часу перебування в
Україні без відповідного звернення за
захистом, відсутності доказів
переслідувань позивача у Сирії,
проживання його родичів у Сирії тощо.
Відповідач зазначає, що заявник не зміг
чітко відповісти на питання щодо
соціально-політичної ситуації в Лівані
та можливості виїзду в цю країну. Також
відповідач вказує на те, що заявник
допускає можливість відкриття
власного бізнесу в Україні, що свідчить
про економічні причини та мотиви
позивача (з урахуванням минулої роботи
позивача в Сирії - власна кондитерська
справа).

При цьому, відповідачем досліджено
ситуацію по країні походження позивача
- Арабській Сирійській Республіці та
достовірно встановлено нестабільну
ситуацію в країні. Однак суд вважає
висновок, який покладений в основу
оскаржуваного рішення, здійсненим без
урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення.

Так, судом встановлено, що у липні 2012
року Міжнародний Комітет Червоного
Хресту визнав конфлікт у Сирії
збройним конфліктом неміжнародного
характеру. Кількість осіб, які
постраждали під час конфлікту на даний
момент дуже висока та продовжує
зростати. ООН постійно інформує про
акти насилля та вбивствах у Сирії. З
початку березня 2011 року постійно
надходять відомості щодо порушення
права людини та основних свобод, у тому
числі страти без суду, тортури, арешти,
застосування тяжкої зброї проти
мирного населення. Також коливання
продовжуються у Ракке - місті на
Євфраті, на сході від Алеппо. Ракке є
стратегічним містом, у зв'язку із чим в
ньому постійно тривають сутички між
сірійською армією та бійцями опозиції.

Таким чином, на теперішній момент в
країні громадянського походження
позивача та окрема у області його
рідного міста склалася небезпечна для
життя ситуація, яка цілком
обґрунтовано викликає побоювання за
життя та можливі переслідування.
Зазначені факти також встановлено і
відповідачем під час здійснення
перевірки заяви позивача.

Європейський суд з прав людини у справі
«Суфі і Елмі проти Сполученого
Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що
повернення особи у ситуацію
громадянської війни може складати
загрозу тортур, нелюдського або такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що
критеріями для оцінки
інтенсивності/напруженості загального
насилля в країні з військовим
конфліктом є: чи сторони конфлікту
використовують методи або тактики
війни, які збільшують ризик втрат серед
цивільного населення або які були
безпосередньо спрямовані проти
цивільного населення; чи використання
таких методів та/або тактик
застосовувались усіма сторонами
конфлікту; чи конфлікт був
локалізованим чи всеохоплюючим;
кількість осіб, яких було вбито,
поранено або які буди переміщені в
результаті боротьби.

Отже ситуації в Сирії за інтенсивністю
та напруженістю становить ризик для
людини, яку висилають в цю країну. Так,
сторони конфлікту використовують
методи та тактики війни, які збільшують
ризик втрат серед цивільного
населення.

Суд зазначає, що ситуація виникнення
цілком обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у
постанові Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року № 1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
червня 2011 року № 3.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців згідно Конвенції 1951
року і протоколу 1976 року, що стосуються
статусу біженця (п.43) побоювання стати
жертвою переслідувань не повинні
обов'язкового ґрунтуватися на
особистому досвіді заявника. Те, що,
наприклад, сталося з його друзями,
родичами та іншими членами тієї ж
расової або соціальної групи, може бути
свідченням того, що його побоювання
стати рано чи пізно жертвою
переслідувань цілком обґрунтовані.

УВКБ ООН у Рекомендаціях з питання
міжнародного захисту осіб, що покинули
Сирійську Арабську Республіку
(редакція ІІ від 22.10.2013 року) зважає, що
більшість громадян Сирії, які
звертаються за міжнародним захистом,
відповідатимуть критеріям терміну
«біженець», наведеного в Конвенції 1951
року про статус біженців, оскільки у
більшості випадків їх обґрунтовані
побоювання переслідувань пов'язані з
однією із конвенційних причин.

Проаналізувавши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що зазначені
позивачем факти не дають підстав
вважати, що він переслідувався в Сирії,
як конвенційний біженець. Позивач не
був причетний до подій, через які б мав
обґрунтований страх утисків,
переслідувань, погроз, нелюдського
поводження, чи дискримінації. Разом з
тим, в оскаржуваному рішенні відсутні
доводи, які б спростували можливість
стати жертвою переслідувань в разі
повернення позивача до Сирії. При
цьому, ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до роз'яснень пункту 10
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 16
березня 2012 року № 3 «Про внесення змін і
доповнень до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року № 1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
червня 2011 року № 3» суди можуть
використовувати інформацію про країни
походження, розміщену на офіційних
сайтах Державної міграційної служби
України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, а
також на інформаційних носіях, які
розповсюджуються Регіональним
представництвом Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців у
Білорусі, Молдові, Україні, та інших
носіях.

За інформацією Департаменту
імміграційних питань Великобританії
(Методичні рекомендації з розгляду
справ шукачів притулку із Сирії. Січень
2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note:
Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за
адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed
21 May 2013]) враховуючи ситуацію в Сирії та
рішучість влади утримувати контроль
над усією країною, альтернатива
внутрішнього переміщення в основному
не вважається реальним способом
уникнути переслідувань, які
підтримуються владою чи які
дозволяються владою. Переміщення також
не буде раціональною опцією в тих
регіонах, де вираження народного
незадоволення вирішується із
застосуванням сили із смертельним
результатом. Також все частіше
з'являються дані про порушення прав
людини з боку озброєних опозиційних
груп, включаючи тортури та страти, в
Алеппо, Ідлібі та інших містах. Також є
повідомлення про використання
опозиційними групами смертоносної
сили, в тому числі й в житлових районах.

Починаючи з травня 2012 року ситуація в
Сирії продовжувала погіршуватися, а
рівень насильства різко зріс,
поширюючись на більшість великих міст,
включаючи Дамаск, Алеппо, Хомс, Дера'а,
Хаму, Ідліб і Сувайду. Більшість
військових дій сконцентрована в
основних містах, розташованих на
заході країни, але сільська місцевість
також втягується у конфлікт. У брифінгу
Міжнародної Амністії йдеться про те, що
сирійська армія веде не вибіркове
повітряне бомбардування та
артилерійські атаки в районі Джабал
Аль-Завія, інших частинах Ідлібу та
північних регіонах Хами. Представники
Міжнародної Амністії стали свідками
щоденних не вибіркових авіа ударів та
бомбардувань, націлених на міста та
села по всьому регіону впродовж свого
візиту (у період з 31 серпня по 11 вересня
2012 року).

Кількість людей, що загинули після
початку насилля, за повідомленнями,
більше 100 тисяч, а 6,8 мільйона людей, або
третина населення, потребує
гуманітарної допомоги, що значно
більше у порівнянні з 1 мільйоном людей
- станом на березень 2012 року. Ріст
гуманітарних потреб населення
особливо помітний в провінціях Алеппо,
Риф Дамаск, Идлиб, Дейр-эз-Зор, Хама,
Деръа, Ракка, Латакія і Дамаск.

Таким чином, судом встановлено, що
регіон, з якого походить позивач,
характеризується надзвичайно високим
рівнем насильства з летальним кінцем,
включаючи повітряне бомбардування,
через що існує високий ризик стати
жертвою нападу та поранення.

УВКБ ООН зазначає, що потрібні
великодушні підходи до захисту, що
відображаються у незастосуванні
санкцій до тих, хто прибуває без
документів, що посвідчують особу (або
іншим неправомірним шляхом), та у
високому проценті позитивних рішень по
клопотаннях про надання статусу
біженця, поряд із забезпеченням
супутніх прав. Ще однією доречною
формою солідарності у теперішній
кризисній ситуації була б гнучкість
застосування критеріїв та процедур
возз'єднання родини, рівно як і
скасування певних вимог для отримання
віз та полегшення в'їзду громадян Сирії
з метою роботи або навчання або за
сімейною чи гуманітарною метою в межах
національних програм.

У свої рекомендаціях УВКБ ООН
зазначило, що в тих випадках, коли особи
не відповідають конвенційним
критеріями, належить застосовувати
критерії для надавання додаткових форм
захисту, у т.ч. тих, що розроблені в
обов'язкових або факультативних
регіональних принципах або режимах
надання захисту, а також ситуаційно
обумовлені критерії надання статусу
біженця.

Також загальновідомим фактом є те, що
спільнота та структури ООН (Верховний
комісар ООН із прав людини, Рада із прав
людини тощо) неодноразово засуджували
застосування збройних сил проти
мирного населення та мирних акцій
протесту в Сирії.

У зв'язку з даним обставинами, суд
вважає, що формальне ставлення з боку
відповідача до перевірки та оцінювання
усіх обставин, викладених позивачем, та
самостійно встановлених відповідачем,
порушило принципи рівності перед
законом, верховенства права, що
призвело до прийняття противоправного
рішення в частині відмови ОСОБА_1 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту

Також обов'язково слід враховувати
актуальну на час розгляду даної справи
інформацію про Сирію. Так, станом на
лютий 2014 року в Сирії продовжуються бої
сил уряду та озброєних бунтівників. З
сирійського міста Хомса масово
евакуюють людей. Згідно з
домовленостями, за 3 дні перемир'я між
сторонами конфлікту, район Старого
міста покинуть усі діти, жінки,
чоловіки старші 55 років, а також
поранені. Вони будуть розміщені в
центрах тимчасового проживання. Їх
забезпечать продуктами харчування та
медичним обслуговуванням. Людям, які не
захочуть покидати місто, нададуть
гуманітарну допомогу
[http://24tv.ua/home/showSingleNews.do?v_siriyskomu_homsi_3_dni_peremiry
a_zvidti_masovo_evakuyuyut_lyudey&objectId=406845].

Сирійська влада проводить політику
«випаленої землі» - зносить будинки і
зрівнює з землею житлові квартали. Про
це йдеться в доповіді організації Human
Rights Watch. Аналізуючи фото з супутників,
відеозаписи та розповіді очевидців,
правозахисники дійшли висновку, що у 2012
та 2013-му роках урядові війська
зруйнували тисячі будинків. Так, лише з
липня 2012-го, за даними організації, було
знищено житлову забудову загальною
площею 145 гектарів.

ООН закликає владу і опозицію Сирії
припинити вогонь в населеному пункті
Муадамійя поблизу Дамаску для
евакуації його жителів. Про це йдеться
в заяві заступника генерального
секретаря ООН з гуманітарних питань
Валері Амос. За її словами, близько
трьох тисяч мешканців змогли покинути
місто, але ще стільки ж людей
залишаються блокованими і в інших
містах по всій Сирії - у Нубілі, Захрі,
Алеппо, Хомсі і Хассакі.

За інформацією правозахисників,
бойовики пов'язаного із «Аль-Каїдою»
угрупування «Ісламська держава Іраку
та Леванта» напали на ісламістів із
«Бригади Таухида» та вбили її лідера. В
результаті авіаударів по м. Алеппо в
лютому 2014 року загинули сотні людей.
Війська Башара Ассада скидають на
місто так звані «бочкові бомби», які
мають велику площу враження
[http://www.bbc.co.uk/russian/international/2014/02/140202_syria_aleppo_
air_raids.shtml].

Враховуючи висновки УВКБ ООН щодо
ситуації в Сирії, які викладені у
Рекомендаціях з питань міжнародного
захисту стосовно осіб, які залишають
Сирійську Арабську Республіку (в
редакції ІІ), а також враховуючи те, що
м. Алеппо продовжуються бої між різними
ісламістськими угрупуваннями,
твердження позивача про наявність в
Сирії небезпеки його життю не можна
вважати необґрунтованими.

Суд зазначає, що прийняття рішення має
здійснюватися з використанням
повноважень та з метою, з якою це
повноваження надано, а саме рішення
зазначених органів мають бути
спрямовані на захист життя та свобод
шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та
законність дій та рішень суб'єкта
владних повноважень, суд враховує
наведене нормативне регулювання та
вимоги частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень
органів владних повноважень, суд
керується критеріями, закріпленими у
ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Одним із головних принципів
адміністративного судочинства,
відповідно до ст.7 КАС України є принцип
верховенства права. Відповідно до ст.3
Конституції України та ст.8 КАС України
суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві
принцип верховенства права зобов'язує
суд надавати законам та іншим
нормативно-правовим актам тлумачення у
спосіб, який забезпечує пріоритет прав
людини при вирішенні справи.
Тлумачення законів та
нормативно-правових актів не може
спричиняти несправедливих обмежень
прав людини.

Системний аналіз наведених правових
норм при застосуванні до
правовідносин, що є предметом судового
дослідження, вказує на те, що
відповідач, який є суб'єктом владних
повноважень, при прийнятті
оскаржуваного рішення діяв без
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії), без дотримання
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія), та без дотримання принципу
верховенства права.

Вирішуючи спір, суд враховує, що
відповідачем було досліджено
обставини виїзду позивача із Сирії,
поточну ситуації в країні походження,
достовірно встановлено наявність
цивільної війни в країні походження
позивача, проте зроблено висновок про
те, що позивач звернувся із заявою про
надання статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту, лише з
метою легалізації в Україні, при
бездоказовості.

У постанові Пленуму Вищого
адміністративного суду України № 1 від
25.06.2009 року зазначено, що відповідно до
принципу розподілу влади суд під час
вирішення справи щодо оскарження
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, не
повноважний визнавати особу біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, а може лише визнати рішення
відповідного органу протиправним,
скасувати його та за наявності
достатніх підстав зобов'язати
відповідача визнати особу біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Таким чином, встановивши
протиправність оскаржуваного рішення,
що полягає у невідповідності висновків
декларативним підходам до захисту прав
осіб, які звертаються за захистом,
невідповідності формам солідарності у
теперішній кризовій ситуації країни
походження позивача, при відсутності у
позивача конвенційних ознак біженця,
однак за наявності реальної загрози
його життю в разі повернення до Сирії,
суд вважає за необхідне зобов'язати
відповідача визнати ОСОБА_1 особою, яка
потребує додаткового захисту.

Керуючись ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати протиправним та
скасувати рішення Державної
міграційної служби України в Одеській
області № 715-13 від 27.12.2013 року, яким
ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України визнати ОСОБА_1 особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя _______________
І.В. Завальнюк

Суддя _______________
Я.В. Балан

Суддя _______________
А.В. Бутенко