Справа № 816/4919/13-а
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/4919/13-а

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Чеснокової А.О.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Шевченко О.С.,

прокурора - Кравченка Я.Ю.,

представника позивача - Моцун О.П.,

представника відповідачів - Бодака О.М.,

представників третіх осіб - Білоброва
І.О., Швець В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Білецьківської сільської ради
Кременчуцького району Полтавської
області до Департаменту з питань
нафтогазового комплексу,
промисловості, екології та природних
ресурсів Полтавської обласної
державної адміністрації, Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Полтавській
області, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Регіональний
ландшафтний парк "Кременчуцькі плавні",
Кременчуцька районна рада Полтавської
області, за участю Кременчуцького
міжрайонного екологічного прокурора
про визнання нечинними окремих
положень наказу та положення, -

В С Т А Н О В И В:

14 січня 2014 року Білецьківська сільська
рада Кременчуцького району
Полтавської області звернулася до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Департаменту з питань нафтогазового
комплексу, промисловості, екології та
природних ресурсів Полтавської
обласної державної адміністрації,
Державного управління охорони
навколишнього природного середовища в
Полтавській області, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача:
Регіональний ландшафтний парк
"Кременчуцькі плавні", Кременчуцька
районна рада Полтавської області, за
участю Кременчуцького міжрайонного
екологічного прокурора про:

- визнання пункту 3 та 4 Наказу
Державного управління охорони
навколишнього природного середовища в
Полтавській області №47 від 25 червня 2012
року нечинним в частині, яка стосується
території заказника
загальнодержавного значення
"Білецьківські плавні";

- визнання частково нечинним пункт 3.1
Положення про РЛП (далі- Положення) в
частині території заказника
загальнодержавного значення "Білецькі
плавні", пункт 4.6.2 абз. б), д - в частині
заборони пересування територією
заказника транспортних засобів
органів Білецбкої сільської ради під
час виконання ними службових
обов'язків, ж- в частині території, що
стосується заказника, и - в частині
заборони спортивно - любительського
полювання в мисливський сезон під
контролем державних органів на
території заказника, й - в частині
територія заказника, пункт 5.1 Положення
про РЛП в частині, що стосується режиму
охорони території заказника "Білецькі
плавні";

- визнання частково нечинним пункт 4.6
Положення про РЛП в частині віднесення
до заповідної зони територій, які
відносяться до заказника
загальнодержавного значення
"Білецьківські плавні".

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що всі документи, які були
підставою прийняття Положення про
регіональний ландшафтний парк
"Кременчуцькі плавні", безпосередньо
Положення про регіональний
ландшафтний парк, а також ті документи,
на які маються посилання в Положенні
про РЛП, зокрема, щодо Проекту
створення РЛП "Кременчуцькі плавні" та
організації його території, не були
предметом обговорення та погодження
територіальною громадою
Білецьківської сільської ради.
Вказував на те, що чинна редакція
Положення про ландшафтний заказник
загальнодержавного значення
"Білецьківські плавні" та Положення про
РЛП "Кременчуцькі плавні" суперечать
один одному. Дане положення звузило
компетенцію сільської ради з
управління її територією. Крім того,
Положення про регіональний
ландшафтний парк "Кременчуцькі
плавні", за відсутності будь-якого
наукового обґрунтування, за
відсутності будь-яких фактичних даних
щодо негативного впливу зазначеної
діяльності на флору та фауну заказника,
частину території, яка перебуває у
віддані Білецьківської сільської ради
включено до заповідної зони, при цьому
не визначено межі самої заповідної
зони, що унеможливлює реалізацію
територіальною громадою своїх прав на
загальне використання природних
ресурсів. А тому, позовні вимоги
Білецьківської сільської ради
Кременчуцького району Полтавської
області є такими, що підлягають
задоволенню.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав, з підстав у
ньому викладених, просив задовольнити
позов в повному обсязі.

12 лютого 2014 року протокольною ухвалою
суду замінено відповідача - Управління
екології та природних ресурсів
Полтавської обласної державної
адміністрації на Департамент з питань
нафтогазового комплексу,
промисловості, екології та природних
ресурсів.

Представник відповідачів в судовому
засіданні просив відмовити в
задоволенні позовних вимог. В
письмових запереченнях зазначив, що
Законом України "Про
природно-заповідний фонд України" не
встановлено обов'язок погоджувати
положення з будь-якими особами.
Вказував на те, що в Положенні про
регіональний ландшафтний парк
"Кременчуцькі плавні" визначені
завдання, науковий профіль, характер
функціонування і режим саме
регіонального ландшафтного парку
"Кременчуцькі плавні", а не іншого
об'єкта природнозаповідного фонду.
Режим парку, встановлений в Положенні,
повністю відповідає зазначеним нормам
права. А тому позовні вимоги
Білецьківської сільської ради є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Представник Регіонального
ландшафтного парку "Кременчуцькі
плавні" в судовому засіданні просив
відмовити в задоволенні позовних
вимог. У письмових поясненнях зазначив,
що крім Білецьківської сільської ради,
землевласниками на території
природно-заповідного фонду, що
включено до РЛП "Кременчуцькі плавні" є
Кременчуцька міська рада Полтавської
області та Потоківська сільська рада, а
землекористувачем - є державне
підприємство "Кременчуцьке лісове
господарство". Жодним пунктом
Положення про РЛП "Кременчуцькі плавні"
в редакції 2012 року не обмежує та не
скасовує дію Положення про ландшафтні
заказники загальнодержавного значення
"Білецьківські плавні", а якщо їх
положення по різному визначають
організацію режиму та охорону
території, то стосуються вони різних
територій. Так положення про
ландшафтні заказники
загальнодержавного значення
"Білецьківські плавні" діє на територію
- 2980 га, а положення про РЛП
"Кременчуцькі плавні" діє на територію -
2100 га і в цьому немає порушення жодної
норми.

Представник Кременчуцької районної
ради Полтавської області в судовому
засіданні просив відмовити в
задоволенні позовних вимог. У
письмових поясненнях зазначив, що
норми Положення про РЛП "Кременчуцькі
плавні" у редакції 2012 року не
позбавляють позивача взятих на себе
охоронних зобов'язань щодо
забезпечення режиму охорони та
збереження території ландшафтних
заказників загальнодержавного
значення "Білецьківські плавні".
Зазначив, що жодних обмежень щодо
пересування транспортними засобами
територією заказника не існує, так як
пунктом 4.3 Положення встановлено, що на
території РЛП "Кременчуцькі плавні"
дозволяється пересування, зупинка та
стоянка зареєстрованих в
установленому порядку механічних
транспортних засобів, які належать
землевласникам та землекористувачам.

Відповідно до частини третьої статті 60
Кодексу адміністративного судочинства
України, прокурор вступив у справу для
захисту інтересів держави в особі
Департаменту з питань нафтогазового
комплексу, промисловості, екології та
природних ресурсів Полтавської
обласної державної адміністрації,
згідно листа № 451 від 24 лютого 2014 року,
який наявний в матеріалах справи.

В судовому засіданні прокурор просив
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, третіх осіб та
прокурора, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, надані сторонами
докази, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, приходить до
наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням
вісімнадцятої сесії двадцять третього
скликання Полтавської обласної ради
від 12 липня 2001 року було організовано
регіональний ландшафтний парк
"Кременчуцькі плавні".

21 серпня 2001 року Начальником
управління екології та природних
ресурсів в Полтавській області
затверджено Положення про
регіональний ландшафтний парк
"Кременчуцькі плавні".

27 березня 2003 року Наказом Міністерства
екології та природних ресурсів України
затверджено Положення про ландшафтний
заказник загальнодержавного значення
"Білецьківські плавні" (далі по тексту -
ЛЗЗЗ "Білецьківські плавні").

Відповідно до Наказу Регіонального
ландшафтного парку "Кременчуцькі
плавні" від 01 квітня 2011 року №5 створено
службу охорони регіонального
ландшафтного парку "Кременчуцькі
плавні" та затверджено Положення про
службу охорони регіонального
ландшафтного парку "Кременчуцькі
плавні".

25 червня 2012 року Наказом Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Полтавській
області №47 затверджено Положення про
регіональний ландшафтний парк
"Кременчуцькі плавні" (далі по тексту -
РЛП "Кременчуцькі плавні").

Відповідно до Наказу №47 організація та
здійснення управління регіональним
ландшафтним парком ""Кременчуцькі
плавні" покладено на спеціальну
адміністрацію РЛП "Кременчуцькі
плавні", а забезпечення охорони РЛП
"Кременчуцькі плавні" та контроль за
додержанням режиму території РЛП
"Кременчуцькі плавні" покладено на
службу державної охорони РЛП
"Кременчуцькі плавні".

Позивач не погодившись із окремими
положеннями наказу від 25 червня 2012 року
№47 та Положення про регіональний
ландшафтний парк "Кременчуцькі плавні"
оскаржив їх до суду.

Правові основи організації, охорони,
ефективного використання
природно-заповідного фонду України,
відтворення його природних комплексів
та об'єктів визначаються Законом
України "Про природно-заповідний фонд
України" від 16 червня 1992 року №2456-XII
(далі - Закон України №2456-XII).

Завданням законодавства України про
природно-заповідний фонд України є
регулювання суспільних відносин щодо
організації, охорони і використання
територій та об'єктів
природно-заповідного фонду,
відтворення їх природних комплексів,
управління у цій галузі (стаття 1
Закону України №2456-XII).

Відповідно до статті 5 Закону України
№2456-XII завдання, науковий профіль,
характер функціонування і режим
територій та об'єктів
природно-заповідного фонду
визначаються у положеннях про них, які
розробляються відповідно до цього
Закону, і затверджуються органами
центрального органу виконавчої влади в
галузі охорони навколишнього
природного середовища на місцях,
органом виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань охорони
навколишнього природного середовища -
щодо територій та об'єктів
природно-заповідного фонду місцевого
значення.

Згідно статті 6 Закону України №2456-XII
території та об'єкти, що мають особливу
екологічну, наукову, естетичну,
господарську, а також
історико-культурну цінність,
підлягають комплексній охороні,
порядок здійснення якої визначається
положенням щодо кожної з таких
територій чи об'єктів, яке відповідно
до цього Закону та законодавства
України про охорону пам'яток історії та
культури затверджується центральним
органом виконавчої влади в галузі
охорони навколишнього природного
середовища та центральним органом
виконавчої влади в галузі культури.

Управління природними заповідниками,
біосферними заповідниками,
національними природними парками,
ботанічними садами, дендрологічними та
зоологічними парками
загальнодержавного значення, а також
регіональними ландшафтними парками
здійснюється їх спеціальними
адміністраціями. Спеціальні
адміністрації очолюють керівники, які
призначаються за погодженням із
центральним органом виконавчої влади в
галузі охорони навколишнього
природного середовища, а на території
Автономної Республіки Крим - також з
Головою Ради міністрів Автономної
Республіки Крим (частина перша статті 12
Закону України №2456-XII).

Відповідно до частини п'ятої статті 53
Закону України №2456-XII території та
об'єкти природно-заповідного фонду або
їх частини, що створюються чи
оголошуються без вилучення земельних
ділянок, що вони займають, передаються
під охорону підприємствам, установам,
організаціям і громадянам органами
центрального органу виконавчої влади в
галузі охорони навколишнього
природного середовища з оформленням
охоронного зобов'язання.

Охорона природних заповідників,
біосферних заповідників, національних
природних парків, а також ботанічних
садів, дендрологічних парків,
зоологічних парків, парків-пам'яток
садово-паркового мистецтва
загальнодержавного значення, а також
регіональних ландшафтних парків,
управління якими здійснюється
спеціальними адміністраціями,
покладається на служби їх охорони, які
входять до складу служби державної
охорони природно-заповідного фонду
України Положення про службу державної
охорони природно-заповідного фонду
України. затверджується Кабінетом
Міністрів України (частина перша
статті 60 Закону України №2456-XII).

Відповідно до норм Закону України
№2456-XII Державним управлінням охорони
навколишнього природного середовища в
Полтавській області прийнято Наказ № 47
від 25 червня 2012 року №47 Про
затвердження Положення про
регіональний ландшафтний парк
"Кременчуцькі плавні".

Не погоджуючись із Наказом та
Положенням позивач, зокрема, посилався
на пункт 2.5.2 Методичних рекомендацій
щодо розробки Положень про території
та об'єкти природно - заповідного фонду
України, затвердженого наказом
Головного управління національних
природних парків і заповідної справи
від 20 травня 1999 року № 11.

Разом з тим, суд зазначає, що вказані
Методичні рекомендації розроблені
відповідно до вимог Закону України "Про
природно-заповідний фонд України" з
метою забезпечення єдиного
методологічного підходу до
розроблення Положень про території та
об'єкти ПЗФ України та визначають
основні вимоги саме до оформлення та
змісту Положень про території та
об'єкти ПЗФ України, тобто Методичні
рекомендації визначають лише зміст
самого Положення про ПЗФ. Суд зауважує,
що дані Методичні рекомендації не
зареєстровані в Міністерстві Юстиції
України. Крім того, Закон України №2456-XII
не визначає необхідності погодження
такого Положення із користувачами або
власниками земельних ділянок, на яких
вони розташовані. Крім того, ні Закон
України №2456-XII, ні Закон України "Про
охорону навколишнього природного
середовища" від 25 червня 1991 року № 1264-XII
не передбачають обов'язкового
обговорення та прийняття участі в
розробці Положень про ПЗФ.

Стосовно доводів позивача про звуження
Положенням про РЛП "Кременчуцькі
плавні" у редакції 2012 року компетенції
Білецьківської сільської ради з
управління її території, слід
зазначити, що відповідно до частини
п'ятої статті 12 Закону України №2456-XII
управління територіями та об'єктами
природно-заповідного фонду, для яких не
створюються спеціальні адміністрації,
здійснюється підприємствами,
установами та організаціями, у віданні
яких перебувають ці території та
об'єкти, натомість, відповідно до
пункту 1.11 Положення про ЛЗЗЗ
"Білецьківські плавні" визначено, що
вказаний заказник є заповідним ядром
РЛП "Кременчуцькі плавні", у якого
згідно із статтею 12 Закону України
№2456-XII створена та функціонує
спеціальна адміністрація на яку і
покладено функції організації та
управління вказаним РЛП. Жоден з
пунктів Положення про РЛП
"Кременчуцькі плавні" в редакції 2012
року не позбавляє позивача обов'язку
забезпечувати самостійно додержання
режиму території та охорони ЛЗЗЗ
"Білецькі плавні". Більш того,
відповідно до вимог пункту 7 рішення
вісімнадцятої сесії двадцять третього
скликання Полтавської обласної ради
від 12 липня 2001 року Білецьківську
сільську раду зобов'язано забезпечити
належне утримання і охорону своєї
території на об'єкту ПЗФ, який увійшов в
РЛП "Кременчуцькі плавні",
дотримуватися встановленого у ньому
режиму.

Щодо тверджень позивача про нечинність
пункту 4 Наказу №47 Про затвердження
Положення про РЛП в редакції 2012 року та
пункту 5.1 Положення про регіональний
ландшафтний парк "Кременчуцькі плавні"
стосовно покладених на службу
держохорони РЛП "Кременчуцькі плавні"
функцій контролю за додержанням режиму
охорони РЛП, то слід відмітити, що
позивачем фактично ототожнює поняття
виконання охоронних зобов'язань і
забезпечення та контроль за
додержанням режиму та охороною
території об'єкту ПЗФ.

Так, відповідно до частини третьої
статті 26 Закону України №2456-XII власники
або користувачі земельних ділянок,
водних та інших природних об'єктів,
оголошених заказником, беруть на себе
зобов'язання щодо забезпечення режиму
їх охорони та збереження. Таке охоронне
зобов'язання підписане позивачем та
зареєстровано відповідачем, копія
якого наявна в матеріалах справи.
Виконання землевласниками та
користувачами функцій контролю за
додержанням режиму та охорони
території Законом України №2456-XII не
передбачено, дані функції Законом
покладено на спеціально уповноважений
орган - службу держохорони ПЗФ України
(статті 60-61 Закон України №2456-XII ). При
цьому Положенням про РЛП у редакції 2012
року відповідач не позбавив та не
обмежив у виконанні позивачем взятих
на себе охоронних зобов'язань, щодо
забезпечення режиму охорони та
збереження території ЛЗЗЗ
"Білецьківські плавні" в межах його
землевласності. Крім того, ні стаття 12,
ні стаття 60 Закону України №2456-XII не
визначає, що управління та охорона
території та об'єктів ПЗФ інших
категорій (зокрема заказників)
покладається на землевласників.

Стосовно тверджень позивача про
визнання частково нечинними окремих
підпунктів пункту 4.6.2 Положення, судом
встановлено, що Білецьківська сільська
рада зазначає, що відповідно до пункту
4.6 Положення про РЛП "Кременчуцькі
плавні" в редакції 2012 року заборонено
на всій території позивача випасання
худоби та сінокосів. разом з ти,
відповідно до підпункту є) пункту 4.6.2
вказаного Положення зазначено, що
заборонено випасання худоби та
сінокосів на не визначених ділянках,
без спеціальних дозволів та
встановлених лімітів. Зазначений пункт
повністю кореспондується з пунктом 3.2
Положення про ЛЗЗЗ "Білецьківські
плавні".

Крім того, позивач зазначає, що в
підпункті ж) пункті 4.6.2 Положення про
РЛП "Кременчуцькі плавні" в редакції 2012
року на територіях позивача заборонена
заготівля лісової підстилки, деревних
соків, буреломної, вітровальної та
сухостійкої деревини, очерету,
лікарської та технічної сировини,
лікарських та інших рослин, їх частин і
плодів, квітів, насіння тощо, інші види
користування рослинним і тваринним
світом, що може привести або (та)
призводить до порушення природних
комплексів. Разом з тим, судом
встановлено, що даний пункт Положення
повністю узгоджується з частиною
третьою статті 16 Закону України №2456-XII.
Більш того, навіть Положення про ЛЗЗЗ
"Білецьківські плавні" дозволяє лише
обмежену заготівлю очерету в
осінньо-зимовий період, обмежене
збирання ряски та лікарської сировини
і лише у межах затверджених відповідно
до законодавства лімітів (частина
третя пункту 3.2 Положення про ЛЗЗЗ
"Білецьківські плавні".

Необґрунтованими є вимоги позивача
стосовно визнання частково нечинними
підпунктів б), д) пункту 4.6.2 Положення
про РЛП "Кременчуцькі плавні" в
редакції 2012 року в частині заборони
пересування територією заказника
транспортних засобів органів позивача
під час виконання ними службових
обов'язків, так як підпункт л) пункту 4.3
Положення встановлено, що на території
РЛП "Кременчуцькі плавні" дозволяється
пересування, зупинка та стоянка
зареєстрованих в установленому
порядку механічних транспортних
засобів (в тому числі і водних), які
належать землевласникам та
землекористувачам.

Тобто, оскільки позивач є
землевласником певної території, йому
окремим пунктом дозволяється
пересування, зупинка та стоянка
зареєстрованих в установленому
порядку механічних транспортних
засобів (в тому числі і водних).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно із
статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Приписами статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
відповідачем не порушуються права
позивача, в зв'язку з чим позовні вимоги
Білецьківської сільської ради
Кременчуцького району Полтавської
області є необґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного,
керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову Білецьківської сільської ради
Кременчуцького району Полтавської
області до Департаменту з питань
нафтогазового комплексу,
промисловості, екології та природних
ресурсів Полтавської обласної
державної адміністрації, Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Полтавській
області, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Регіональний
ландшафтний парк "Кременчуцькі плавні",
Кременчуцька районна рада Полтавської
області, за участю Кременчуцького
міжрайонного екологічного прокурора
про визнання нечинними окремих
положень наказу та положення -
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 03
березня 2014 року.

Суддя
А.О. Чеснокова