Справа № 34091/09
Суддя: Юхименко О.В.
Дата ухвалення: 2011-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2011 р. справа № 2а-8626/08

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Юхименка О.В.

суддів:
Мірошниченка М.В. , Руденко М.А..

за участю секретаря судового
засідання: Федорова Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства
«Павлоградвугілля»,

на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду

від 01.06.2009р.

у справі № 2а-8626/08/0470

за позовом
Дніпропетровського обласного
відділення

Фонду соціального
захисту інвалідів,

вул. Чкалова, 11,
м. Дніпропетровськ, 49029;

до відповідача Відкритого
акціонерного товариства
«Павлоградвугілля»,

вул. Леніна, 76, м.
Павлоград Дніпропетровської області,
51400;

про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,

встановили: Дніпропетровським
обласним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів подано
позов до Відкритого акціонерного
товариства «Павлоградвугілля» про
стягнення 16.720.340,00 грн.
адміністративно-господарських санкцій
та 795.887,00 грн. пені за нестворені в 2007
році робочі місця для інвалідів.

Дніпропетровський окружний
адміністративний суд (суддя Олійник
В.М.) своєю постановою від 01.06.2009р.
адміністративний позов задовольнив.

Рішення суду мотивоване тим, що
Відповідач не надав належних доказів
щодо вжиття необхідних та достатніх
заходів (створення робочих місць,
інформування центру зайнятості тощо)
по працевлаштуванню інвалідів на
виконання приписів Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року N 875-XII.

Не погоджуючись з прийнятим у справі
судовим актом, у поданій апеляційній
скарзі Відкрите акціонерне товариство
«Павлоградвугілля», Відповідач, вказує
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Більшість посад, які існують на
підприємстві, пов'язані з підземними
умовами роботи, на яких праця інвалідів
не є можливою. Для проведення
розрахунку нормативу підприємство
застосувало середньооблікову
кількість робочих місць, які не
пов'язані з підземними та важкими
умовами праці.

ВАТ «Павлоградвугілля» фактично
працевлаштовані 1619 осіб зі стійким
розладом функцій організму, на яких, за
визначенням статті 2 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року N 875-XII, поширюється дія цього
Закону.

Крім того, Товариство не ухиляється від
свого обов'язку щодо створення робочих
місць для інвалідів.

Матеріали справи містять звіти про
наявність вакансій для
працевлаштування.

Просить окружного адміністративного
суду скасувати. У позові відмовити.

Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
Позивач, скаргу оспорив. В засіданні
його представник вказував на те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судовий розгляд адміністративної
справи здійснювався з повним
фіксуванням судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу «Оберіг».

Сутність спору: За даними «Звіту про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2007р.» (форма 10-ПІ річна)

середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу
Відкритого акціонерного товариства
«Павлоградвугілля» - 30654 осіб;

кількість робочих місць, призначених
для працевлаштування інвалідів,
відповідно до 4% нормативу - 1226 осіб;

середньооблікова чисельність
працювавших у 2007 році інвалідів
складала 644 особи;

середньорічна заробітна плата
штатного працівника у 2007 році
становила - 28.729,10 грн.

Стягнення
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 16.720.340,00 грн., та 795.887,47 грн.
пені за період з 16.04.2008р. по 12.08.2008р.
включно, було предметом судового
позову.

Колегія суддів, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права при винесені оскарженої
постанови, виходить з наступного.

У відповідності з частиною другою
статті 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» від 21 березня 1991 року N 875-XII
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

На дату звернення з адміністративним
позовом відсутня розрахункова
величина для нарахування, а, відтак, і
стягнення суми пені.

Крім того, відповідно до вимог тієї ж
статті 20 Закону підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції
<…>

Адміністративно-господарські санкції
є заходами організаційно-правового або
майнового характеру за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності.

Так, за позицією Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів, з чим
погодився суд першої інстанції,
Відповідач не надав належних доказів
щодо вжиття необхідних та достатніх
заходів по працевлаштуванню інвалідів
на виконання приписів Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року N 875-XII

Водночас, спірні правовідносини
врегульовані положеннями Конвенції
про права інвалідів від 13.12.2006р.,
Конвенції про професійну реабілітацію
та зайнятість інвалідів (1983р.) № 159,
Всесвітньої програми дій щодо
інвалідів (1982р.), Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року N 875-XII, Закону України «Про
реабілітацію інвалідів в Україні» від
06 жовтня 2005 року N 2961-IV, Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року N
1105-XIV, Гірничому Законі України від 06
жовтня 1999 року N 1127-XIV, Законі України
«Про охорону праці» від 14 жовтня 1992
року N 2694-XII, Постановою Кабінету
Міністрів України від 31.01.2007р. № 70 «Про
реалізацію статей 19 і 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», Порядком
проведення медичних оглядів
працівників певних категорій,
затвердженим наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 21.05.2007р. №
246, Правилами безпеки у вугільних
шахтах, затвердженими наказом
Державного комітету України з
промислової безпеки, охорони праці та
гірничого нагляду від 22.03.2010р. № 62,
Положенням про Міністерство вугільної
промисловості України, затвердженим
Постановою Кабінету Міністрів України
від 02.11.2006р. № 1527, та інших
нормативно-правових актів з цього
питання.

Статтею 43 Конституції України
задекларовано право кожного на працю,
що включає можливість заробляти собі
на життя працею, яку він вільно обирає
або на яку вільно погоджується.
Виконання та реалізація зазначеної
конституційної норми забезпечується
законами України, підзаконними актами
та актами ненормативного характеру,
які встановлюють механізм реалізації
права на працю.

Відповідно до частини 8 статті 69
Господарського кодексу України
підприємство з правом найму робочої
сили забезпечує визначену відповідно
до закону кількість робочих місць для
працевлаштування, зокрема інвалідів.
Відповідальність підприємства за
невиконання даної вимоги
встановлюється Законом України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року N 875-XII.

Відповідно до приписів Конвенції про
права інвалідів від 13.12.2006р., яка
ратифікована Україною,
Держави-учасниці визнають право
інвалідів на працю нарівні з іншими;
воно включає право на отримання
можливості заробляти собі на життя
працею, яку інвалід вільно вибрав чи на
яку він вільно погодився, в умовах, коли
ринок праці та виробниче середовище є
відкритими, інклюзивними та доступними
для інвалідів. Держави-учасниці
забезпечують і заохочують реалізацію
права на працю, зокрема тими особами,
які отримують інвалідність під час
трудової діяльності, шляхом ужиття, у
тому числі в законодавчому порядку,
належних заходів, спрямованих, зокрема,
на таке:

a) заборону дискримінації за ознакою
інвалідності стосовно всіх питань, які
стосуються всіх форм зайнятості,
зокрема умов прийому на роботу,
наймання та зайнятості, збереження
роботи, просування по службі та
безпечних і здорових умов праці;

b) захист прав інвалідів нарівні з
іншими на справедливі й сприятливі
умови праці, зокрема рівні можливості й
рівну винагороду за працю рівної
цінності, безпечні та здорові умови
праці, зокрема захист від домагань, та
задоволення скарг, тощо.

Положеннями Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» від 21 березня 1991 року N 875-XII
визначено, що цей Закон визначає основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні і гарантує їм рівні з усіма
іншими громадянами можливості для
участі в економічній, політичній і
соціальній сферах життя суспільства,
створення необхідних умов, які дають
можливість інвалідам вести
повноцінний спосіб життя згідно з
індивідуальними здібностями і
інтересами.

Законом України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
визначено, що інвалідом є особа зі
стійким розладом функцій організму,
зумовленим захворюванням, наслідком
травм або з уродженими дефектами, що
призводить до обмеження
життєдіяльності, до необхідності в
соціальній допомозі і захисті.

Інвалідність як міра втрати здоров'я
визначається шляхом експертного
обстеження в органах медико-соціальної
експертизи Міністерства охорони
здоров'я України (ст. ст. 2, 3 Закону).
Аналогічне положення закріплено в
Законі України «Про реабілітацію
інвалідів в Україні». Стаття 4
названого Закону передбачає, що
діяльність держави щодо інвалідів
виявляється у створенні правових,
економічних, політичних,
соціально-побутових і
соціально-психологічних умов для
задоволення їх потреб у відновленні
здоров'я, матеріальному забезпеченні,
посильній трудовій та громадській
діяльності.

Постановою КМУ від 04.04.1994р. № 221 (яка
втратила чинність на підставі
постанови КМУ № 1317 від 03.12.2009р.) був
затверджений «Порядок організації та
проведення медико-соціальної
експертизи втрати працездатності».

Постановою КМУ від 03.12.2009р. № 1317
затверджено «Положення про
медико-соціальну експертизу», яке
визначає процедуру проведення
медико-соціальної експертизи хворим,
що досягли повноліття, потерпілим від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, інвалідам
(далі - особи, що звертаються для
встановлення інвалідності) з метою
виявлення ступеня обмеження
життєдіяльності, причини, часу
настання, групи інвалідності, а також
компенсаторно-адаптаційних
можливостей особи, реалізація яких
сприяє медичній,
психолого-педагогічній, професійній,
трудовій, фізкультурно-спортивній,
фізичній, соціальній та психологічній
реабілітації.

Відповідно до статті 17 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», з метою
реалізації творчих і виробничих
здібностей інвалідів та з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації
їм забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації
за рахунок коштів Фонду соціального
захисту інвалідів або за рішенням
місцевої ради за рахунок власних
коштів, у разі необхідності, створюють
спеціальні робочі місця для
працевлаштування інвалідів,
здійснюючи для цього адаптацію
основного і додаткового обладнання,
технічного оснащення і пристосування
тощо з урахуванням обмежених
можливостей інваліда.

Відмова в укладенні трудового договору
або в просуванні по службі, звільнення
за ініціативою адміністрації,
переведення інваліда на іншу роботу
без його згоди з мотивів інвалідності
не допускається, за винятком випадків,
коли за висновком медико-соціальної
експертизи стан його здоров'я
перешкоджає виконанню професійних
обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці
праці інших осіб, або продовження
трудової діяльності чи зміна її
характеру та обсягу загрожує
погіршенню здоров'я інвалідів.

Згідно до статті 19 вищевказаного
Закону, для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік.

В силу статті 25 цього Закону,
адміністрація підприємств (об'єднань),
установ і організацій (незалежно від
форм власності і господарювання)
зобов'язана створювати безпечні і не
шкідливі для здоров'я умови праці,
вживати заходів, спрямованих на
запобігання інвалідності, на
відновлення працездатності інвалідів.

Тобто, в розмінні Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року N 875-XII визначення нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів має відбуватись з
урахуванням недопущення порушення
прав та законних інтересів таких осіб,
особливо в частині забезпечення права
на здорові і безпечні умови праці в
контексті їх допустимості для людей з
обмеженими можливостями.

Вказане положення знаходить своє
втілення також в статті 39 Закону
України «Про реабілітацію інвалідів в
Україні», де зазначено, що
індивідуальні заходи, що розробляються
з урахуванням здібностей і бажань
інваліда, дитини-інваліда, повинні
передбачати, зокрема, пристосування
робочого місця (місця навчання) з
урахуванням безпеки та особливих
потреб інваліда. Державна політика в
галузі соціальної захищеності
інвалідів в контексті питання, що
розглядається, перетинається із
державною політикою в галузі охорони
праці, одним із принципів якої є
адаптація трудових процесів до
можливостей працівника з урахуванням
його здоров'я та психологічного стану,
згідно до статті 4 Закону України «Про
охорону праці».

Державна політика в гірничодобувній
промисловості базується на принципах,
серед яких: безпечна експлуатація
гірничих підприємств; державна
підтримка гірничих підприємств;
забезпечення захисту прав та інтересів
працівників гірничих підприємств
(стаття 7 Гірничого Закону України).

При цьому, статтею 5 Закону України «Про
охорону праці» передбачено, що умови
трудового договору не можуть містити
положень, що суперечать законам та
іншим нормативно-правовим актам з
охорони праці. Працівнику не може
пропонуватися робота, яка за медичним
висновком протипоказана йому за станом
здоров'я. До виконання робіт підвищеної
небезпеки та тих, що потребують
професійного добору, допускаються
особи за наявності висновку
психофізіологічної експертизи.

За змістом статті 12 Закону України «Про
охорону праці», підприємства, які
використовують працю інвалідів,
зобов'язані створювати для них умови
праці з урахуванням рекомендацій
медико-соціальної експертної комісії
та індивідуальних програм
реабілітації, вживати додаткових
заходів безпеки праці, які
відповідають специфічним особливостям
цієї категорії працівників.

Пунктом 5 статті 88 Кодексу законів про
працю України регламентовано, що
здорові та безпечні умови праці
передбачають додержання правил і норм
з техніки безпеки, необхідне
освітлення, опалення, вентиляція,
усунення шкідливих наслідків шуму,
випромінювань, вібрації та інших
факторів, які негативно впливають на
здоров'я робітників, і т. ін.

Відповідно до статті 153 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган не
вправі вимагати від працівника
виконання роботи, поєднаної з явною
небезпекою для життя, а також в умовах,
що не відповідають законодавству про
охорону праці. Працівник має право
відмовитися від дорученої роботи, якщо
створилася виробнича ситуація,
небезпечна для його життя чи здоров'я
або людей, які його оточують, і
навколишнього середовища.

Згідно до статті 172 КЗпП України, у
випадках, передбачених законодавством,
на власника або уповноважений ним
орган покладається обов'язок
організувати навчання,
перекваліфікацію і працевлаштування
інвалідів відповідно до медичних
рекомендацій, встановити на їх
прохання неповний робочий день або
неповний робочий тиждень та створити
пільгові умови праці. Залучення
інвалідів до надурочних робіт та робіт
у нічний час без їх згоди не
допускається (статті 55, 63 цього
Кодексу).

В розумінні Порядку проведення
медичних оглядів працівників певних
категорій, затвердженого наказом
Міністерства охорони здоров'я України
від 21.05.2007р. № 246, Правил безпеки у
вугільних шахтах, затверджених наказом
Державного комітету України з
промислової безпеки, охорони праці та
гірничого нагляду від 22.03.2010р. № 62,
постанови КМУ від 17.11.1997р. № 1290 «Про
затвердження Списків виробництв,
робіт, цехів, професій і посад,
зайнятість працівників в яких дає
право на щорічні додаткові відпустки
за роботу із шкідливими і важкими
умовами праці та за особливий характер
праці», постанови КМУ від 21.02.2001р. № 163
«Про затвердження Переліку виробництв,
цехів, професій і посад із шкідливими
умовами праці, робота в яких дає право
на скорочену тривалість робочого
тижня», праця у вугільних шахтах
відноситься до важких робіт, робіт із
шкідливими і небезпечними умовами
праці та такої, де є потреба у
професійному доборі осіб.

Пунктом 1 розділу IV Правил безпеки у
вугільних шахтах встановлено, що
вугільна шахта - це гірниче
підприємство підвищеної небезпеки, під
час виробничої діяльності в підземних
виробках якої можуть виникнути
небезпечні та шкідливі виробничі
чинники, від дії яких працівники мають
бути захищені.

Правилами безпеки у вугільних шахтах
також встановлені вимоги до шахтного
персоналу. Так, професійний добір, а
також попередній та періодичні медичні
огляди працівників шахт
організовуються директором шахти
(уповноваженою особою) відповідно до
вимог Порядку проведення медичних
оглядів працівників певних категорій,
затвердженого наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 21.05.2007р. №
246.

Працевлаштування працівника, який за
станом здоров'я не може продовжувати
роботу за професією, здійснюється
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Одним з основних обов'язків власника
(керівника) гірничого підприємства,
відповідно до статті 38 Гірничого
Закону України, є прийняття
працівників на роботу та проходження
ними попереднього медичного огляду з
метою встановлення фізичної та
психофізіологічної придатності до
виконання даної роботи.

При цьому, за змістом статті 40
Гірничого Закону України, до
працівників гірничих підприємств,
залучених або постійно зайнятих на
гірничих роботах, законодавством
встановлюються спеціальні вимоги щодо
стану їх здоров'я, професійної
підготовки, кваліфікації, трудової
дисципліни в небезпечних умовах.

Аналіз змісту загальних положень
міжнародних документів та
національного законодавства України з
питання соціального захисту інвалідів
свідчить про спрямованість політики з
цього питання на відновлення
професіональної працездатності
інвалідів (включаючи професійну
орієнтацію), їх професійно-технічну
підготовку, працевлаштування, як
правило, зі спеціальним режимом праці,
розширення зусиль в сфері розвитку
послуг по відновленню їх
працездатності, координації програми
попередження інвалідності на всіх
рівнях суспільства, що полягає у
пристосуванні робочих місць,
забезпечення програм профілактики
професійної працездатності з метою
попередження втрати професійної
працездатності або попередження
хвороб чи їх загострення.

Втілення в життя вказаних заходів не є
можливим без урахуванням встановлених
на законодавчому рівні умов реалізації
інвалідами свого права на працю,
основними з яких є безпечні та здорові
умови праці.

В той же час, як вказувалось вище, праця
в шахтах, рудниках, копальнях, кар'єрах,
розрізах, тощо, відноситься до важких
робіт, робіт із шкідливими і
небезпечними умовами праці та такої, де
є потреба у професійному доборі осіб,
що однак не позбавляє роботодавця
вживати заходів щодо забезпечення
безпечних та здорових умов праці.

Отже, створення робочих місць на
будь-якому підприємстві можливе лише в
тій частині діяльності такого
підприємства, що дозволяє гарантувати
інвалідам отримувати, зберігати
підходящу роботу, та здійснювати
посильну трудову діяльність з
урахуванням медичних рекомендацій.
Тобто, коли специфіка підприємства
передбачає більшість посад, пов'язаних
з важкими умовами праці, де заборонена
праця інвалідів, то праця інвалідів має
використовуватись з урахуванням такої
специфіки.

В рішенні Ради національної безпеки і
оборони України від 30.05.2008р. «Про стан і
перспективи розвитку вугільної
промисловості та невідкладні заходи
щодо підвищення безпеки праці в цій
галузі», введеного в дію Указом
Президента України № 685/2008 від 05.08.2008р.
зазначено, що промислова безпека та
охорона праці шахтарів перебувають у
незадовільному стані та
характеризуються високим рівнем
виробничого травматизму, в тому числі
зі смертельними наслідками. В першу
чергу це пов'язано з надзвичайно
складними гірничо-геологічними
умовами вуглевидобутку, а також
низьким порівняно з показниками
провідних вугільних держав рівнем його
технічного і технологічного
забезпечення. Розв'язання цієї
проблеми ускладнюється численними
порушеннями технологічної та
виробничої дисципліни на багатьох
шахтах, суттєвими недоліками в
організації державного нагляду за
безпечним веденням гірничих робіт на
вугледобувних підприємствах усіх форм
власності.

В Програмі підвищення безпеки праці на
вугледобувних та шахтобудівних
підприємствах, затвердженій
постановою КМУ від 29.03.2006р. № 374
зазначено, що безпосередніми причинами
аварій першої та другої категорій і
нещасних випадків, які сталися
протягом останніх 10 років, є
незадовільна технічна підготовка та
організація робіт, незабезпеченість
відповідними ресурсами технологічного
процесу та безпеки праці, порушення
правил безпеки і технології робіт,
недостатня кваліфікація гірників,
незадовільна психофізіологічна
підготовка працівників до роботи в
особливо небезпечних підземних умовах.
У програмах розвитку гірничих робіт не
приділяється належної уваги
інженерній підготовці виробництва до
безаварійної роботи, протиаварійному
захисту на шахтах, дільницях і робочих
місцях. Це зумовлюється недостатньою
кваліфікацією та несвоєчасним
навчанням інженерних кадрів, частою
заміною директорів і головних
інженерів шахт (до 30 відсотків
працюючих на рік), начальників дільниць
та гірничих майстрів (до 50 відсотків).

На вугледобувних і шахтобудівних
підприємствах недостатньо
використовується позитивний
міжнародний досвід з охорони праці,
зокрема система оцінювання та
нейтралізації ризиків на робочому
місці, комплексні системи
протиаварійного захисту, зниження
плинності кадрів за рахунок пільг і
компенсацій, навчання працівників з
використанням новітніх комп'ютерних
систем, матеріального стимулювання
позитивних результатів роботи з
охорони праці, підвищення ефективності
трудового та гірничого законодавства.

Основними завданнями «Програми
підвищення безпеки праці на
вугледобувних та шахтобудівних
підприємствах» є, серед іншого,
проведення організаційної роботи з
удосконалення управління охороною
праці; запровадження
нормативно-правових та
організаційно-методичних вимог щодо
охорони праці та безпеки робіт;
поліпшення умов праці та стану здоров'я
шахтарів.

З наведених вище положень вбачається,
що реалізація законодавчих вимог щодо
соціальної захищеності інвалідів в
галузі вугільної промисловості
можлива завдяки здійсненню ряду
заходів, спрямованих на усунення такої
верстви населення від виконання робіт,
спроможних погіршити їх стан здоров'я,
підвищити ризик їх травматизму,
призвести до інших негативних
наслідків у трудовій діяльності.
Запобігти цьому можливо завдяки
встановленому законом суворому
порядку відібрання осіб, придатних для
повноцінної праці на важких роботах,
роботах із шкідливими і небезпечними
умовами праці в шахтах, рудниках,
копальнях, кар'єрах, розрізах, тощо.
Відповідний порядок знаходить своє
втілення у психофізіологічній
експертизі.

Праця інваліда на відповідних видах
робіт не є сумісною із визначенням
«інвалід», яке дається в міжнародних
документах та національному
законодавстві України, у т.ч. інвалідів
всіх трьох груп, згідно критеріїв,
наведених в «Положенні про
медико-соціальну експертизу»,
затвердженої постановою КМУ від
03.12.2009р. № 1317 та «Інструкції про
встановлення груп інвалідності»,
затвердженої наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 07.04.2004р. №
183, оскільки інше призводило б до
неможливості втілення в життя
принципів забезпечення безпечних і
здорових умов праці інваліда,
відновлення
компенсаторно-адаптаційних
можливостей особи, реалізація яких
сприяє медичній,
психолого-педагогічній, професійній,
трудовій, фізкультурно-спортивній,
фізичній, соціальній та психологічній
реабілітації.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно до звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2007 рік,
на підприємстві середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу склала 30654 осіб; з них
- середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність - 644 особи.

За розрахунком позивача,
середньооблікова чисельність
інвалідів, що повинні працювати на
робочих місцях підприємства, створених
відповідно 4-х відсоткового нормативу у
2007 році складає 1226 осіб.

За невиконання встановленого
нормативу робочих місць до відповідача
було застосовано
адміністративно-господарську санкцію
у розмірі 16.720.340,00 грн.

Сума штрафних санкцій визначена
позивачем як добуток середньої річної
заробітної плати на підприємстві на
кількість робочих місць, не зайнятих
інвалідами.

Проте, відповідна правова позиція
позивача суперечить фактичним
обставинам справи в частині
встановлення кількості робочих місць,
на яких потенційно можуть працювати
інваліди.

Так, з обставин справи вбачається, що із
загальної кількості зайнятих робочих
місць на підприємстві у 2007 році 23760 осіб
працювало на важких роботах, роботах
із шкідливими і небезпечними умовами
праці, тобто на тих роботах, яка є
несумісною із працею інваліда.

Із загальної кількості працюючих на
підприємстві інваліди могли входити
лише до числа 6894 робітників, де могла
використовуватися їх праця.

Отже, за змістом Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», 4-х відсотковий
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів має бути
вирахуваний із кількості 6894 особи, які
працювали на підприємстві у 2007 році,
оскільки інше потягло б за собою
безпідставне застосування до
підприємства штрафних санкцій за
невиконання нормативу, який, в свою
чергу, не може бути виконаний в силу
наведених вище приписів законодавства.

Норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів у розмірі 4
відсотків від кількості 6894 робітників
складає 276 осіб.

Як вказувалось вище, середньооблікова
чисельність інвалідів, які працювали
на підприємстві у 2007 році, складала 644
особи.

З викладеного слід дійти до висновку
про те, що Відкритим акціонерним
товариством «Павлоградвугілля» був
дотриманий встановлений Законом
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від 21
березня 1991 року N 875-XII принцип
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування.

Окрім викладеного, відповідно до вимог
частини першої статті 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

В пункті 4.4 Рекомендацій «Про деякі
питання практики застосування
адміністративними судами
законодавства про забезпечення права
інвалідів на працевлаштування» від
14.04.2008р. № 07.2-10/2, Вищий адміністративний
суд України зазначив, що при розгляді
зазначеної категорії справ
адміністративним судам потрібно
встановлювати такі обставини:

створення робочих місць відповідно до
встановленого нормативу;

інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць;

спрямування центрами зайнятості
інвалідів до роботодавців та випадки
безпосереднього звернення інвалідів
до роботодавців з питань
працевлаштування;

причини не працевлаштування
роботодавцями інвалідів.

При вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
слід виходити із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності роботодавця
складу правопорушення з метою
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

При цьому, слід враховувати, що
елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.
Вважається, що застосування принципу
вини як умови відповідальності
пов'язане з необхідністю доведення
порушення зобов'язання.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що роботодавець вжив усіх
необхідних заходів для недопущення
господарського правопорушення, то
адміністративним судам потрібно
визнавати незаконним застосування
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
і відмовляти у задоволенні позову.

З викладеного слід дійти до висновку
про те, що підприємство не може нести
відповідальність за правопорушення,
якого не могло уникнути в силу
об'єктивних обставин, та з викладеного
вище.

Недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими, є
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення.

Керуючись ст. 195, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202
Кодексу адміністративного судочинства
України, Дніпропетровський
апеляційний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства
«Павлоградвугілля» задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
01.06.2009р. у справі № 2а-8626/08/0470 скасувати
та прийняти нову постанову суду.

У позові відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції
за наслідками перегляду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга подається протягом
двадцяти днів з дня складення судового
рішення у повному обсязі.

Постанову складено у повному
обсязі 09.03.2011р.

Головуючий:
О.В. Юхименко

Суддя:
М.В. Мірошниченко

Суддя
М.А.Руденко