Справа № 2а-215/12
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 2а-215/12
у 1-й інстанції: Соколов О.М.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді - Степанюка
А.Г.,

суддів - Кузьменка
В.В., Шурка О.І.,

при секретарі -
Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на прийняту в порядку скороченого
провадження постанову Печерського
районного суду м. Києва від 17 серпня 2012
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Пенсійного фонду
України, Управління Пенсійного фонду
України в Автозаводському районі м.
Кременчука про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2012 року ОСОБА_2 (далі - Позивач,
ОСОБА_2) звернувся до Печерського
районного суду м. Києва з позовом до
Пенсійного фонду України (далі -
Відповідач-1, ПФ України), Управління
Пенсійного фонду України в
Автозаводському районі м. Кременчука
(далі - Відповідач-2) про: визнання
протиправною бездіяльності
Відповідача-1 щодо передачі
уповноваженому територіальному органу
заяви Позивача стосовно прийняття
рішення про поновлення виплати йому
пенсії за вислугу років у Збройних
Силах СРСР за межі України актом
порушення його людських прав;
зобов'язання Відповідача-1 та
Відповідача-2 поновити з 01.10.2009 року
виплату ОСОБА_2, як пенсіонеру і
громадянину України, пенсії за вислугу
років у Збройних Силах України, яку
Позивач отримував до виїзду в Ізраїль,
у відповідності з чинним
законодавством України.

Постановою суду першої інстанції від
17.08.2012 року у задоволенні
адміністративного позову відмовлено
повністю. При цьому суд першої
інстанції виходив з того, що
Відповідач-1 та Відповідач-2 є
неналежними відповідачами по даній
справі.

Не погоджуючись із викладеним у
постанові рішенням, Позивач оскаржив
його в апеляційному порядку. При цьому
звернув увагу суду на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, а постанова суду
першої інстанції - скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
10.09.2001 року ОСОБА_2 виїхав на постійне
місце проживання до Ізраїлю, у зв'язку з
чим виплата пенсії за вислугу років
була припинена.

27.01.2012 року Позивач звернувся до Голови
Правління ПФ України із заявою про
поновлення виплати йому пенсії за
вислугу років.

Листом від 13.03.2012 року № 3653/П-111
Відповідачем-1 було роз'яснено ОСОБА_2,
що виплата пенсії не може бути
здійснена через відсутність
відповідного міжнародного договору та
процедури виплати пенсій за віком
громадянам України, які постійно
проживають в Ізраїлі. Крім того,
зазначено, що на даний час ПФ України
спільно з Міністерством соціальної
політики України триває робота щодо
підготовки нормативно-правових актів,
якими будуть передбачені умови, норми і
механізм виплати пенсій громадянам,
які проживають у країнах, з якими не
укладено міжнародних договорів щодо
пенсійного забезпечення.

На підставі встановлених вище
обставин, виходячи з системного
аналізу приписів ст. ст. 24, 25
Конституції України, ст. ст. 49, 51, 42, 44
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (далі - Закон), п.
1, 2.2., 17 Положення про Пенсійний фонд
України, затверджене Указом Президента
України від 06.04.2011 року № 384/2011 (далі -
Положення), суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність підстав для
поновлення виплати Позивачу пенсії за
вислугу років, оскільки останній
звернувся із відповідною заявою до
Відповідача-1 та Відповідача-2, які є
неналежними відповідачами, а тому
останні не могли порушити права ОСОБА_2

З таким висновком суду першої
інстанції не можна повністю погодитися
з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України
право громадян на соціальний захист
конкретизоване у Законі та Законі
України «Про пенсійне забезпечення»,
якими закріплено порядок нарахування
та виплати пенсії.

Приписами п. 2 ст. 49 Закону закріплено,
що виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється: на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009 від 07.10.2009 року (далі - Рішення)
положення п. 2 ч.1 ст.49 та другого речення
ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визнані
неконституційними, тобто дані
положення втратили чинність з дня
ухвалення Рішення Конституційним
Судом України.

Крім того, у вищезазначеному Рішенні
було звернуто увагу Верховної Ради
України на необхідність приведення у
відповідність до даного Рішення
положення названих законів.

Відповідно до частини 2 ст. 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Отже, з прийняттям Рішення
Конституційного Суду України із ч. 1 ст.
49 Закону виключена така підстава для
припинення пенсійних виплат, як
проживання пенсіонера за кордоном, а
тому, Позивач не може бути позбавлений
конституційного права на виплату
пенсії незалежно від місця його
постійного проживання.

Таким чином, колегія суддів вважає
відмову Відповідача-1 у поновленні
виплати пенсії Позивачу протиправною.

Крім того, приписами ст. 44 Закону
закріплено, що заява про призначення
(перерахунок) пенсії та необхідні
документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення
документів для призначення пенсії
відповідно до Закону визначений
постановою Пенсійного фонду України
від 25.11.2005 року №22-1.

Згідно п. 17 Положення ПФ України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через утворені в
установленому порядку головні
управління Фонду в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, управління в районах,
містах і районах у містах.

Як вбачається з матеріалів справи,
Позивач звертався до Правління ПФ
України з заявою про поновлення йому
виплати пенсії за віком на підставі
Рішення. Відповідач-1 надав роз'яснення
Позивачу про причини неможливості
проведення таких виплат, які полягають
у відсутності відповідного
законодавства та процедури.

Судом першої інстанції було
встановлено, що Правління ПФ України не
уповноважене безпосередньо призначати
та виплачувати пенсію так, як необхідні
документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду, тому заява Позивача, яка
направлялася на адресу Відповідача-1
повинна розглядатися Відповідачем-2.

З даним висновком колегія суддів не
може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 7 Закону
України «Про звернення громадян» якщо
питання, порушені в одержаному органом
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Управління Пенсійного фонду України у
м. Кременчуці Полтавської області є
правонаступником Відповідача-2, що
підтверджується копією передавального
акту від 26.10.2011 року та Довідкою з
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
серії АБ № 399143 (а. с. 34а, 35).

Отже, оскільки приписами ч. 3 ст. 7 Закону
України «Про звернення громадян»
передбачено обов'язок державного
органу передати у термін не більше
п'яти днів за належністю звернення, яке
не входить до його повноважень, то ПФ
України не було дотримано
передбаченого даним законом обов'язку
щодо направлення заяви Позивача від
27.01.2012 року за належністю до Управління
Пенсійного фонду України у м.
Кременчуці Полтавської області,
внаслідок чого Відповідачем-2 були
порушені права Позивача на поновлення
виплати пенсії за вислугу років.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що суд першої інстанції
ухвалив судове рішення з помилковим
застосуванням норм матеріального
права.

Згідно приписів ст. 198 КАС України суд
апеляційної інстанції за наслідками
розгляду апеляційної скарги на
постанову суду першої інстанції має
право скасувати її та прийняти нову
постанову.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є порушення норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при вирішенні питання про
поновлення виплати пенсії за віком
було допущено порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим вважає за
необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково, а ухвалу суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 197, 198, 202, 205,
207 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Постанову Печерського районного суду
м. Києва від 17 серпня 2012 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Пенсійного фонду України, Управління
Пенсійного фонду України в
Автозаводському районі м. Кременчука
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити дії, - скасувати та
прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
Пенсійного фонду України стосовно
непередачі до Управління Пенсійного
фонду України у м. Кременчуці
Полтавської області заяви ОСОБА_2 про
поновлення виплати пенсії за вислугу
років.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України у м. Кременчуці
Полтавської області поновити виплату
пенсії за вислугу років ОСОБА_2 з 16.01.2012
року у відповідності до чинного
законодавства України.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити повністю.

Постанова є остаточною та оскарженню
не підлягає у відповідності до ч. 10 ст.
183-2 КАС України.

Головуючий суддя
Степанюк А.Г.

Судді
Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Головуючий суддя

Степанюк А.Г.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.