Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/95930/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Заїки М.М., Стародуба О.П., -

розглянувши в касаційній інстанції в
порядку письмового провадження справу
за позовом ОСОБА_4 до Управління
Пенсійного фонду (далі - УПФ) України в
місті Сєвєродонецьку Луганської
області про визнання дій
неправомірними, зобов'язання
перерахувати та виплатити несплачену
щомісячну соціальну допомогу, за
касаційною скаргою УПФ України в місті
Сєвєродонецьку Луганської області на
постанову Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 15 грудня 2010
року та постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 28 вересня 2011 року, -

встановив:

У жовтні 2010 року ОСОБА_4 звернулася в
суд із позовом до УПФ України в місті
Сєвєродонецьку Луганської області про
нарахування недоплаченої щомісячної
державної соціальної допомоги. Свої
вимоги мотивувала тим, що вона
відноситься до категорії «діти війни»
і відповідно до статті 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
має право на щомісячну державну
соціальну допомогу в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком. Оскільки
належна допомога їй не виплачувалась,
просила визнати бездіяльність УПФ
України в місті Сєвєродонецьку
Луганської області незаконною,
зобов'язати відповідача нарахувати та
виплатити їй недоплачену допомогу за
2009 рік і дев'ять місяців 2010 року в
розмірі 2691 грн. та починаючи з 1 жовтня
2010 року.

Ухвалою Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 30
листопада 2010 року позовні вимоги
ОСОБА_4 до УПФ України в місті
Сєвєродонецьку Луганської області про
визнання бездіяльності незаконною,
зобов'язання перерахувати та виплатити
несплачену щомісячну державну
соціальну допомогу в частині за період
з 1 січня 2009 року по 14 квітня 2010 року
залишено без розгляду в зв'язку з
пропуском позивачем строку звернення
до суду.

Постановою Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 15 грудня 2010
року позов задоволено частково.
Визнано незаконною бездіяльність УПФ
України в місті Сєвєродонецьку
Луганської області щодо нарахування та
виплати ОСОБА_4 не в повному обсязі
щомісячної допомоги (доплати до пенсії)
згідно Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» в період з 15 квітня
2010 року. Зобов'язано відповідача
нарахувати та виплатити позивачеві як
дитині війни щомісячну державну
соціальну допомогу в період з 15 квітня
2010 року з урахуванням фактично
здійснених виплат. У задоволенні інших
позовних вимог відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 вересня
2011 року постанову Сєвєродонецького
міського суду Луганської області від 15
грудня 2010 року змінено, абзац третій
резолютивної частини постанови
викладено в наступній редакції:
«Зобов'язати УПФ України в
Сватівському районі Луганської
області здійснити нарахування та
виплату підвищення до пенсії ОСОБА_4 у
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком,
як дитині війни, за період з 15.04.2011р. по
22.07.2011р., з урахуванням фактично
виплачених сум». В іншій частині
постанову суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі УПФ України в місті
Сєвєродонецьку Луганської області,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати постанову
Сєвєродонецького міського суду
Луганської області від 15 грудня 2010 року
та постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 вересня
2011 року і прийняти нове рішення про
відмову в задоволенні позову повністю.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
(далі - КАС) України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Згідно статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» від 18
листопада 2004 року № 2195-IV дітям війни
пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються на 30% мінімальної
пенсії за віком.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є дитиною війни в
розумінні статті 1 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» і має
право на державну соціальну підтримку,
зокрема, відповідно до статті 6 цього
Закону - на підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Статтею 70 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік» від
27 квітня 2010 року № 2154-VI Кабінету
Міністрів України було надано право у
2010 році встановлювати розміри
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Названа норма передбачає встановлення
в абсолютних сумах розмірів лише тих
виплат, вихідним критерієм розрахунку
яких є розмір мінімальної заробітної
плати. Відповідно її дія не поширюється
на спірні відносини, оскільки розмір
зазначених соціальних виплат згідно із
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни» залежить від розміру
мінімальної пенсії за віком, а не від
розміру мінімальної заробітної плати.

Отже, нарахування та виплата у 2010 році
дітям війни підвищення до пенсії
повинні були здійснюватися в розмірі,
встановленому відповідно до статті 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни».

Вирішуючи даний спір суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
захисту права ОСОБА_4 підлягають з 15
квітня 2010 року, тобто в межах
шестимісячного строку до моменту її
звернення до суду.

Апеляційний суд, змінюючи судове
рішення суду першої інстанції,
помилково зобов'язав здійснити
нарахування та виплату підвищення до
пенсії ОСОБА_4 - УПФ України в
Сватівському районі Луганської
області, оскільки відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 9
липня 2003 року № 1058-IV рішення щодо
призначення, донарахування,
перерахунок пенсій приймаються
територіальними органами ПФ України за
місцем проживання пенсіонерів. Отже,
обов'язок щодо нарахування та виплати
підвищення до пенсії позивачеві,
передбаченого статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»,
покладається на відповідне
територіальне УПФ України за її місцем
проживання, яким в даному випадку є УПФ
України в місті Сєвєродонецьку
Луганської області, яке і є
відповідачем по цій справі.

Крім того, суд апеляційної інстанції
помилково вказав на те, що нарахування
та виплату підвищення до пенсії
позивачеві необхідно здійснити з 15
квітня 2011 року, а не з 15 квітня 2010 року,
як встановлено судом першої інстанції.

Разом з тим, апеляційний суд
безпідставно обмежив строк
нарахування та виплати підвищення до
пенсії позивачеві, встановивши кінцеву
дату його нарахування та виплати 22
липня 2011 року, посилаючись на Закон
України «Про внесення змін до Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2011 рік», який набрав чинності 19
червня 2011 року.

Пенсія - щомісячна пенсійна виплата в
солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом, або отримують члени її сім'ї
у випадках, визначених цим Законом
(стаття 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»).

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
непрацездатні громадяни крім
пенсійних виплат із системи пенсійного
забезпечення мають право отримувати
доплати, надбавки та підвищення до
зазначених виплат, додаткову пенсію в
порядку та за рахунок коштів,
визначених законодавством.

Таким чином, пенсія є періодичним
платежем, виплата якої, за загальним
правилом, не обмежена у часі.

Підвищення до пенсії, яке є додатковою
виплатою особі, яка визнана такою, що
має на нього право, нерозривно
пов'язано з виплатою пенсії і також має
не визначений у часі граничний термін
виплати.

Отже, вирішуючи питання про
зобов'язання нарахувати та виплатити
відповідні періодичні платежі дітям
війни, суди, у разі відсутності спору
про право особи на отримання
підвищення до пенсії або встановлення
такого права в судовому порядку, не
мають підстав обмежувати орган,
відповідальний за здійснення їх
нарахування і виплати, певним часовим
проміжком, якщо не відбулося змін у
законодавстві.

Зміни у законодавстві щодо зазначених
виплат мали місце у зв'язку з
прийняттям Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік» від
14 червня 2011 року № 3491-VI, пунктом 7 якого
передбачено, що положення статті 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» застосовуються у порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання вимог Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік» від
14 червня 2011 року № 3491-VI 6 липня 2011 року
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову № 745 «Про встановлення
деяких виплат, що фінансуються за
рахунок коштів державного бюджету»,
яка набрала чинності 23 липня 2011 року.

Таким чином, з 23 липня 2011 року чинним
законодавством встановлено інший, ніж
передбачений статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»,
розмір щомісячного підвищення до
пенсії.

Проте, станом на дату ухвалення судом
першої інстанції рішення, а саме 15
грудня 2010 року, зазначені зміни
законодавства щодо виплати соціальної
допомоги дітям війни прийняті не були,
а тому суд першої інстанції не мав
законних підстав обмежувати зазначені
виплати конкретною датою.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи
рішення у справі вже після прийняття
відповідних змін законодавства, міг
встановити таке обмеження лише у
випадку скасування судового рішення
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення у справі.

Без такого скасування зміна законного,
на час його ухвалення, судового рішення
суду першої інстанції є безпідставною.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
мінімальний розмір пенсії за віком
встановлюється в розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір
пенсії за віком залежить від нового
розміру прожиткового мінімуму.

Отже, правильними є висновки суду щодо
невзяття до уваги доводів відповідача
про неврегульованість механізму
реалізації положень статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» та положень частини 3 статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є перешкодою для застосування даної
величини (мінімального розміру пенсії
за віком) до обрахування інших пенсій
чи доплат пов'язаних з мінімальною
пенсією за віком.

Крім того, необхідно звернути увагу, що
відсутність бюджетного фінансування
передбачених Законом України «Про
соціальний захист дітей війни» доплат
до пенсії не може бути причиною
невиконання покладених на УПФ України
зобов'язань, оскільки реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується, на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 223 КАС
України суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право скасувати судове рішення
суду апеляційної інстанції та залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 226 КАС України суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону і скасоване або змінене
помилково.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 226, 230, 231 КАС
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в місті
Сєвєродонецьку Луганської області -
задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 вересня
2011 року - скасувати.

Постанову Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 15 грудня 2010
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України в
місті Сєвєродонецьку Луганської
області про визнання дій
неправомірними, зобов'язання
перерахувати та виплатити несплачену
щомісячну соціальну допомогу -
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Заїка М.М.

Стародуб О.П.