Справа № 823/181/14
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року
справа № 823/181/14

10 год. 50 хв.
м.
Черкаси

Черкаський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Гаращенка В.В.,

при секретарі: Шоколенко Т.М.,

за участю:

представника позивача: не з'явився;

представника відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси адміністративну
справу за позовом прокурора
Корсунь-Шевченківського району до
Корсунь-Шевченківської міської ради
про визнання незаконним та скасування
рішення,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Корсунь-Шевченківського
району Черкаської області звернувся до
Черкаського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Корсунь-Шевченківської міської ради, в
якому просить визнати незаконним та
скасувати рішення п'ятдесят четвертої
надзвичайної сесії 6 скликання
Корсунь-Шевченківської міської ради
№54-1 «Про звернення до Верховної Ради
України про суспільно-політичний стан
в державі» від 28.01.2014.

В обґрунтування заявленого позову,
зазначено, що оскаржене рішення
порушує інтереси держави, прийняте з
перевищенням повноважень наданих
Законом України «Про місцеве
самоврядування в Україні», яким не
передбачене право органів місцевого
самоврядування втручатися в
діяльність вищих органів держави, межі
повноважень відповідача поширюються
лише на відповідні територіальні
громади. Ради і безпосередньо депутати
міських рад мають право звернення,
виключно з питань, що стосуються їх
компетенції визначеної
законодавством. Крім того, оскаржене
рішення прийнято з порушенням
процедури його прийняття, зокрема без
попереднього його оприлюднення.

В судове засідання прокурор, не
з'явився, подав клопотання про
відкладення розгляду справи з
посиланням на значне навантаження
прокурорів відділу представництва
інтересів громадян та держави в суді.
Разом з тим, суд зазначає, що поважність
причини неявки має бути підтверджена
належним чином. Крім того, в судових
засідання за участю прокурора,
останнім висловлено позицію щодо
підтримки заявленого позову, надано
пояснення по справі, в судовому
засіданні за його участі дослідженні
всі наявні в матеріалах справи докази,
в т.ч. оголошено та ознайомлено
прокурора з запереченням на позов, тому
враховуючи строки розгляду справи та
відсутності підтвердження
неможливості явки в судове засідання
прокурора, суд дійшов висновку про
відсутність підстав задоволення
клопотання та можливість розгляду
справи і прийняття рішення за його
відсутності.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, подав клопотання про розгляд
справи за відсутності представника,
крім того подав заперечення, де
зазначає, що рішення прийняте в
інтересах громади міста і не порушує
будь-які вимоги закону або охоронювані
ним права та свободи в т.ч. держави. При
цьому рішення не встановлює та не
скасовує будь-яких норм права, не
розраховане на неодноразове
застосування, отже не є нормативним
актом, а також не носить будь-якого
зобов'язального характеру. Крім того,
депутати міської ради як представники
територіальної громади зобов'язані
захищати їх інтереси та брати активну
участь у здійсненні місцевого
самоврядування. Звернення міської ради
в інтересах територіальної громади не
суперечить вимогам Конституції
України та іншого законодавства. Крім
того, у зверненні не містяться будь-які
незаконні вимоги або заклики до
вчинення протиправних дій. Зміст
оскарженого рішення та звернення
містить лише пропозиції, отже виходячи
з викладеного в позові слід відмовити.

Дослідивши обставини справи та
перевіривши їх доказами, суд зазначає
наступне.

Судом встановлено, що рішення п'ятдесят
четвертої надзвичайної сесії 6
скликання Корсунь-Шевченківської
міської ради №54-1 «Про звернення до
Верховної Ради України про
суспільно-політичний стан в державі»
прийняте 28.01.2014.

Прокурор, не погодившись з ним,
оскаржив його до адміністративного
суду.

Судом встановлено, що оскаржене
рішення складається з вступної
(преамбули) та резолютивної частини,
яка містить 3 пункти, в яких йдеться про
те, що Корсунь-Шевченківська міська
рада вирішила:

1. Підтримати звернення до
Верховної Ради України про
суспільно-політичний стан в країні, в
якому засуджуються дії влади, що
призвели до протистояння в суспільстві
(текст звернення додається).

2. Направити звернення до
Верховної Ради України.

3. Оприлюднити рішення і звернення
в міській газеті «Корсунь» та інших
засобах масової інформації.

Звернення, що є додатком до спірного
рішення містить наступний зміст.

Ми, депутати Корсунь-Шевченківської
міської ради, засуджуємо дії влади, що
привели до протистояння в суспільстві,
до жертв серед мирного населення, до
фізичних розправ над активістами
Євромайдану та Автомайдану.

Ми проти прийнятих 16 січня 2014 року
законів, які обмежують права, свободи
громадян закріплених в Конституції
України, використання спецпідрозділів
міліції в боротьбі з власним народом.

Ми солідарні з мільйонами українців,
які борються за свої конституційні
права.

Ми проти рішень судів, які роблять
мирних протестувальників
політв'язнями.

Вимагаємо від Верховної Ради скасувати
закони, що порушують права громадян та
з метою усунення протистояння між
владою і народом призначити дострокові
вибори всіх гілок влади в Україні
згідно норм міжнародного права.

Стаття 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачає,
що рада в межах своїх повноважень
приймає нормативні та інші акти у формі
рішень. Рішення ради приймається на її
пленарному засіданні після
обговорення більшістю депутатів від
загального складу ради, відкритим (у
тому числі поіменним) або таємним
голосуванням.

Дослідивши зміст оскарженого рішення
встановлено, що за своєю юридичною
природою останнє не є
нормативно-правовим, оскільки не
встановлює, не змінює та не скасовує
обов'язкові для виконання норми права,
розраховані на неодноразове
застосування невизначеним колом осіб.

Також звернення міської ради, не має і
ознак акту індивідуально-правового
(правозастосовного) характеру, тому що
не містить владних приписів, які є
обов'язковими для конкретно визначених
суб'єктів.

Отже, якщо оцінювати юридичні ознаки
оскарженого рішення загалом, воно є
актом ненормативного, інакше кажучи, у
ньому не містяться ані норми права, ані
індивідуально-правові приписи,
спрямовані на безпосереднє
регулювання певного кола суспільних
відносин.

При цьому документ прийнятий за
результатами волевиявлення
представників територіальних громад
міста Корсунь-Шевченківський, має усі
необхідні реквізити, підписаний в.о.
голови міської ради, скріплений
печаткою органу місцевого
самоврядування.

Крім того, матеріали справи не містять
доказів щодо будь-якого порушення
вимог закону в частині процедури
прийняття оскарженого рішення.

Також слід зазначити, що стаття 3
Європейської хартії Місцевого
самоврядування, ратифікованої Законом
України №452/97-ВР від 15.07.1997 року,
визначає сутність місцевого
самоврядування, як права і
спроможності органів місцевого
самоврядування в межах закону
здійснювати регулювання і управління
суттєвою часткою суспільних справ, які
належать до їх компетенції, в інтересах
місцевого населення.

Стаття 4 Хартії передбачає, що головні
повноваження і функції місцевої влади
визначаються конституцією або законом.
Однак це положення не перешкоджає
наділенню місцевої влади
повноваженнями і функціями для
спеціальних цілей відповідно до
закону. Місцева влада в межах закону
має повне право вільно вирішувати
будь-яке питання, яке не вилучене із
сфери її компетенції і вирішення якого
не доручене жодному іншому органу.

Конституція України також закріплює
ряд принципів, важливих з точки зору
функціонування місцевого
самоврядування, як однієї з передумов
правової держави.

Зокрема, у статті 5 Конституції України
зазначається, що носієм суверенітету і
єдиним джерелом влади в Україні є
народ. Народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування.

В Україні визнається і гарантується
місцеве самоврядування (стаття 7).
Громадяни мають право брати участь в
управлінні державними
справами…(стаття 38). Народне
волевиявлення здійснюється через
вибори, референдум та інші форми
безпосередньої демократії (стаття 69).

Людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю. Права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави (стаття 3).

Обов'язок держави - захищати життя
людини (частина 2 статті 27).

Кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань
(частина 5 статті 55).

Президент України є гарантом
державного суверенітету,
територіальної цілісності України,
додержання Конституції України, прав і
свобод людини і громадянина (стаття 102).

Місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є районні та
обласні ради ( стаття 140).

Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» визначає
місцеве самоврядування як гарантоване
державою право та реальну здатність
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища,
міста - самостійно або під
відповідальність органів та посадових
осіб місцевого самоврядування
вирішувати питання місцевого значення
в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районні
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст (стаття 2 Закону).

Первинним суб'єктом місцевого
самоврядування, основним носієм його
функцій і повноважень є територіальна
громада села, селища, міста (стаття 6
Закону).

Представницьким органом місцевого
самоврядування є виборний орган (рада),
який складається з депутатів і
відповідно до закону наділяється
правом представляти інтереси
територіальної громади і приймати від
її імені рішення (стаття 1 Закону).

У позові, що розглядається, позивач
посилається на те, що міська рада,
прийнявши оскаржуване рішення, вийшла
за межі наданих їй повноважень,
вирішивши питання, які не належать до
сфери її компетенції. Зазначене, на
думку позивача, призводить до висновку
про незаконний характер такого рішення
та дій органу місцевого самоврядування
загалом.

Суд не може погодитись з таким
твердженням зважаючи на наступне.

Як встановлено під час розгляду справи,
питання, порушені у оскаржуваному акті,
стосуються оцінки територіальними
громадами та депутатами міста стану
суспільно-політичної ситуації та
дотримання прав та свобод громадян в
державі.

Місцева громада в особі депутатів
міської ради висловлює стурбованість з
приводу подій, які відбуваються в
державі, та звертається до вищих
органів та посадових осіб з проханням
прислухатись до думки людей та
врахувати її при прийнятті
законодавчих рішень для врегулювання
ситуації в країні.

Системний аналіз норм Конституції
України, які регулюють питання
місцевого самоврядування (з
урахуванням ратифікованих актів
міжнародного права) свідчить про те, що
повноваження органів місцевого
самоврядування за своєю суттю є
похідними від прав та свобод громадян -
представників територіальної громади
(громад), які уповноважують їх на
представництво від свого імені та в
своїх інтересах під час вирішення
питань місцевого значення.

Природа повноважень, які місцеві
органи отримують «безпосередньо від
народу» розкривається у рішенні
Конституційного суду України від 5
жовтня 2005 року у справі за
конституційним поданням 60 народних
депутатів України про офіційне
тлумачення положень частини першої
статті 103 Конституції України в
контексті положень її статей 5, 156 та за
конституційним зверненням громадян
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про офіційне
тлумачення положень частин другої,
третьої, четвертої статті 5 Конституції
України (справа про здійснення влади
народом).

У резолютивній частині рішення
Конституційний суд зазначив, що
положення частини другої статті 5
Конституції України «носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади в
Україні є народ» треба розуміти так, що
в Україні вся влада належить народові.
Влада народу є первинною, єдиною і
невідчужуваною та здійснюється
народом шляхом вільного волевиявлення
через вибори, референдум, інші форми
безпосередньої демократії у порядку,
визначеному Конституцією та законами
України, через органи державної влади
та органи місцевого самоврядування,
сформовані відповідно до Конституції
та законів України.

При цьому мета Конституції України як
інструменту регулювання та захисту,
потребує такого тлумачення і
застосування її положень, завдяки яким
гарантовані нею права є не
теоретичними, а реальними.

Отже, наділяючи Корсунь-Шевченківську
міську раду правом висловлювати думку
представників територіальних громад
міста від їх імені та в їх інтересах,
громадяни України, які проживають на
території цього міста, реалізують
надане та гарантоване Конституцією
України право брати участь у місцевому
самоврядуванні та управлінні
державними справами.

Суд звертає увагу на те, що
законодавство України не містить
визначення поняття «питання місцевого
значення». Крім того, Конституцією та
жодним із Законів України не
встановлений вичерпний перелік питань
місцевого значення, а також
повноважень міської ради, тому,
тлумачення повинне здійснюватись
виходячи зі специфіки конкретних
суспільних відносин, у яких беруть
участь представники відповідної
територіальної громади (громад) та
органи місцевого самоврядування.

Інакше кажучи, питанням місцевого
значення є таке питання, що виникає у
тій чи іншій сфері суспільного життя та
зачіпає законні права та інтереси
членів відповідної територіальної
громади (громад) в цілому. Статтями
25, 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» визначені
повноваження сільських, селищних,
міських рад, які вирішуються такими
радами виключно на їх пленарних
засіданнях.

Аналіз змісту вказаних статей дозволяє
дійти висновку, що вони не встановлюють
виключний перелік питань, які міська
рада має право вирішувати взагалі. Ця
норма містить перелік тих питань,
вирішення яких дозволяється лише на
пленарних засіданнях.

На думку суду, ані Конституція України,
ані норми Закону не обмежують право
міської ради розглядати такі питання,
які стосуються природних прав та
встановлених Конституцією України
свобод громадян (наприклад, право на
життя, право на безпеку, право на повагу
до особистості, свобода волевиявлення
тощо).

З цього випливає, що законодавство
України не виключає можливість
розгляду міською радою питань загально
- суспільного характеру та формування
відповідних пропозицій саме в
інтересах представників громади в
цілому. Крім того, зазначене право не
належить будь-кому іншому.

Тому, суд вважає, що відповідач в силу
норм прямої дії Конституції України та
визначення, наданого статтею 4
Європейської Хартії місцевого
самоврядування, отримавши
повноваження від громадян України, які
є жителями відповідних територіальних
одиниць - міста та представниками
міських громад, має право висловлювати
їх позицію стосовно питань
суспільно-політичного характеру в їх
інтересах та від їх імені, у формі,
передбаченій законом.

Також досліджуючи зміст звернення, суд
приходить до наступних висновків:

По-перше: звернення не створює для
будь-кого такі правові наслідки, які
характерні саме для актів владно -
управлінського характеру. Інакше
кажучи, позиція міської ради не
зобов'язує та не уповноважує будь-кого
вчиняти дії обов'язкового характеру.
Вказане не суперечить вимогам статей
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Таким чином, міська рада не вирішила по
суті будь-які питання, які не належать
до сфери її повноважень, а лише
висловила свою позицію.

По-друге: формулювання пунктів рішення
у спосіб, обраний відповідачем, не
свідчить про вихід за межі кола «питань
місцевого значення», оскільки
вирішення проблем, пов'язаних з
дотриманням прав людини та демократії
у суспільстві є однаково важливим як в
межах будь-якої окремої територіальної
громади, так і в межах держави в цілому.

По-третє: у рішенні відсутні будь-які
положення антиконституційного або
незаконного характеру, спрямовані на
порушення визначених Конституцією
прав та свобод людини і громадянина,
принципу верховенства права,
забезпечення державного ладу та
безпеки тощо. Не містяться також
заклики або пропаганда до вчинення
екстремістських, насильницьких або
будь-яких інших незаконних актів,
повалення конституційного ладу або
будь - що інше, що можна розглядати, як
протиправні дії.

По-четверте, з огляду на норми прямої
дії Конституції України, громадяни
мають забезпечене Конституцією право
«розраховувати на безпеку у власній
державі» та на реалізацію усіх
передбачених Основним законом прав,
свобод та гарантій.

Коли ж з тих чи інших причин
відбувається порушення або обмеження
прав та свобод, несумісне з поняттям
правової держави, громадяни мають
законне та гарантоване Конституцією
право у законний спосіб пропонувати
або вимагати припинення застосування
сили та порушення прав людини, від кого
б воно не походило.

Зважаючи на це, твердження позивача,
якими він обґрунтовує вимоги позову в
цій частині, не відповідають дійсності,
а тому є безпідставними.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає,
що оскільки члени територіальної
громади міста, а також їх представники
в особі депутатів є частиною народу
України, що проживає в межах окремої
адміністративно - територіальної
одиниці, і народ України визнається
єдиним джерелом влади згідно з нормами
Конституції України, положення
викладені у пунктах рішення та
зверненні не суперечать законодавству
України та скасуванню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень суди перевіряють чи
прийняті вони: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;
обґрунтовано, тобто з урахуванням
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Слід зазначити, що виявлення
невідповідності діяльності суб'єкта
владних повноважень хоча б одному із
зазначених у ч. 3 ст. 2 КАС України
критеріїв для оцінювання його рішень,
дій та бездіяльності може бути
підставою для задоволення
адміністративного позову.

З огляду на вищевикладене та виходячи з
вимог адміністративного позову судом
не встановлено порушень з боку
відповідача вимог ч. 3 ст. 2 КАС України,
а отже суд не знаходить правових
підстав для задоволення позову.

Крім того, суд зазначає що, відповідно
до вимог ч. 4 ст. 118 КАС України якщо у
задоволенні вимог позивачеві буде
відмовлено, вжиті заходи забезпечення
адміністративного позову зберігаються
до набрання постановою суду законної
сили. Проте суд може одночасно з
прийняттям постанови або після цього
постановити ухвалу про скасування
заходів забезпечення
адміністративного позову або заміну
одного способу забезпечення
адміністративного позову іншим.

На підставі викладеного, враховуючи те,
що відпали обставини, які були
підставою для вжиття заходів
забезпечення адміністративного позову
по даній адміністративній справі, суд
приходить до висновку про необхідність
скасування заходів забезпечення
адміністративного позову по даній
адміністративній справі.

Відповідно до норм ст. 118 КАС України, в
частині скасування заходів
забезпечення адміністративного позову
по даній адміністративній справі
рішення суду підлягає до негайного
виконання.

Керуючись ст.ст. 17, 86, 117, 118, 159, 162, 163,
181, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Заходи забезпечення адміністративного
позову вжиті ухвалою від 31 січня 2014
року скасувати.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, яка може бути подана до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Черкаський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
проголошення постанови, а в разі
проголошення судом вступної та
резолютивної частини постанови
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови
виготовлено та підписано 26 лютого 2014
року.

Суддя
В.В.
Гаращенко