Справа № 2а-1409/10/0770
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2014-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року
Справа №
309/11/9104 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Кухтея Р.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Закарпат-Авто» на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 23 листопада
2010 року у справі за позовом
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Закарпат-Авто» про
стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,

в с т а н о в и в:

Закарпатське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів 19.04.2010
року звернулося в суд з
адміністративним позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Закарпат-Авто», в
якому просило стягнути
адміністративно-господарські санкції
за недотримання нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
встановленого Законом України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» в сумі 23 550,00
гривень.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 23 листопада
2010 року позов задоволено. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Закарпат-Авто» на
користь Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції
в сумі 23 550 (двадцять три тисячі п'ятсот
п'ятдесят ) гривень.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції ТОВ «Закарпат-Авто»
оскаржило його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі просить рішення
суду першої інстанції скасувати і
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити. Вимоги
за апеляційною скаргою обґрунтовує
тим, що судом першої інстанції були
недостатньо досліджені докази та
обставини справи, рішення постановлено
з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що непрацевлаштування
направлених центром зайнятості осіб на
підприємство не може бути підставою
для застосування
адміністративно-господарських санкцій
на підприємство у зв'язку з тим, що
непрацевлаштування вказаних інвалідів
на підприємство відбулося не по
причині небажання ТОВ «Закарпат-Авто»
працевлаштувати інвалідів у
передбаченій законодавством
кількості, а по причині
невідповідності вказаних осіб вимогам
підприємства, а саме: відсутність
необхідних знань та професійної
кваліфікації. Крім того,
адміністративно-господарські санкції
за недотримання нормативу робочих
місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів є
санкціями за відсутність на
підприємстві створених робочих місць у
необхідній кількості, а не за відмову
працевлаштувати осіб, направлених
центром зайнятості «для галочки».

Вказує, що ТОВ «Закарпат-Авто» фактично
вжито всіх необхідних заходів для
недопущення правопорушення, та
фактично працевлаштовано інвалідів на
створені посади, а тому підприємство не
повинно нести
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу робочих
місць.

Сторони в судове засідання не прибули,
про дату, час і місце апеляційного
розгляду були повідомлені належним
чином, тому колегія суддів, у
відповідності до ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглядати справу в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, на основі наявних у справі
доказів, колегія суддів приходить до
переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції зазначив, що уповноваженими
органами інваліди для
працевлаштування до відповідача в
необхідній кількості не направлялися,
а направлені інваліди не були прийняті
на роботу, у зв'язку з невідповідністю
робочих місць вимогам, які не
забезпечив роботодавець. Нормами
чинного законодавства щодо соціальної
захищеності інвалідів саме на
відповідача покладено обов'язок щодо
забезпечення певної кількості робочих
місць для працевлаштування інвалідів.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком, вважаючи, що він відповідає
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи з огляду
на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
України» для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік..

Згідно ч.1 ст.20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
України», підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

З матеріалів справи видно, що згідно
звіту форми 10-ПІ про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2009 рік
від 24.02.2010 року середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу на підприємстві
становить 63 чоловіка,з яких тільки одна
особа - інвалід при нормативні
чисельності- три особи.

Крім того, з матеріалів справи видно, що
відповідач інформував орган про
потребу в працевлаштуванні інвалідів,
приймав участь у ярмарках вакансій для
інвалідів, які проводилися
Мукачівським міським центром
зайнятості, що підтверджується листом
директора Мукачівського міського
центру зайнятості №935 від 29.06.2010 року.

Поряд з тим, впродовж 2009 року
Мукачівським міським центром
зайнятості до відповідача
направлялися три інваліди, яким було
відмовлено у працевлаштуванні на
посади «завідувач господарством» та
«менеджер магазину» з підстави
невідповідності їх вимогам .

У зв»язку з вказаною вище обставиною,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
вказана відмова була необґрунтованою,
або відповідачем не дотримано вимоги
щодо створення спеціальних робочих
місць для інвалідів у відповідності до
вимог ч.3 ст.18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 27.12.2006 №1836 «Про
реалізацію статті 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» потреба у
створенні інваліду, зареєстрованому в
державній службі зайнятості як
безробітний, спеціального робочого
місця або ділянки виробничої площі та
вимоги до них встановлюються
індивідуальною програмою
реабілітації.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
погоджується, що відповідачем згідно
поданих ним доказів не доведено, що ним
вжито усіх залежних від нього заходів
для працевлаштування нормативної
чисельності інвалідів.

Відповідно до ч.4 ст.20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»
адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого ч.1 ст.19 цього
ж Закону.

За таких обставин суд апеляційної
інстанції вважає, що позовні вимоги
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
про стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 23 550,00 гривень
задоволені обґрунтовано.

Посилання апелянта на те, що вони
підставно відмовили у
працевлаштування трьох інвалідів не
заслуговують на увагу, так як серед
інвалідів були особи з вищою освітою.

Згідно ст.71 ч.1 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення. За наведених обставин, суд
апеляційної інстанції вважає, що
позовні вимоги підтверджені належними
та допустимими доказами і підлягають
до задоволення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
ухвалив законне і обґрунтоване рішення
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують і така задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205 ч.1
п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Закарпат-Авто» залишити без
задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 23 листопада
2010 року у справі №2а-1409/10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили.

Головуючий суддя
Д.М. Старунський

Судді
В.М. Багрій

Р.В. Кухтей