Справа № 9101/55855/2012
Суддя: Юхименко О.В.
Дата ухвалення: 2012-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2012 р. справа № 2а/0470/12517/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Юхименка О.В.

суддів: Мельника В.В.
Нагорної Л.М.

за участю секретаря судового
засідання: Чепурко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу
Дніпропетровського обласного
відділення

Фонду соціального
захисту інвалідів,

на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду

від 03 листопада 2011
року

у справі № 2а/0470/12517/11

за позовом
Дніпропетровського обласного
відділення

Фонду соціального
захисту інвалідів,

вул. Чкалова,11, м.
Дніпропетровськ, 49101;

до відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю « Маяк»,

вул. Центральна,
17, с. Березове, Покровський район, 53624;

про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

встановив: Дніпропетровським обласним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів подано позов до Товариства з
обмеженою відповідальністю « Маяк» про
стягнення 30.373,62 грн.
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів за 2010
рік та 920,11 грн. пені станом на 16.04.2011р.

Дніпропетровський окружний
адміністративний суд (суддя Захарчук
Н.В.) своєю постановою від 03.11.2011р. у
позові відмовив.

Постанова суду мотивована відсутністю
вини в діях Відповідача. Товариством
було вжито всіх необхідних заходів для
недопущення господарського
правопорушення, були проведені всі
організаційні заходи щодо створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів та були надані суду належні
докази щодо спростування позиції
Позивача.

Не погоджуючись з прийнятим у справі
судовим актом, у поданій апеляційній
скарзі Дніпропетровське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, Позивач, вказує на порушення
норм матеріального права, що призвело
до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги її заявник посилається на те, що
виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою статті 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від 21
березня 1991 року N 875-XII, вважається
працевлаштування інвалідів, для яких
це місце роботи є основним.

З огляду на приписи статті 20 цього
Закону підприємства, установи,
організації, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів санкції, сума яких
визначається в розмірі середньої
річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

При цьому, сплата зазначених санкцій не
ставиться в залежність від того, чи
вживав роботодавець необхідних,
передбачених законодавством заходів,
щодо працевлаштування інвалідів.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені.

Просить постанову окружного
адміністративного суду скасувати та
ухвалити нове рішення. Позов
задовольнити.

Процесуальним правом на участь
представника в судовому засіданні
Сторони не скористались.

З огляду на приписи статті 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

Обставини справи: За даними «Звіту про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2010 рік» (форма 10-ПІ річна):

середньооблікова чисельність штатних
працівників облікового складу 144 особи;

кількість робочих місць, призначених
для забезпечення працевлаштування
інвалідів - 6 осіб,

фактично на підприємстві у 2010 році
працевлаштований 4 особи.

Середньорічна заробітна плата
штатного працівника 15.186,81 грн.

Стягнення 30.373,62 грн. адміністративно
господарських санкцій та 920,11 грн. пені
було предметом судового позову.

Колегія суддів, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права при винесені оскарженої
постанови, виходить з наступного.

У відповідності до статті 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від 21
березня 1991 року № 875-ХІІ, чим
обґрунтовує свої вимоги заявник
апеляційної скарги, підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції.

З огляду на приписи статті 238
Господарського кодексу України до
суб'єктів господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків, та за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності.

Підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин, стаття 218 цього
Кодексу, є вчинене ним правопорушення у
сфері господарювання.

Відтак, при вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
слід виходити із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності роботодавця
складу правопорушення з метою
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.

Так, згідно до статті 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року N 875-XII забезпечення прав інвалідів
на працевлаштування та оплачувану
роботу, в тому числі з умовою про
виконання роботи вдома, здійснюється
шляхом їх безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. <…>
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів, з огляду і
на приписи Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31 січня 2007 року N
70, роботодавці подають центру
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платників страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Згідно до частини 1 статті 18-1 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від 21
березня 1991 року N 875-XII, інвалід, який не
досяг пенсійного віку, не працює, але
бажає працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний.

В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону
державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Єдиною обов'язковою формою
інформування підприємством, установою,
організацією, незалежно від форм
власності, щодо наявності у таких
підприємствах, установах, організаціях
вільного робочого місця (вакантної
посади) для працевлаштування інваліда,
є затверджена форма звітності - форма №
3-ПН «Звіт про наявність вакансій».

Звіти товариства за формою № 3-ПН, що
надавались Позивачу у 2008 році,
досліджені судом першої інстанції.
Товариством вказано про потребу в
інвалідах.

Більш того, Товариство зверталось з
листами до Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів з
пропозицією про направлення на
підприємство інвалідів.
Працівники-інваліди протягом 2010 року
для працевлаштування на вказане
підприємство не направлялися, так як
дана робота була транспортно
недоступна. Товариством робочі місця
для працевлаштування інвалідів
виділені та створені.

Таким чином, якщо роботодавець вжив
необхідних заходів для недопущення
господарського правопорушення, то
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій, у зв'язку з наявністю
вакантних робочих місць для
працевлаштування інвалідів, не є
правильним.

В межах апеляційної скарги підстави
для скасування або зміни постанови
суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, Дніпропетровський
апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
03 листопада 2011 року у
справі № 2а/0470/12517/11 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду набирає законної
сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга подається
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції у порядку та
у строки, визначені статтею 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
О.В. Юхименко

Суддя:
В.В. Мельник

Суддя:
Л.М. Нагорна