Справа № К/9991/36108/11-С
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/36108/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.(суддя-доповідач),

Малиніна В.В.,

Штульман І.В.

розглянувши в письмовому провадженні
адміністративну справу за позовом
Південного міжрайонного центру
зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення
суми за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 02 грудня 2010
року та на ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 26.05.2011 року, -

ВСТАНОВИВ:

01 жовтня 2010 року Південний міжрайонний
центр зайнятості звернувся до
Запорізького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом про
стягнення із ОСОБА_4 безпідставно
отриманої допомоги по безробіттю.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 02 грудня 2010
року адміністративний позов
задоволено, стягнуто з ОСОБА_414309,59 грн.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 26.05.2011 року рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Відповідач ОСОБА_4 не погодилась з
постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 02 грудня 2010
року та ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 26.05.2011 року, і звернулась до суду з
касаційною скаргою, в який просить
скасувати постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 02
грудня 2010 року разом з ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 26.05.2011 року
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на порушення норм
матеріального права, що призвело до
ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, суд, в межах ст. 220 КАС України,
прийшов до висновку про залишення
касаційної скарги без задоволення з
таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлені наступні обставини.

02.09.2009 ОСОБА_4 звернулася до Південного
міжрайонного центру зайнятості з метою
пошуку роботи і цього ж дня була
зареєстрована у центрі зайнятості як
особа, що шукає роботу.

Згідно заяви ОСОБА_4 від 22.09.2009 їй було
надано статус безробітної.

27.08.2010 Південним міжрайонним центром
зайнятості було проведено перевірку
достовірності даних, які є підставою
для надання статусу безробітному та
виплати йому матеріального
забезпечення.

За результатами перевірки складено акт
від 27.08.2010 розслідування страхових
випадків та обґрунтованості виплат
матеріального забезпечення відповідно
до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття».

Актом перевірки виявлено факт
реєстрації 04.07.2003 ОСОБА_4 як фізичною
особою підприємцем, про що свідчить
свідоцтво про державну реєстрацію
серії НОМЕР_1.

Згідно довідки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб підприємців станом на 29.09.2010, а
саме запису №4 від 16.12.2009 внесено запис
про державну реєстрацію припинення
підприємницької діяльності фізичною
особою підприємцем за її рішенням.

Згідно довідки Південного міжайонного
центру зайнятості ОСОБА_4 перебувала на
обліку як безробітна в Південному
міжрайонному центрі зайнятості з 09.09.2009
р. Дата зняття з обліку 27.08.2010 р. Період
виплати допомоги з 09.09.2009 по 05.08.2010.
Виплачено 14309 грн. 59 коп. Довідка
підписана головним бухгалтером та
директором Південного міжрайонного
центру зайнятості.

Доказів повернення суми виплаченої
допомоги по безробіттю частково або у
повному обсязі відповідач не надав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції з яким погодився
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд дійшли висновку
про те, що відповідач не мала права на
отримання допомоги по безробіттю,
оскільки в розумінні пункту "б" частини
3 статті 1 Закону України "Про
зайнятість населення" належала до
зайнятого населення та була
зареєстрована фізичною
особою-підприємцем.

З таким висновком суду попередніх
інстанцій погоджується і колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України
"Про зайнятість населення"
безробітними визнаються працездатні
громадяни працездатного віку, які
через відсутність роботи не мають
заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу.

Відповідно до підпункту "б" пункту 3
статті 1 вказаного Закону в Україні до
зайнятого населення належать
громадяни, що проживають на території
держави на законних підставах
громадяни, які самостійно забезпечують
себе роботою, включаючи підприємців,
осіб, зайнятих індивідуальною трудовою
діяльністю, творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві, а
також члени особистих селянських
господарств, діяльність яких
здійснюється відповідно до Закону
України "Про особисте селянське
господарство".

Отже, особи, які мають статус суб'єкта
підприємницької діяльності, незалежно
від того отримують вони дохід чи ні, не
можуть належати до осіб, що мають
статус безробітного, адже
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

При цьому, відповідно до пункту 2 статті
36 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" застраховані особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Порядком реєстрації, перереєстрації та
ведення обліку громадян, які шукають
роботу і безробітних, затвердженим
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27.04.1998р. №578, передбачено, що при
реєстрації в центрі зайнятості як
шукаючого роботу громадянин повинен
подати визначений цим порядком перелік
документів. При цьому, він має
повідомити спеціалісту центру
зайнятості всі відомості, які можуть
вплинути на порядок виплати та розмір
допомоги по безробіттю.

Отже, жодним нормативним документом не
встановлено обов'язку служби
зайнятості перевіряти під час
реєстрації чи надання статусу
безробітного поданих громадянином
відомостей та можливості відмови у
реєстрації чи наданні статусу
безробітного (або відтермінування
виплати допомоги по безробіттю) з
підстав їх можливої недостовірності.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 статті 36
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», застраховані особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Сума виплаченого забезпечення та
вартості наданих соціальних послуг
застрахованій особі внаслідок
умисного невиконання нею своїх
обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Відповідачем не надано доказів
відносно того, що на час набуття
статусу безробітного нею було надано
державному реєстратору певний перелік
документів, передбачений приписами
Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних та фізичних
осіб-підприємців» № 755-IV від 15 травня 2003
року, для проведення державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичної особи-підприємця.

Отже, відповідач під час перебування на
обліку в центрі зайнятості в якості
безробітного була зареєстрована
фізичною особою-підприємцем, а тому не
мала права на отримання допомоги по
безробіттю, оскільки в розумінні
пункту "б" частини 3 статті 1 Закону
України "Про зайнятість населення"
належала до зайнятого населення.

З огляду на це, суди попередніх
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку, що допомога по безробіттю у
зазначений період отримана
відповідачем незаконно, тому на
підставі Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» правомірно зобов'язав її
стягнути на користь позивача.

Виходячи з наведеного, рішення судів
попередніх інстанцій відповідають
дійсним обставинам справи та ухвалені
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводи
касаційної скарги не спростовують
висновків судів попередніх інстанції,
а тому підстав для їх скасування суд не
вбачає.

Відповідно до вимог ст. 224 КАС України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень
норм матеріального і процесуального
права при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 231 КАС
України суд, -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 02
грудня 2010 року та на ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 26.05.2011 року
- без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф.
Ситников

В.В.
Малинін

І.В. Штульман