Справа № 2-4593/10/0212
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2014-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-4593/10/0212
Головуючий у 1-й інстанції: Кашпрук Г.М.
Суддя-доповідач: Залімський І. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Смілянця Е. С.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Ленінського районного
суду м. Вінниці від 29 грудня 2010 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі м.Вінниці
про перерахунок пенсії , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом про
зобов'язання до вчинення дій по
перерахунку пенсії та стягнення
матеріальної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 29.12.2010 року позов
задоволено частково.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
направити справу на розгляд в суд
першої інстанції.

Сторони у справі повноважних
представників у судове засідання не
направили, хоча повідомлялись про дату,
час та місце апеляційного розгляду
справи, що підтверджується матеріалами
справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд
апеляційної інстанції може розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, колегія суддів визнала за
можливе розглянути апеляційну скаргу
на рішення у справі в порядку
письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, дослідивши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом про
зобов'язання до вчинення дій по
перерахунку пенсії та стягнення
матеріальної шкоди; просив зобов'язати
управління Пенсійного фонду України у
Ленінському районі м. Вінниці поновити
йому пільгову пенсію, зарахувавши
загальний стаж роботи у пільговому
обчисленні, перерахувати розмір раніше
отриманої ним російської пенсії на
національну валюту України відповідно
до офіційного курсу, правильно
зарахувати понаднормовий стаж роботи з
1 січня 2005 року. Провести перерахунок
оплати за понаднормову працю, а саме 1%
за кожен рік від основної пенсії, а не
від мінімальної, стягнення на його
користь матеріальної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 29.12.2010 року позов
задоволено частково: зобов'язано
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Вінниці провести
перерахунок призначеної ОСОБА_2 пенсії
по віку у пільговому обчисленні із
врахуванням роботи в районах Крайньої
Півночі в період з 15.05.1975 року по 31.12.1990
рік та із врахуванням підвищення на
один рік за стаж роботи по списку № 1,
відповідно до записів у трудовій
книжці позивача, перерахувати на
відповідний період понаднормовий стаж
його роботи та виплатити різницю між
раніше отриманими сумами та
нарахованою згідно даного судового
рішення пенсією.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач працював
в районах Крайньої Півночі колишнього
СРСР в період починаючи з 15.05.1975 року, а
також продовжував гам працювати після
призначення йому 26.11.1992 року державної
пенсії за віком на пільгових умовах.

Згідно чинного законодавства України
та нормативно-правових актів СРСР, які
діяли на той час, для зарахування
роботи на Крайній Півночі у пільговому
обчисленні необхідно надати документи,
підтверджуючі право працівника на
вказані пільги.

В разі підтвердження факту роботи
ОСОБА_2 по трудових договорах протягом
усього періоду, який можливо
зарахувати як пільговий відповідно до
чинного законодавства, тобто з 15.05.1975
року по 31.12.1990 року, а саме 15 років 07
місяців 16 днів, його трудовий стаж був
би збільшеним на 07 років 09 місяців 23 дні
та із врахуванням підвищення ще на один
рік - за стаж роботи по списку № 1,
складав би в загальній сумі 52 роки 08
місяців 11 днів, в той час як відповідач
обраховує йому пенсію виходячи із
загального стажу в 48 років 05 місяців 12
днів, з яких пільгових 13 років 09 місяців
23 дні.

Відповідачем направлялись запити на
підтвердження всіх періодів роботи
позивача, які дають право на пільгове
зарахування. Однак запити направлялись
без копій трудової книжки, а лише по
даних подання про призначення пенсії,
де період роботи в Палаткінському
управлінні механізації вказаний
тільки з 16.11.1984 року по 16.03.1990 року
(звільнений за скороченням). Проте, по
трудовій книжці цей період роботи
внесений під номером записів № 16 - 49, а в
№ 52 вказано на те, що запис № 49 слід
вважати недійсним, а звільнення з
роботи відбулось 13.02.1991 року у зв'язку
із ліквідацією підприємства, тобто
фактичний період роботи на даному
підприємстві у ОСОБА_2 складав з 16.11.1984
року по 13.02.1991 року, а не по 16.03.1990 року.
На підставі архівної довідки,
отриманої відповідачем на свій запит,
підтверджено факт роботи ОСОБА_2 на
даному підприємстві на підставі
трудових договорів, як того вимагає
законодавство, однак не враховано, що
період вимушеного прогулу до
поновлення на роботі зараховується в
стаж на тих же умовах, на яких
проводилась робота до звільнення, в
тому числі і в пільговому обчисленні.

Встановлено, що відповідачем було
направлено також запит для
підтвердження роботи ОСОБА_2 по
трудовим договорам в Чаунську
комплексну геологічно-розвідувальну
експедицію, де він фактично працював з
15.05.1975 року по 16.11.1981 рік.

Згідно трудової книжки, ОСОБА_2
звільнений з 29.09.1977 року за прогули
(запис № 34), а з 13.10.1979 року поновлений на
роботі з дня звільнення за рішенням
районного народного суду. Згідно
отриманої відповідачем на свій запит
архівної довідки вказано, що ОСОБА_2
працював в даній установі з 15.05.1975 року
по 29.09.1977 року та з 13.10.1979 року по 16.11.1981
року, однак не враховано період
вимушеного прогулу, який повинен
зараховуватись на тих же умовах та
пільгах, що і період фактичної роботи.

Крім того, за період роботи в СМУ-5
«Магадансільбуд», куди ОСОБА_2 був
прийнятий по переводу з Чаунської
комплексної геологічної
розвідувальної експедиції, з 16.11.1981
року по 16.11.1984 року на свої запити
відповідач не отримав переконливого
підтвердження про роботу позивача по
трудовому договору, але під час
звільнення з роботи з 16.11.1984 року в
наказі № 292-к від 12.11.1984 року причиною
звільнення було зазначено закінчення
трудового договору.

Враховуючи зазначене колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що Управлінням Пенсійного
фонду України в Ленінському районі м.
Вінниці не в повному обсязі враховано
ОСОБА_2 стаж роботи в районах Крайньої
Півночі колишнього СРСР, що впливає на
розмір нарахованої йому і отримуваної
пенсії.

Вимоги позову про перерахунок
понаднормового стажу підлягають
частковому задоволенню лише в тій
частині, що даним рішенням суду
збільшується загальний трудовий стаж
ОСОБА_2 внаслідок перерахування
коефіцієнту за період роботи в районах
Крайньої Півночі колишнього СРСР, а
відтак автоматично збільшується і
період понаднормової роботи позивача.

Проте, вимоги позивача про перерахунок
отримуваної ним російської пенсії на
українську валюту по офіційному курсу
задоволенню не підлягають, оскільки
пенсія йому призначена із заробітку за
період з 01.01.1986 року по 31.12.1990 року, коли
Україна, як держава-учасник Угоди, не
мала власної грошової одиниці, тому і
офіційно встановленого курсу не
існувало.

Вимоги позову про перерахунок оплати
одного відсотка понаднормово
відпрацьованого періоду роботи
задоволенню не підлягають як такі, що
не ґрунтуються на чинному
законодавстві.

Вимоги ОСОБА_2 про стягнення з
відповідача на його користь
матеріальної коди в розмірі 1668 грн.
задоволенню не підлягають з тих
підстав, що надані позивачем докази на
підтвердження розміру завданої шкоди,
не доводять факт її заподіяння
внаслідок неправомірних дій саме
відповідача, а також не відповідають
заявленій сумі матеріальної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів Вінницького апеляційного
адміністративного суду вважає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права і прийшов до
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позовних вимог, а доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198 та
статті 200 КАС України, суд апеляційної
інстанції залишає скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає залишенню
без задоволення, а постанова суду
першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити
без задоволення, а постанову
Ленінського районного суду м. Вінниці
від 29 грудня 2010 року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
12 березня 2014 року .

Головуючий
Залімський І. Г.

Судді
Сушко О.О.

Смілянець Е. С.