Справа № 2а-8129/09/2270
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/59442/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії: Лосєва А.М., Бившевої
Л.І., Цвіркуна Ю.І.,розглянувши у
попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Виноградівському районі
Головного управління Міндоходів у
Закарпатській області

на постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від
24.11.2009

та постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 06.11.2013

у справі № 2а-8129/09/2270 (9104/7824/10)

за позовомфізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової
інспекції у Виноградівському районі
Закарпатської області,
правонаступником якої єДержавна
податкова інспекціяу Виноградівському
районі Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області,

про скасування
податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 24.11.2009
частково задоволено позовні
вимогифізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 (надалі - позивач, фізична
особа-підприємець ОСОБА_4) до Державної
податкової інспекції у
Виноградівському районі Закарпатської
області(надалі - відповідач, ДПІ у
Виноградівському районі Закарпатської
області):скасовано податкові
повідомлення-рішення від 30.01.2009 №
/0 та від 21.04.2009 № /1 в частині
визначення податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 311 353,30
грн., в тому числі:за основним платежем -
196 263,40 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 115 089,00 грн.В іншій частині в
позові відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанцій дійшов висновку про
те, що всі кошти, отримані позивачем від
продажу нерухомості є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, тому фізична
особа-підприємець мала сплатити
податок на додану вартість із сум
отриманої за угодами купівлі-продажу
виручки.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2013
скасовано постанову суду першої
інстанції та прийнято нову про
задоволення позову в повному обсязі.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, у
якій просить скасувати
постановуХмельницького окружного
адміністративного суду від 24.11.2009 та
постановуЛьвівського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2013 і
відмовити у задоволенні позову.

Позивач надав письмові заперечення на
касаційну скаргу, в яких наводить
доводи законності та обґрунтованості
задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі акта
перевірки від 29.12.2008 № 475/1752/НОМЕР_1,
складеного за результатами невиїзної
документальної перевірки фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 з питань
правильності відображення в
податковому обліку операцій з
реалізації нерухомого майна за період
з 01 липня 2007 року по 30 червня 2008 року,
ДПІ у Виноградівському районі
Закарпатської області прийнято
податкове повідомлення-рішення від
30.01.2009 № /0, яким позивачу
визначено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 2499
186,50 грн., з яких: за основним платежем - 1
290 180,00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 1 209 006,50 грн.

За результатами адміністративного
оскарження позивачу було відмовлено в
задоволенні його скарги та прийнято
податкове повідомлення-рішення від
21.04.2009 № /1 аналогічного змісту.

Підставою для визначення податкового
зобов'язання став висновок податкового
органу про порушення позивачем вимог
пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1, 4.9 ст. 4, пп. 7.3.1 п. 7.3,
пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України від
03.04.1997 № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (надалі - Закон України «Про
податок на додану вартість») внаслідок
невключення до складу податкових
зобов'язань суми податку на додану
вартість від операцій з продажу
нерухомого майна: нежитлового
приміщення магазину та складу-магазину
з конторськими приміщеннями.Крім того,
акт перевірки містить посилання на
безпідставність віднесення позивачем
до складу податкового кредиту з
податку на додану вартість у розмірі 162
347,00 грн. від операцій з придбання
товарів (робіт, послуг), оскільки
позивачем не надано до перевірки
податкові накладні на вказану суму.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги відповідача, з огляду на
наступне.

Платники податку на додану вартість,
об'єкти, база та ставки оподаткування,
перелік неоподатковуваних та
звільнених від оподаткування операцій,
порядок обліку, звітування та внесення
податку до бюджету на час виникнення
спірних правовідносин було визначено
Законом України «Про податок на додану
вартість».

Об'єктом оподаткування відповідно до
пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 вказаного Закону в
редакції, що була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин, є
операції платників податку з поставки
товарів та послуг, місце надання яких
знаходиться на митній території
України.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 за договором
купівлі-продажу від 09.08.2007 продав
ОСОБА_5 склад-магазин з конторськими
приміщеннями, який знаходився за
адресою: АДРЕСА_2, що належав йому на
підставі Свідоцтва про право власності
на нерухоме майно, виданого
Виноградівською районною державною
адміністрацією 14.09.2004 на підставі
розпорядження голови Виноградівської
районної державної адміністрації від
13.09.2004 № 318. Крім того, ОСОБА_4 за
договором купівлі-продажу нежитлових
приміщень від 08.08.2007 продав Закритому
акціонерному товариству «Перший
Український Міжнародний банк» 56/100
частки нежитлового приміщення, що
знаходилось за адресою: АДРЕСА_1 та
належало позивачеві на підставі
договору купівлі-продажу нежилих
приміщень.

Склад-магазин з конторськими
приміщеннями (адреса:АДРЕСА_2) позивач
набув у власність, як фізична особа, у
зв'язку з виходом зі складу учасників
КВТФ «Опторг ЛТД».

Нежитлове приміщенняза адресою:
АДРЕСА_1, позивач придбав у власність,
як фізична особа, у іншої фізичної
особи ОСОБА_6

Тобто, вказані об'єкти нерухомості, що
були предметом вищезазначених
договорів купівлі-продажу, належали
ОСОБА_4 як фізичній особі, а не як
суб'єкту підприємницької діяльності,
та, відповідно,в подальшому були
реалізовані ним і підлягали
оподаткуванню згідно із приписами
Закону України від 22.05.2003 № 889-IV«Про
податок з доходів фізичних осіб».

Жодних доказів придбання зазначених
вище об'єктів та їх реалізації
позивачем в межах його підприємницької
діяльності відповідачем судам
попередніх інстанцій не надано.

Посилання відповідача на використання
таких об'єктів позивачем у власній
підприємницькій діяльності та на
перерахування коштів від їх реалізації
на розрахунковий рахунок позивача,
відкритий ним як фізичною
особою-підприємцем, жодним чином не
впливає на спірні правовідносини,
оскільки, як правильно дійшов висновку
суд апеляційної інстанції,
визначальним у даній ситуації є
правовий статус ОСОБА_4 та характер
здійснених ним угод, а не вказані вище
обставини.

Крім того, законне використання
громадянином ОСОБА_4 належних йому на
праві власності об'єктів нерухомості
для здійснення підприємницької
діяльності узгоджується із нормами ч. 1
ст. 320 Цивільного кодексу України,
відповідно до якої власник має право
використовувати своє майнодля
здійснення підприємницької
діяльності. При цьому, таке
використання не створює підстав для
висновку про збільшення за рахунок
вказаного майна основних фондів
суб'єкта підприємницької діяльності.

Отже, скасовуючи рішення суду першої
інстанції, колегія суддівапеляційної
інстанції дійшла правильного висновку
про неправомірність донарахування
позивачу податкових зобов'язань з
податку на додану вартість в цій
частині у зв'язку з продажем ним
об'єктів нерухомості.

Згідно пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статті 8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду, зокрема,у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

При цьому, законодавцем, безумовно,
презюмується реальність
оподатковуваних операцій та витрат
платника податку і достовірність даних
в документах податкового обліку.

Зміст наведених правових норм свідчить
про те, що право на віднесення певних
сум до податкового кредиту надається
особам, які зареєстровані як платники
податку на додану вартість, за умови
реальності господарських операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) і
наявності у покупця належним чином
оформлених документів, які відповідно
до Закону України «Про податок на
додану вартість» необхідні для
віднесення певних сум до податкового
кредиту.

Суди попередніх інстанцій доречно
наголосили на тому, що висновок
відповідача про безпідставне
віднесення фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 до
податкового кредиту суми 162 347,00 грн.
ґрунтується лише на відсутності в ході
проведення документальної перевірки
документів щодо формування
податкового кредиту за липень-серпень
2007 року, зокрема, податкових накладних
на придбання товарів (робіт, послуг).

Водночас, судами першої та апеляційної
інстанцій підтверджено надання
позивачем суду належних доказів (копій
податкових накладних, що були виписані
контрагентами на реалізовані ними
позивачу товари за липень-серпень 2007
року), що, в свою чергу, свідчить про
передчасність та необґрунтованість
висновку відповідача про завищення
позивачем податкового кредиту з
податку на додану вартість на суму 162
347,00 грн. та винесення спірних
податкових повідомлень-рішень.

Отже, доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваного рішення судом
апеляційної інстанції було порушено
норми матеріального та процесуального
права.

При цьому, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
зазначає, що постанова Хмельницького
окружного адміністративного суду від
24.11.2009 не підлягає скасуванню, оскільки
вже скасована постановоюЛьвівського
апеляційного адміністративного суду
від 06.11.2013, яка, за результатами
перегляду судом касаційної інстанції,
є такою, що винесена з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування
судовогорішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Виноградівському районі Головного
управління Міндоходів у Закарпатській
області залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2013 у
справі № 2а-8129/09/2270 (9104/7824/10)залишити без
змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236- 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:(підпис)А.М. Лосєв
Судді(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Ю.І.
Цвіркун