Справа № 813/4869/13-а
Суддя: Улицький В.З.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 р.
Справа № 876/13039/13

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді:
Улицького В.З.

суддів:
Гулида Р.М., Кузьмича С.М.

при секретарі судового засідання:
Дутка І.С.

за участю позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
Цебрівського Р.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
10.10.2013 року у справі за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у Львівській
області про визнання протиправним та
скасування рішення, зобов'язання до
вчинення дій,-

встановила:

У липні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Львівській області про визнання
протиправним та скасування рішення та
зобов'язання до вчинення дій, з огляду
на те, що Комісією з питань розгляду
матеріалів про визнання права
учасників війни та учасників бойових
дій ГУМВСУ у Львівській області
позивачу відмовлено в визнанні
учасником бойових дій, про що повідомив
йому відповідач листом від 19.06.2013року.

Позивач позовні вимоги мотивував тим,
що оскільки працюючи на посаді
викладача у Львівській середній школі
МВС СРСР ,згідно наказу в період з 24.01.1989
року по 18.04.1989 року проходив службу в
складі зведеного батальйону в районі
Надзвичайного стану НКАО, де в
зазначений період проходив збройний
етнічний конфлікт між
азербайджанським і вірменським
населенням. Просить скасувати рішення
комісії і зобов'язати комісію визнати
його учасником бойових дій. Просив
позов задоволити.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 10.10.2013 року
у задоволені адміністративного позову
відмовлено.

Постанову суду першої інстанції
оскаржив ОСОБА_1. Вважає, що оскаржувана
постанова прийнята з помилковим
застосуванням норм матеріального та
процесуального права та підлягає
скасуванню з підстав викладених у
апеляційній скарзі. Просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов задоволити.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу апелянта слід залишити без
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім, випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до ст.159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухваленим відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасовано правильне по суті рішення
суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 13.02.2013 року
по справі № 81318413-а за позовом ОСОБА_1 до
Головного Управління Міністерства
внутрішніх справ України у Львівській
області про визнання недійсним
рішення, зобов'язання до вчинення дій
вбачається, що зазгачений позов було
задоволено частково. Рішення вказаної
комісії від 26.12.2012 року скасовано та
зобов'язано комісію повторно
розглянути заяву ОСОБА_1 про надання
йому статусу учасника бойових дій
(а.с.52).

Відтак, з листа відповідача від 19.06.2013
року № 13-Б-9 вбачається, що комісією при
Головному управлінні МВС України у
Львівській області з питань розгляду
матеріалів про визнання учасників
бойових дій повторно розглянуто заяву
ОСОБА_1 про надання йому статусу
учасника бойових дій за наслідками
якої позивачу відмовлено у задоволені
заяви (а.с.63).

Згідно п. 2 ст. 6 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» учасниками
бойових дій визнаються працівники, які
за рішеннями Уряду колишнього Союзу PCP
працювали в державах, де в цей період
велися бойові дії, і якщо вони
безпосередньо брали участь у бойових
діях або в забезпеченні бойової
діяльності військ (флоту).

Перелік держав та періодів бойових дій
на їх території затверджені постановою
KM України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про
організаційні заходи щодо
застосування Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту"». При цьому:
Азербайджанська PCP - в даний перелік не
входять. Таким чином, факт ведення
бойових дій на території
Азербайджанської PCP в період
відрядження позивача не підтверджений
в Україні жодним нормативно-правовим
актом.

Судова колегія апеляційного суду не
бере до уваги твердження позивача про
те що у графі переліку постанови KM
України № 63 від 08.02.1994 р. «інші країни -
після грудня 1979 р. - б (примітка)»,
зокрема на його невизначеність - не
можуть заслуговувати на увагу. Так, у
примітці - 6 зазначено, що Генеральним
Штабом Збройних Сил колишнього Союзу PCP
і після 1979 року направлялися військові
фахівці в країни, на території яких
велися бойові дії, але Генеральний Штаб
Збройних Сил України не володіє такою
інформацією.

Таким чином в даному випадку ОСОБА_1 не
направлявся у Азербайджанську PCP -
Генеральним Штабом Збройних Сил
колишнього Союзу PCP. Також, позивач не
направлявся у зазначені республіки як
військовий фахівець. Крім того, позивач
не направлявся у «інші країнии», тобто
за межі держави. Адже, термін «інші
країни» відноситься до країн, які
знаходились за межами держави і не були
її складовою. В той же час, ОСОБА_1 був
громадянином СРСР (як єдиної держави),
складовою якого були й республіки в
яких позивач перебував у відрядженнях.

ОСОБА_1 направлявся у службові
відрядження в республіки колишнього
Союзу PCP для виконання спеціальних
завдань МВС СРСР (по охороні
громадського порядку) при
надзвичайних: обставинах, пов'язаних із
масовими антигромадськими проявами, а
не для прийняття участі у бойових діях
або в забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту).

Відповідач вважає, що ОСОБА_1
здійснював охорону громадського
порядку в межах своєї держави, а не в
інших країнах та не приймав
безпосередньої участі в бойових діях
або в забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту). Однак позивач не тільки
не стверджує протилежного та не
спростовує таку позицію ГУМВС, але й
надав документальні підтвердження, які
спростовують його ж позовні вимоги. В
той же час, в жодному документі (в т.ч. у
позовній заяві) не наведено жодних
відомостей та доказів того, що ОСОБА_1
проходив службу в іншій державі, на
території якої велися бойові дії та
безпосередньо брав участь у бойових
діях або в забезпеченні бойової
діяльності військ (флоту).

У примітці - 6 до даного пункту,
зазначено специфічну категорію осіб,
які підпадають під дію цього пункту.
Вказано, що «Генеральним штабом
Збройних Сил колишнього Союзу PCP і
після 1979 року направлялися військові
фахівці в країни, на території яких
велися бойові дії, але Генеральний штаб
Збройних Сил України не володіє такою
інформацією. Військовим фахівцям у
таких випадках пільги надавалися на
підставі довідок 10 Головного
управління Генерального штабу
Збройних Сил СРСР про їх особисту
участь у бойових діях».

Таким чином, мова йдеться про
персональне направлення окремих осіб
(а саме військових фахівців), про які в
документах Збройних Сил України не
збереглось згадки після відокремлення
України від СРСР.

Аналогічна позиція висвітлена у листі
Верховного суду України від 1 травня 2012
року висновки Верховного Суду України,
викладені у рішеннях, прийнятих за
результатами розгляду заяв про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 237 КАС України,
за 2010 - 2011 pp.», згідно якої, дослівно: «У
зв'язку з тим, що у Переліку держав і
періодів бойових дій на їх території,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів від 8 лютого 1994 p. N 63 "Про
організаційні заходи застосування
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту", відсутні республіки
Закавказзя, а також за змістом примітки
6 до зазначеного переліку стосовно
можливості визнання осіб учасниками
бойових дій, якщо такі мали місце в
інших країнах після грудня 1979 p., та не
зазначені у Переліку, її положення
поширюються лише на військових
фахівців, які направлялися Генеральним
штабом збройних Сил колишнього Союзу PCP
у країни, на території яких велися
бойові дії і пільги ім надавалися на
підставі довідок 10 Головного
управління Генерального штабу
збройних Сил СРСР про їх особисту
участь у бойових діях (постанова
Верховного Суду України від З жовтня 2011
р. у справі N 21-162а11)».

Враховуючи наведене, рішення ГУМВС
щодо відмови ОСОБА_1 у наданні статусу
учасника бойових дій, є цілком
обґрунтованим та таким, що відповідає
нормам чинного законодавства, а
аргументи позивача для його
спростування та скасування судом -
відсутні.

Разом з тим, листом від 16.07.2010 року №
1083.11.13-10 Вищий адміністративний суд
України довів правову позицію
Верховного Суду України з означеного
питання , викладену в Постанові
Верховного Суду України від 18.05.2010 року.

Відповідно до статті 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на викладене, колегія суддів
не вбачає підстав для скасування
постанови суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи
апеляційної скарги являються
безпідставними та необґрунтованими та
не спростовують висновків суду першої
інстанції, правова оцінка доказів дана
вірно, а відтак у задоволенні
апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
10.10.2013 року у справі №813/4869/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів з
моменту набрання нею законної сили
може бути подана касаційна скарга
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
В. Улицький

Судді:
Р. Гулид

С.Кузьмич

Повний текст ухвали виготовлено та
підписано 26.02.2014 року