Справа № К-33256/10-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" лютого 2014 р. м. Київ
К-33256/10

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

секретар судового засідання Василенко
І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в порядку касаційного
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Служби зовнішньої
розвідки України, Кабінету Міністрів
України про зобов'язання вчинити певні
дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову окружного адміністративного
суду м. Києва від 21 травня 2010 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 вересня
2010 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що пунктом 2 постанови від 27 червня
2007 року № 888-6 (гриф «таємно») Кабінет
Міністрів України фактично надав
можливість відповідним державним
установам, за рішенням їх керівництва,
приймати рішення та вчиняти дії, що
суперечать вимогам Закону України «Про
розвідувальні органи України», а також
інших актів національного
законодавства. Зокрема, відповідно до
вказаної постанови поширено дію абзацу
8 статті 9 Закону України «Про
розвідувальні органи України» на осіб,
які не є суб'єктами, чітко визначеними
зазначеною нормою Закону, що в свою
чергу грубо порушує вимоги статті 15
цього Закону. На виконання зазначеного
акту Уряду Головою Служби зовнішньої
розвідки України було видано накази
від 26 жовтня 2007 року № 0017 та від 24
лютого 2009 року № 04 (гриф «таємно»).
Даними відомчими актами дію пункту 2
постанови Кабінету Міністрів України
від 27 червня 2007 року № 888-6 неправомірно
поширено на співробітників кадрового
складу розвідувальних органів, які
відповідно до абзацу 3 статті 17 Закону
України «Про розвідувальні органи
України» обіймають посади у
центральних органах виконавчої влади,
на яких поширюється дія законодавчих
актів України щодо проходження
державної та дипломатичної служби,
порядку формування оплати праці та
оподаткування державних службовців
тощо. Тобто фактично за рахунок
заробітної плати співробітників
кадрового складу розвідувальних
органів, які відповідно до абзацу 2
статті 17 Закону України «Про
розвідувальні органи України»
обіймають посади у центральних органах
виконавчої влади, формується
спеціальний фонд бюджету та
спрямовується на фінансування системи
розвідувальних органів. Це призвело до
примусового вилучення у
співробітників кадрового складу
розвідувальних органів заробітної
плати у повному обсязі (посадових
окладів, премій, виплат допомоги по
тимчасовій непрацездатності, доплати
за ранги, надбавки за вислугу років на
державній службі та інших надбавок),
джерелом якої є Державний бюджет
України та сплаченої за повноцінне
виконання ними службових обов'язків у
зазначених державних органах. Крім
того, зазначені накази Голови Служби
зовнішньої розвідки України не пройшли
державну експертизу щодо їх
відповідності Конституції та законам
України, а також державну реєстрацію у
Міністерстві юстиції України, що є
порушенням абзацу 3 пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
затвердження Положення про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств та інших органів
виконавчої влади» від 28 грудня 1992 року
№ 731 та вимог наказу Міністерства
юстиції України «Про вдосконалення
порядку державної реєстрації
нормативно-правових актів у
Міністерстві юстиції України та
скасування рішення про державну
реєстрацію нормативно-правових актів»
від 12 квітня 2005 року № 34/5.

Просив з урахуванням уточнення
позовних вимог визнати нечинним з
моменту видання пункт 2 постанови
Кабінету Міністрів України від 27
червня 2007 року № 888-6; визнати
нечинними з моменту видання накази
Голови Служби зовнішньої розвідки
України від 26 жовтня 2007 року № 0017 та від
24 лютого 2009 року № 04; стягнути зі Служби
зовнішньої розвідки України кошти на
відшкодування шкоди, завданої позивачу
незаконним рішенням відповідача, у
розмірі фактичної суми грошових
коштів, примусово вилучених у позивача
на виконання наказів Голови Служби
зовнішньої розвідки України від 26
жовтня 2007 року № 0017 та від 24 лютого 2009
року № 04 у період з 1 грудня 2007 року до
дати прийняття судом рішення в справі;
стягнути зі Служби зовнішньої розвідки
України кошти на відшкодування шкоди,
завданої позивачу незаконним рішенням
відповідача, у розмірі, що з
урахуванням офіційно визначеного
рівня інфляції в Україні дозволить
компенсувати позивачу реальні збитки,
пов'язані з знеціненням грошових
коштів, примусово вилучених у мене на
виконання наказів Голови Служби
зовнішньої розвідки України від 26
жовтня 2007 року № 0017 та від 24 лютого 2009
року № 04 у період з 1 грудня 2007
року до дати прийняття судом рішення в
справі.

Постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
травня 2010 року в задоволенні позову
ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 вересня
2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_1
залишено без задоволення, а постанову
окружного адміністративного суду м.
Києва від 21 травня 2010 року - без змін.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судами неповне з'ясування обставин, які
мають значення у справі, та порушення
норм чинного процесуального та
матеріального законодавства, що
призвело до неправильного вирішення
даного спору, позивач просить
скасувати постановлені рішення судів
першої та апеляційної інстанцій та
ухвалити нове судове рішення, яким
задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи по суті
встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив службу на офіцерських
посадах в Службі зовнішньої розвідки
України.

В період проходження позивачем служби
Кабінетом Міністрів України було
прийнято постанову від 27 червня 2007 року
№ 888-6 (гриф «таємно»), одним із пунктів
якої було врегульовано питання про
використання коштів.

На виконання зазначеної постанови
Головою Служби зовнішньої розвідки
України видано накази від 26 жовтня 2007
року № 0017 та від 24 лютого 2009 року № 04
(гриф «таємно»).

Позивач вважає, що цими відомчими
актами дію пункту 2 зазначеної
постанови Уряду неправомірно поширено
на нього як співробітника кадрового
складу розвідувальних органів, який
відповідно до абзацу 3 статті 17 Закону
України «Про розвідувальні органи»
обіймав посади у центральних органах
виконавчої влади і на якого
поширюється дія законодавчих актів
України щодо проходження державної та
дипломатичної служби, порядок
формування оплати праці та
оподаткування державних службовців
тощо.

Відповідно до частин 1, 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася, або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

За правилами частини 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, прийшов до
висновку, що позивач пропустив строк
звернення до суду. Позивач з
оскаржуваним нормативно-правовим
актом Уряду ознайомився з 26 жовтня 2007
року, а до суду звернувся 14 жовтня 2009
року, тобто з пропущенням річного
строку звернення до адміністративного
суду, визначеного статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, доказів щодо поважних причин
пропущення строку звернення до суду не
надав. Представник Кабінету Міністрів
України наполягав на відмові у
задоволенні позову в зв'язку з
пропуском позивачем строку звернення
до суду.

Позивач із заявою про поновлення
строку до суду не звертався.

Позивач у доводах касаційної скарги
зазначає, що строк звернення до суду не
пропустив, оскільки з текстом
постанови Кабінету Міністрів України
від 27 червня 2007 року № 888-6 (гриф
«таємно») він був ознайомлений 12 серпня
2009 року лише після неодноразових усних
звернень та двох доповідних записок
від 11 червня 2009 року №2/1/7800 та
від 23 липня 2009 року №2/1/9886, надісланих
на ім'я Голови Служби зовнішньої
розвідки України. Крім того, інформація
щодо дат ознайомлення міститься у
Висновку за результатами службового
розслідування від 29 вересня 2009
року, проведеного Службою зовнішньої
розвідки України стосовно позивача
(гриф «таємно»).

Проте в пояснювальній записці щодо
хронології та обставин виникнення
спору, наданій у судове засідання суду
першої інстанції (а.с.19), позивач
зазначив, що у січні 2008 року
керівництвом Департаменту Служби
зовнішньої розвідки України його в
усному порядку було проінформовано про
видання наказу Голови Служби
зовнішньої розвідки України, згідно
якого співробітники повинні здавати до
фінансово-економічного управління
Служби зовнішньої розвідки України 50%
коштів, нарахованих по відомству
коштів, та надавати письмовий
детальний звіт щодо статей витрат 50%
коштів, що залишаються у розпорядженні.

Враховуючи викладене, суди першої та
апеляційної інстанцій прийшли до
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог, оскільки
позивачем пропущено річний строк
звернення до суду.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
постановлені з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
доводами касаційної скарги, висновки,
викладені в судових рішеннях, не
спростовуються, підстави для їх
скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 160 ч.3, 167 ч.2, 210, 220, 221,
223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

у х в а л
и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
травня 2010 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 27 вересня 2010 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.