Справа № 2а-19062/10/2670
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2013-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
За позовомВерховної Ради України;До
Державної виконавчої служби
України;Провизнання протиправними дій,
скасування постанови про накладення
Колегія суддів у складі:
Головуючий суддя - Вовк П.В.,
Судді: Данилишин В.М., Огурцов О.П.
В порядку письмового провадження
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
24 грудня 2010 року до Окружного
адміністративного суду міста Києва
звернулась Верховна Рада України з
позовом до Відділу примусового
виконання рішень Департаменту
державної виконавчої служби України
про визнання протиправними дій,
скасування постанови про накладення
В судовому засіданні 14 січня 2011 року
судом було здійснено заміну
неналежного відповідача Відділ
примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби України на Департамент
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України.
Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 січня 2011 року в задоволенні даного
адміністративного позову було
Не погоджуючись з зазначеною
постановою суду першої інстанції,
позивач оскаржив її в апеляційному
Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 31 травня 2011
року апеляційна скарга Верховної Ради
України була залишена без задоволення,
а рішення Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14 січня 2011 року -
Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 14 листопада 2013 року,
прийнятою за наслідком перегляду
справи в касаційному порядку,
касаційну скаргу позивача було
задоволено частково, постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 14 січня 2011 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 31 травня 2011
року - скасовано та направлено справу
на новий розгляд до суду першої
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 11 грудня 2013 року
розгляду суддею Вовком П.В. та
призначено судовий розгляд справи на 25
грудня 2013 року об 11:00 год.
Зазначеною ухвалою також було замінено
Департамент державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
як відповідача у справі, його
правонаступником - Державною
виконавчою службою України.
25 грудня 2013 року Окружним
адміністративним судом міста Києва
було отримано письмові заперечення
відповідача проти адміністративного
позову, до яких було додано матеріали
виконавчого провадження № 19655665, що
було відкрито на виконання виконавчого
листа № 2-а-189-1/09 від 01 червня 2010 року.
Також, 25 грудня 2013 року на адресу суду
надійшла заява позивача про розгляд
справи за його відсутності.
Відповідно до вимог ч. 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України - якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
Враховуючи зазначене та з огляду на
відсутність необхідності заслухати
свідка чи експерта, з урахуванням вимог
статті 128 КАС України, суд вирішив
проводити розгляд справи у письмовому
провадженні на підставі наявних
матеріалів справи.
Розглянувши адміністративний позов та
додані до нього матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
фактичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд,-
Як вбачається з матеріалів справи,
постановою Печерського районного суду
м. Києва від 12 травня 2009 року, прийнятою
в порядку, визначеному КАС України,
було задоволено позов ОСОБА_3 до
Верховної Ради України. Своїм рішенням
суд, зокрема, зобов'язав Верховну Раду
України забезпечити ОСОБА_3 жилим
приміщенням для постійного проживання
його та членів його сім'ї у кількості
двох осіб, у межах м. Києва, у
позачерговому порядку, у межах норм
жилої площі, встановлених
На виконання вищезазначеного судового
рішення, державним виконавцем Відділу
примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби України 08 червня 2010 року було
відкрито виконавче провадження № 19655665,
боржником у виконавчому провадженні
визначено Верховну Раду України.

06 вересня 2010 року державним виконавцем
була винесена вимога, якою Верховну
Раду України зобов'язано протягом
трьох робочих днів з моменту отримання
вимоги надати у письмовому вигляді
інформацію про наслідки виконання
виконавчого листа.

07 грудня 2010 року за невиконання рішення
суду та вимоги державного виконавця
від 06 вересня 2010 року, головним
державним виконавцем Департаменту
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України Бондарем
Валерієм Миколайовичем було винесено
постанову про накладення штрафу, якою
на Верховну Раду України було
накладено штраф у розмірі 340, 00 грн.

Також, 07 грудня 2010 року державним
виконавцем було винесено другу вимогу
про зобов'язання позивача протягом
трьох робочих днів з моменту отримання
вимоги надати у письмовому вигляді
інформацію про наслідки виконання
виконавчого листа.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою про накладення штрафу та
діями виконавчого органу щодо
направлення вимоги про надання
інформації стосовно наслідків
виконання виконавчого листа, позивач
звернувся до суду за захистом своїх
прав, порушених, на його думку,
неправомірними діями відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд прийшов
до висновку про часткову
обґрунтованість позовних вимог
виходячи з наступного.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 17 Закону України
«Про виконавче провадження»,
відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою такі виконавчі документи -
виконавчі листи, що видаються судами, і
накази господарських судів, у тому
числі на підставі рішень третейського
суду та рішень Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 25 вказаного
Закону, державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 75 Закону
України «Про виконавче провадження»,
після відкриття виконавчого
провадження за виконавчим документом,
що зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець перевіряє
виконання рішення не пізніше ніж на
наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Таким чином, умови накладення
державним виконавцем штрафу на
боржника за самостійне не виконання
рішення суду, визначені статтею 89
Закону України «Про виконавче
провадження», положеннями якої
передбачено, що у разі невиконання без
поважних причин у встановлений
державним виконавцем строк рішення, що
зобов'язує боржника виконати певні дії,
та рішення про поновлення на роботі
державний виконавець виносить
постанову про накладення штрафу на
боржника - фізичну особу від десяти до
двадцяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян; на посадових осіб -
від двадцяти до сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на боржника - юридичну особу -
від сорока до шістдесяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян та встановлює новий строк
виконання.

Виходячи з системного тлумачення
зазначеної правової норми, суд
приходить до висновку про те, що її
положеннями передбачено не лише
диференціацію розмірів штрафів в
залежності від статусу боржника, але й,
зокрема, коло осіб, щодо яких такі
штрафи можуть бути застосовані. До кола
таких осіб, відповідно, законодавчо
включені лише юридичні та фізичні
особи.

Крім того, з положень ч. 2 статті 8 Закону
України «Про виконавче провадження»
вбачається, що боржником, як стороною у
виконавчому провадженні, є фізична або
юридична особа, визначена виконавчим
документом.

Між тим, згідно статті 6 Конституції
України, державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

Відповідно до положень Конституції
України, Верховна Рада України є єдиним
органом законодавчої влади в Україні
та, відповідно, представницьким
органом державної влади, що здійснює
свою діяльність на колегіальній
основі, шляхом прийняття рішень
народними депутатами України на
пленарних засіданнях Верховної Ради
України.

Також, відповідно до спеціального
витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців від 27 грудня 2013 року
вбачається, що в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців відсутні відомості
про Верховну Раду України як юридичну
особу.

Таким чином, правомірною є позиція
позивача про те, що Верховна Рада
України не є юридичною особою та не має
рахунків, з яких можливо було б
сплатити встановлений державним
виконавцем штраф.

Водночас, статтею 1 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено, що
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вказаних положень
законодавства вбачається, що державний
виконавець зобов'язаний вживати всіх
передбачених законом засобів для
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 статті 263
КАС України, за наявності обставин, що
ускладнюють виконання судового
рішення (відсутність коштів на рахунку,
відсутність присудженого майна в
натурі, стихійне лихо тощо), державний
виконавець може звернутися до
адміністративного суду першої
інстанції, незалежно від того, суд якої
інстанції видав виконавчий лист, що
видав виконавчий лист, із поданням, а
особа, яка бере участь у справі, та
сторона виконавчого провадження - із
заявою про відстрочення або
розстрочення виконання, зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення. Питання
про відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення може бути розглянуто також за
ініціативою суду.

Отже, об'єктивно існуюча як
неможливість виконання судового
рішення, так і наявність підстав, що
перешкоджають його виконанню, може
бути підставою, зокрема, для зміни чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, державним виконавцем не була
використана законодавчо надана
можливість звернутися до суду з
поданням, зокрема, про зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення.

Необхідно звернути увагу, що зазначена
обставина була визначена Вищим
адміністративним судом України в
ухвалі від 14 листопада 2013 року
підставою для направлення справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, на думку суду,
посадовою особою органу Департаменту
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України було
передчасно та необґрунтовано прийнято
оскаржуване рішення від 07 грудня 2010
року про накладення на позивача штрафу
в розмірі 340, 00 грн. за невиконання
рішення суду та вимоги державного
виконавця, а тому адміністративний
позов в частині вимог про скасування
такого рішення підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправними дій головного
державного виконавця щодо направлення
Верховній Раді України вимоги про
надання інформації стосовно наслідків
виконання виконавчого листа, необхідно
зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 5 Закону
України «Про виконавче провадження»,
вимоги державного виконавця щодо
виконання рішень обов'язкові для всіх
органів, організацій, посадових осіб,
фізичних і юридичних осіб на території
України.

Державному виконавцю повинні бути
безоплатно надані у встановлений ним
строк інформація, документи або їх
копії, необхідні для здійснення його
повноважень.

Суд звертає увагу на те, що вимоги
державного виконавця, відповідно до
наведеної правової норми, можуть бути
звернені і до органів державної влади,
в тому числі, Верховної Ради України як
боржника у виконавчому провадженні №
19655665.

Виходячи з цього, та оскільки, як вже
було вказано вище, державний
виконавець зобов'язаний вживати всіх
передбачених законом засобів для
виконання рішень судів і йому
законодавчо надано право звертатися до
органів, організацій, посадових осіб,
фізичних і юридичних осіб на території
України з вимогами про надання
інформації, суд не вбачає
протиправності в діях головного
державного виконавця Департаменту
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України Бондара
В.М. щодо направлення Верховній Раді
України вимоги про надання інформації
стосовно наслідків виконання
виконавчого листа № 2-а-189-1/09 виданого
Печерський районним судом м. Києва 01
червня 2010 року. А тому в цій частині
вимог адміністративний позов
задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 161 КАС України, під
час прийняття постанови суд вирішує
наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці данні
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів та
висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України,
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України,
матеріалів справи, суд приходить до
висновку про те, що вимоги позивача
підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 128, 160-163 КАС України
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Верховної Ради
України до Державної виконавчої служби
України про визнання протиправними
дій, скасування постанови про
накладення штрафу - задовольнити
частково.

Визнати протиправною та скасувати
постанову головного державного
виконавця Департаменту державної
виконавчої служби Міністерства
юстиції України Бондара Валерія
Миколайовича від 07 грудня 2010 року про
накладення штрафу на Верховну Раду
України у розмірі 340, 00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254
КАС України, набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого цим
Кодексом, якщо таку скаргу не було
подано.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови за
правилами, встановленими статтями 185-187
КАС України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
П.В. Вовк

Судді
В.М. Данилишин

О.П. Огурцов