Справа № 804/2447/14
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

13 лютого 2014 р. Справа № 804/2447/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Озерянської С.І.,
розглянувши матеріали позовної заяви
ОСОБА_1 до Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу про визнання
протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ

До Дніпропетровського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Довгинцівського районного суду м.
Кривого Рогу, в якому позивач просить
визнати протиправними дії відповідача,
направлені на обмеження
конституційного права на доступ до
суду .

Дослідивши матеріали справи та
проаналізувавши чинне законодавство,
суд вважає, що у відкритті провадження
необхідно відмовити з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 28 серпня 2013
Довгинцівським районним судом м.
Кривого Рогу було ухвалено заочне
рішення, яким задоволені позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства комерційний банк «Надра» та
стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2
заборгованість по кредитному договору.

28.12.2012 року позивач до суду направив
заяву про перегляд заочного рішення
Довгинцівського районного суду м.
Кривого Рогу від 28.08.2013 року.

10 січня 2014 року Довгинцівський
районний суд м. Кривого рогу постановив
ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 про перегляд
заочного рішення Довгинцівського
районного суд м. Кривого рогу від 28.08.2013
року повернув відповідачу.

Не погодившись із заначеною ухвалою
було подано апеляційну скаргу .

Ухвалою від 28.01.2014 року Довгинцівський
районний суд м. Кривого Рогу
постановив повернути відповідачу
ОСОБА_1 апеляційну скаргу на ухвалу від
10.01.2014 року.

Протиправність дій відповідача, які на
думку позивача порушують його право на
апеляційне оскарження, стали підставою
для звернення до адміністративного
суду з даним позовом.

Частинами ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

У низці рішень Європейський суд з прав
людини неодноразово зазначалось, що
право на суд, окремим аспектом якого є
право на доступ до правосуддя, не є
абсолютним (у рішеннях: «Голдер проти
Великої Британії» від 21 лютого 1975 року,
«де Жуффр де ля Прадель проти Франції»
від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі. Проте в зазначених вище
випадках між позивачами та судами
(відповідачами) такі правовідносини не
виникають, тому такі справи не можуть
бути підсудні судам загальної
юрисдикції.

Так, пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду, від 20.05.2013, № 8
"Про окремі питання юрисдикції
адміністративних судів" визначено, що
відповідно до роз'яснень, викладених у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року N 6 "Про
деякі питання, що виникають у судовій
практиці при прийнятті до провадження
адміністративних судів та розгляді
ними адміністративних позовів до судів
і суддів", у розумінні положень частини
першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3,
статті 17, частини третьої статті 50 КАС
України суди та судді при розгляді ними
цивільних, господарських,
кримінальних, адміністративних справ
та справ про адміністративні
правопорушення не є суб'єктами владних
повноважень, які здійснюють владні
управлінські функції, і не можуть бути
відповідачами у справах про оскарження
їхніх рішень, дій чи бездіяльності,
вчинених у зв'язку з розглядом судових
справ.

Тобто дії суду (судді), вчинені при
виконанні ним своїх обов'язків щодо
здійснення правосуддя (самостійного
виду державної діяльності, яка
здійснюється шляхом розгляду і
вирішення у судових засіданнях в
особливій, встановленій законом,
процесуальній формі адміністративних,
цивільних, кримінальних та інших
справ), є не управлінськими, а
процесуальними, і оскаржуються у
порядку, визначеному процесуальними
законами.

У порядку адміністративного
судочинства можуть бути оскаржені
акти, дії або бездіяльність посадових і
службових осіб судів, що належать до
сфери управлінської діяльності. Але ж в
даному випадку, спірні правовідносини
перебувають за межами такої
управлінської діяльності, а
перебувають, як зазначалось вище в
площинні здійснення правосуддя у
процесуальній формі адміністративного
судочинства.

За змістом частини другої статті 4
Кодексу адміністративного судочинства
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на всі
публічно-правові спори, крім спорів,
для яких законом встановлений інший
порядок судового вирішення.

З огляду на вищезазначене, суд
приходить до висновку, що зазначений
спір не пов'язаний із захистом прав,
свобод чи інтересів у
публічно-правових відносинах від
порушень з боку органів державної
влади, в даному випадку відповідач,
оскільки оскаржені позивачем дії є
вчиненими в межах та пов'язаного з цим
здійсненні правосуддя, а тому
законність таких дій може перевірятися
лише судами вищої інстанції в порядку,
передбаченому процесуальним законом. В
даному випадку відсутня обов'язкова
ознака, яка визначає юрисдикцію
адміністративного суду, це наявність
публічно-правового спору, суб'єкт
владних повноважень (відповідачі) в
даному випадку перебуває за межами цих
відносин.

Суд вважає, що законність
процесуальних актів і дій
(бездіяльності) суддів, вчинених при
розгляді конкретної справи, не може
перевірятися за межами передбаченого
законом процесуального контролю.
Намагання зробити це в конкретній
справі шляхом подання окремого позову
є протиправним втручанням у здійснення
правосуддя й посягання на процесуальну
незалежність (ст.ст. 126, 129 Конституції
України).

У пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 13 червня 2007
року «Про незалежність судової влади»
зазначено, що виключне право перевірки
законності та обґрунтованості судових
рішень має відповідний суд згідно з
процесуальним законодавством.
Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається.

Прийняття до розгляду будь-якими
особами чи органами, крім відповідного
апеляційного або касаційного суду,
заяв, у яких оскаржуються судові
рішення, їх розгляд, витребування від
судів інформації про судові справи у
зв'язку з такими заявами, направлення
заяв судам, вимоги до суддів про
встановлення контролю за розглядом
справи судом чи суддею є порушенням
незалежності та самостійності суду
(пункт 12 зазначеної постанови).

Аналогічної позиції дотримується і
Консультативна рада європейських
суддів, яка в пункті 57 висновку № 11 (2008)
до уваги Комітету Міністрів ради
Європи щодо якості судових рішень
зазначає, що зміст конкретних судових
рішень контролюється насамперед за
допомогою процедур апеляції або
перегляду рішень у національних судах
та за допомогою права на звернення до
Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої
Консультативної ради щодо принципів та
правил, які регулюють професійну
поведінку суддів, зокрема питання
етики, несумісної поведінки та
безсторонності, зазначено, що за
загальним принципом судді повинні
персонально бути повністю звільненими
від відповідальності стосовно
претензій, які пред'являються їм у
зв'язку з добросовісним здійсненням
ними своїх функцій. Судові помилки щодо
юрисдикції чи процедури судового
розгляду, у визначенні чи застосуванні
закону, здійсненні оцінки свідчень
повинні вирішуватися за допомогою
апеляції; інші суддівські порушення,
які неможливо виправити в такий спосіб
(у тому числі, наприклад, надмірне
затримання вирішення справи), повинні
вирішуватися щонайбільше поданням
позову незадоволеної сторони проти
держави.

Внаслідок чого, суд не може розглядати
та вирішувати спір по сутті заявлених
вимог, та надавати не притаманні йому
висновки щодо законності вчинених дій
відповідачем. Надання такої оцінки
перебуває за межами його компетенції.

З урахуванням наведеного суд вважає, що
ці позовні вимоги не підлягають
розгляду в порядку адміністративного
судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 109 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суддя відмовляє у відкритті
провадження в адміністративній справі,
якщо заяву не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст.109, 160, 165 Кодексу адміністративного
судочинства України суд,-

УХВАЛИВ

Відмовити у відкритті провадження в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу про визнання
протиправними дій.

Копію ухвали направити позивачу, разом
із позовною заявою та усіма доданими до
неї матеріалами.

Ухвала суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд в порядку та в
строки, встановлені статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя С.І.
Озерянська