Справа № 801/604/14
Суддя: Тоскіна Г.Л.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2014 року (13:41) Справа №801/604/14

Окружний адміністративний суд
Автономної Республіки Крим у складі
колегії суддів головуючого судді
Тоскіної Г.Л., суддів Латиніна Ю.А.,
Кащеєвої Г.Ю., за участю секретаря
судового засідання Марчевської К.В.,

представника позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Глєбова С.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Державної інспекції України з
безпеки на морському та річковому
транспорті

про визнання протиправним та
скасування наказу, поновлення на
роботі та стягнення

Обставини справи: ОСОБА_3 (надалі
-позивач) звернувся до Окружного
адміністративного суду АР Крим з
адміністративним позовом до Державної
інспекції України з безпеки на
морському та річковому транспорті
(надалі - відповідач), в якому просить з
урахуванням уточненого
адміністративного позову: визнати
незаконним та скасувати наказ
Державної інспекції України з безпеки
на морському та річковому транспорті №
459к від 05.09.2013; поновити ОСОБА_3 на посаді
головного державного інспектора
відділу оперативного контролю з
безпеки на морському транспорті
Севастопольського міжрегіонального
управління Департаменту державного
нагляду та контролю з безпеки на
морському та річковому транспорті;
стягнути на користь ОСОБА_3 з Державної
інспекції України з безпеки на
морському та річковому транспорті
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 24.09.2013; стягнути на користь
ОСОБА_3 з Державної інспекції України з
безпеки на морському та річковому
транспорті середній заробіток за весь
час затримки видачі трудової книжки по
день її видачі; стягнути на користь
ОСОБА_3 з Державної інспекції України з
безпеки на морському та річковому
транспорті суми компенсації моральної
шкоди у розмірі 50000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказ
№ 459к від 05.09.2013 прийнятий з порушенням
вимог трудового законодавства. Позивач
вказує, що заява про припинення
трудового договору за згодою сторін
була написана позивачам під тиском,
заява не містить дати звільнення та
дати написання, при цьому зазначена
заява була відкликана позивачем. У
зв'язку з чим, на думку позивача,
звільнення проведено за ст. 38 КЗпП
України. Враховуючи, що позивач
відкликав раніше подану заяву, у
відповідача були відсутні підстави для
прийняття спірного наказу. Окрім того,
позивач був звільнений у період
знаходження на лікарняному. Позивач
зазначає, що Державною інспекцією
України з безпеки на морському та
річковому транспорті порушені вимоги
ст. 47 КЗпП України щодо своєчасного
направлення трудової книжки, тому, на
думку позивача, відповідач повинен
виплатити середній заробіток за весь
час затримки видачі трудової книжки.
Крім того, незаконними діями Державної
інспекції України з безпеки на
морському та річковому транспорті
позивачу заподіяна моральна шкода, яка
в силу ст. 237-1 КЗпП України підлягає
відшкодуванню робітнику.

Представник позивача під час розгляду
справи наполягав на задоволенні
позовних вимог з підстав, викладених в
позовній заяві, надав пояснення по суті
спору.

Представник відповідача проти
задоволення адміністративного позову
заперечував зазначивши, що звільнення
позивача за згодою сторін здійснено з
дотриманням вимог КзпП України, у
зв'язку з подачею власноручної заяви,
відповідно до якої позивачем
визначений останній робочий день -
останній день відпустки, що і стало
підставою для прийняття спірного
наказу. Представник відповідача
підкреслив, що обмежень щодо
звільнення працівника за угодою сторін
під час його тимчасової
непрацездатності трудовим
законодавством України не передбачено.
При цьому законодавством також не
встановлено відповідного порядку чи
строків припинення трудового договору
за угодою сторін, у зв'язку з чим вони
визначаються працівником і власником
або уповноваженим ним органом у
кожному конкретному випадку за
домовленістю. Щодо про примусового
написання ОСОБА_3 заяви про звільнення
за угодою сторін, то представник
відповідача зазначив, що позивач до
правоохоронних органів стосовно
застосування до нього фізичного
насильства або психологічного впливу
(шантажу) не звертався, будь-яких
перевірок щодо з'ясування
уповноваженими органами не
проводилося. Представник відповідача
також підкреслив, що вимоги ст. 47 КЗпП
України Інспекцією не порушені,
позивачу неодноразово були направлені
відповідні заяви з пропозиціями
отримання трудової книжки або надання
згоди на її направлення засобами
поштового зв'язку. Окрім того,
представник відповідача зазначив про
пропуск позивачем строку звернення до
суду, у зв'язку з чим просив залишити
позовну заяву без розгляду.

В обґрунтування правової позиції
представником відповідача надані
письмові заперечення на
адміністративний позов.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази, надані сторонами,
вислухавши пояснення представників
сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач проходив державну службу в
Державній інспекції України з безпеки
на морському та річковому транспорті.
Наказом № 28-к від 23.01.2012 був призначений
на посаду виконуючого обов'язки
начальника Севастопольського
міжрегіонального управління
Департаменту державного нагляду та
контролю з безпеки на морському та
річковому транспорті Державної
інспекції України з безпеки на
морському та річковому транспорті.

Наказом №241-к від 30.05.2013 ОСОБА_3
переведений на посаду головного
державного інспектора
Севастопольського міжрегіонального
управління Департаменту державного
нагляду та контролю з безпеки на
морському та річковому транспорті
Державної інспекції України з безпеки
на морському та річковому транспорті.

Згідно з наказом №190-к від 30.04.2013
позивач переведений на посаду
головного державного інспектора
відділу оперативного контролю з
безпеки на морському транспорті
Севастопольського міжрегіонального
управління Департаменту державного
нагляду та контролю з безпеки на
морському та річковому транспорті
Державної інспекції України з безпеки
на морському та річковому транспорті.

Відповідно до наказу № 459-к від 05.09.2013
ОСОБА_3 був звільнений з посади
головного державного інспектора
відділу оперативного контролю з
безпеки на морському транспорті
Севастопольського міжрегіонального
управління Департаменту державного
нагляду та контролю з безпеки на
морському та річковому транспорті з
24.09.2013 за угодою сторін, на підставі п. 1
ст. 36 КЗпП України.

Не погодившись з зазначеним наказом,
позивач звернувся до суду.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість позовних вимог, суд
зазначає наступне.

Оцінюючи правомірність рішення та дій
відповідача, суд керувався критеріями,
закріпленими у частині 3 статті 2 КАС
України, які певною мірою відображають
принципи адміністративної процедури,
які повинні дотримуватися при
реалізації дискреційних повноважень
владні суб'єкти.

Згідно з Положенням про Державну
інспекцію України з безпеки на
морському та річковому транспорті,
затвердженим Указом Президента
України від 08.04.2011 № 447 (далі -
Положення), Укрморрічінспекція є
центральним органом виконавчої влади.

Укрморрічінспекція у своїй діяльності
керується Конституцією та законами
України, актами Президента України та
Кабінету Міністрів України, наказами
Міністерства інфраструктури України,
іншими актами законодавства України, а
також дорученнями Президента України
та Віце- прем'єр-міністра України -
Міністра інфраструктури України.

Голова Укрморрічінспекції відповідно
до повноважень, визначених у пункті 15
Положення, призначає на посади та
звільняє з посад державних службовців
і працівників апарату
Укрморрічінспекції.

Суспільні відносини, пов'язані зі
створенням правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу, регулює Закон
України від 16 грудня 1993 року N 3723-ХІІ
"Про державну службу". Згідно зі
статтями 9 і 30 цього Закону правовий
статус окремих категорій державних
службовців регулюється Конституцією
України, спеціальними законами та
Кодексом законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ст. 21 КЗпП України,
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 вказаного Кодексу
передбачено, що трудовий договір може
бути: 1) безстроковим, що укладається на
невизначений строк; 2) на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін; 3) таким, що укладається на час
виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір
укладається у випадках, коли трудові
відносини не можуть бути встановлені
на невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов
її виконання, або інтересів працівника
та в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

У відповідності до частини 3 статті 23
Кодексу Законів про працю України
укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є угода сторін.

Суд зауважує, що припинення трудового
договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП
застосовується у випадку взаємної
згоди сторін трудового договору, але
пропозиція (ініціатива) про припинення
трудового договору за цією підставою
може виходити як від працівника, так і
від власника або уповноваженого ним
органу. Отже, стороною, що ініціює
звільнення за згодою сторін, може бути
як працівник, так і роботодавець. Тобто
ініціювати звільнення може також
роботодавець, при чому законодавство
не вимагає обов'язкового оформлення
письмового документа, що ініціює
звільнення, а тому ініціатива щодо
звільнення може бути висловлена
роботодавцем іншій стороні усно.
Оформлення письмового повідомлення
роботодавця про ініціацію розірвання
трудового договору за згодою сторін є
бажаним, але не обов'язковим.

Відповідно до пункту 8 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» судам необхідно мати
на увазі, що при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п. 1
ст. 36 КЗпП (за угодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Отже, сама по собі згода власника або
уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо
не було домовленості сторін про цю
підставу припинення трудового
договору. В останньому випадку
звільнення вважається проведеним з
ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

За угодою сторін може бути припинено як
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, так і строковий
трудовий договір. Припинення трудового
договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не
передбачає попередження про
звільнення ні від працівника, ні від
власника або уповноваженого ним
органу.

Частиною першою статті 3 Закону України
«Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР
визначено, що за бажанням працівника у
разі його звільнення (крім звільнення
за порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення в цьому разі є
останній день відпустки.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11
Закону України «Про відпустки» щорічна
відпустка повинна бути перенесена на
інший період або продовжена в разі
тимчасової непрацездатності
працівника, засвідченої у
встановленому порядку.

Відповідно до статті 80 КЗпП України
щорічна відпустка повинна бути
перенесена на інший період або
продовжена у разі тимчасової
непрацездатності працівника,
засвідченої у встановленому порядку. У
разі перенесення щорічної відпустки
новий термін її надання встановлюється
за згодою між працівником і власником
або уповноваженим ним органом. Якщо
причини, що зумовили перенесення
відпустки на інший період, настали під
час її використання, то невикористана
частина щорічної відпустки надається
після закінчення дії причин, які її
перервали, або за згодою сторін
переноситься на інший період з
додержанням вимог статті 12 Закону
України «Про відпустки».

З наведених вимог закону вбачається, що
продовження невикористаної частини
щорічної відпустки через хворобу
працівника під час відпустки
узгоджується сторонами у цих
правовідносинах.

Судом встановлено, що відповідно до
заяви ОСОБА_3 від 03.09.2013, останній
висловив проханням надати йому
відпустку за 2013 рік терміном на 21 день з
04.09.2013, останній день якої вважати днем
звільнення.

За наслідком отриманої заяви позивача,
відповідачем було видано накази від
03.09.2013 №328 к/в «Про відпустку», яким
ОСОБА_3 надано основну щорічну
відпустку з 04.09.2013 по 24.09.2013 та від 05.09.2013
№459 к «З особового складу», яким ОСОБА_3
звільнено із займаної посади 24.09.2013 за
угодою сторін, відповідно до пункту 1
статті 36 КЗпП України.

Отже, судом встановлено, що виходячи з
заяви від 03.09.2013 та наказу від 05.09.2013
№459к сторони домовилися про усі
істотні умови, з якими закон пов'язує
можливість припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 КЗпП.

Тому твердження представника позивача
про відсутність домовленості щодо
строку припинення трудового договору
саме з 24.09.2013 суд вважає безпідставними.

При цьому, не зазначення у заяві від
03.09.2013 дати припинення трудового
договору у цифровому значенні не
змінює характер спірних правовідносин,
оскільки у заяві читко визначено, що
останнім робочим днем вважається
останній день відпустки, тобто 24.09.2013.

Слід наголосити, що у цьому випадку
визначення у заяві юридичного факту, з
яким закон пов'язує виникнення
правовідносин (дату припинення
трудового договору за згодою сторін),
не суперечить вимогам трудового
законодавства та відповідає приписам
та умовам п. 1 ст. 36 КЗпП України та ст. 3
Закону України "Про відпустки".

Таким чином, враховуючи встановлені
судом обставини та наведені норми
діючого законодавства, суд дійшов
висновку, що 24.09.2013 це дата звільнення
позивача щодо якої між сторонами
досягнуто згоду.

Суд не бере до уваги доводи
представника позивача про
незаконність спірного наказу у зв`язку
з тим, що підставою для його прийняття
було визначена ст. 22 Закону України
«Про відпустки», оскільки зазначена
обставини, на думку суду, не свідчить
про протиправність прийняття спірного
наказу.

Суд вважає безпідставними твердження
представника позивача, що основна
відпустка за 2013 рік позивачу була
надана до 24.09.2013, в тому числі додаткова
невикористана відпустка у кількості
семі та чотирнадцяті днів, у зв'язку з
чим, на думку представника позивача,
зазначене свідчить про продовження
його дії, оскільки як вбачається з
наказу №328 к/в від 03.09.2013 позивачу була
надана щорічна основна відпустка у
кількості 21 календарний день з 04.09.2013 по
24.09.2013, до яких входить 7 календарних
днів за період роботи з 23.01.2012 по 22.01.2013
та 14 календарних дня за період роботи з
23.01.2013 по 22.01.2014.

Отже, будь яких порушень з боку
відповідача, судом не встановлено.

З тих же міркувань суд вважає
необґрунтованими твердження
представника позивача, що позивачу вже
була надана основна відпустка за 2013 р.

Окрім того, суд звертає увагу
представника позивача, що наказ від
03.09.2013 №328к/в «Про відпустку» не є
предметом спору у цієї справі, що
виключає можливість надання правової
оцінки зазначеному наказу.

Суд вважає неспроможними доводи
представника позивача, що наказ про
звільнення повинен бути прийнятий саме
у день звільнення позивача та зазначає
наступне.

Суд зауважує, що враховуючи наведені
норми діючого законодавства, видання
наказу саме 05.09.2013 не суперечить
вимогам трудового законодавства,
оскільки норми ст. 36 КЗпП України не
встановлюють імперативних приписів
щодо часу оформлення наказу про
звільнення за згодою сторін.

Отже, КЗпП України не встановлено
відповідного порядку чи строків
припинення трудового договору за
угодою сторін, у зв'язку з чим вони
визначаються працівником і власником
або уповноваженим ним органом у
кожному конкретному випадку за
домовленістю.

Суд також вважає безпідставними
твердження представника позивача
відносно того, що написання заяви про
звільнення із займаної посади не було
добровільним волевиявленням позивача,
так як вона була написана примусово,
оскільки відповідних доказів з цього
приводу позивачем не надано.

Суд ставиться критично до показань
свідка ОСОБА_4, який зазначив, що через
скляні двері він бачив, що тривалий час
велася розмова з позивачем та йому
постійно надавався аркуш паперу,
оскільки ОСОБА_4 безпосередньо не був
присутнім під час розмови позивача з
керівництвом, у зв'язку з чим, на думку
суду, твердження про написання
позивачем заяви від 03.09.2013 під тиском є
його припущенням.

Викликані за клопотанням представника
позивача свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6
взагалі пояснили, що ним не відомі
обставини звільнення позивача з
посади.

Отже, у суду відсутні будь-які докази
застосування до позивача фізичного або
психологічного впливу.

Щодо посилання представника позивача
на відкликання заяви від 03.09.2013, суд
зважає на наступне.

Згідно з поясненнями представника
позивача, ОСОБА_3 була спрямована заява
від 06.09.2013 про відкликання заяви про
звільнення за згодою сторін від 03.09.2013.

Водночас належних та допустимих
доказів направлення заяви 06.09.2013
позивач суду не надав. Наданий
представником позивача фіскальний чек
свідчить про здійснення розрахункової
операції, разом з тим не надає змоги
встановити, яка сама кореспонденція
була відправлена та на яку адресу.
Окрім того, отримання такої заяви
заперечував представник відповідача.

Варто також зазначити, що посилання
позивача на подачу ним заяви від 06.09.2013
про відкликання попередньої заяви про
звільнення є безпідставним, оскільки
анулювання домовленості щодо
звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України
можливо лише при взаємній згоді про це
роботодавця та працівника. Тому
наявність такої заяви від працівника
без відповідної згоди роботодавця є
недостатнім для припинення
домовленості про звільнення
працівника за згодою сторін.

З тих же міркувань суд не бере до уваги
твердження представника позивача про
направлення 10.10.2013 заяви про
відкликання попередньої заяви від
03.09.2013.

Окрім того, варто зазначити, що заява
про відкликання попередньої заяви від
03.09.2013 була направлена позивачем після
прийняття наказу від 05.09.2013 №459 к.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Тобто, законом визначено заборону
звільнення працівника в період
тимчасової непрацездатності з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про те, що оскільки ОСОБА_3
звільнений за п.1 ст. 36 КЗпП України (за
угодою сторін), а не з ініціативи
власника, то положень ч.3 ст.40 КЗпП
України взагалі до спірних
правовідносин не застосовуються.

Судом встановлено, що до 24.09.2013 - дати
припинення трудового договору за
угодою сторін, будь-яких повідомлень
від позивача про невикористану
відпустку у зв'язку із хворобою не
надходило.

Виходячи із зазначених вимог
законодавства та обставин справи у
відповідача були відсутні підстави для
продовження трудового договору після
обумовленої сторонами дати його
припинення.

Доводи позивача щодо психологічного
впливу на нього, порушення процедури
звільнення та відсутності взаємної
згоди сторін щодо дати звільнення
судом не встановлені.

Тому за відсутності взаємної згоди між
позивачем та відповідачем про
анулювання домовленості щодо
звільнення за угодою сторін, а також
зважаючи, що звільнення позивача було
проведено на підставі та у строк,
узгоджені сторонами, суд дійшов
висновку про законність звільнення
ОСОБА_3 за п. 1 ст. 36 КЗпП.

Суд також вважає безпідставними доводи
представника позивача, що спірний
наказ був підписаний особою без
наявності відповідних повноважень на
підписання зазначеного наказу, та
зазначає наступне.

Судом встановлено, що наказ від 05.09.2013
№459 к був підписаний виконуючим
обов'язків Голови Державної інспекції
України з безпеки на морському та
річковому транспорті Б. Некіфоровим.

Згідно з наказом від 30.08.2013 №446 у зв'язку
з відрядженням Соболевського Г.Г,
Голови Державної інспекції України з
безпеки на морському та річковому
транспорті виконання обов'язків Голови
Державної інспекції України з безпеки
на морському та річковому транспорті
здійснює Нікіфоров Б.М., перший
заступник Голови Державної інспекції
України з безпеки на морському та
річковому транспорті, з 01.09.2013 по 06.09.2013.

Враховуюче зазначене, а також те, що
згідно з п. 15 з Положення про Державну
інспекцію України з безпеки на
морському та річковому транспорті,
затвердженого Указом Президента
України від 08.04.2011 № 447 до повноважень
Голови Укрморрічінспекції віднесено
призначення на посади та звільнення з
посад державних службовців і
працівників апарату
Укрморрічінспекції, суд дійшов
висновку про наявність повноважень на
підписання спірного наказу у
виконуючого обов'язки Голови
Укрморрічінспекції Нікіфорова Б.М.

Отже, беручи до уваги встановлені судом
обставини та наведені правові норми,
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення
адміністративного позову в частині
визнання протиправним та скасування
наказу № 459к від 05.09.2013; поновлення
ОСОБА_3 на посаді головного державного
інспектора відділу оперативного
контролю з безпеки на морському
транспорті Севастопольського
міжрегіонального управління
Департаменту державного нагляду та
контролю з безпеки на морському та
річковому транспорті; стягнення на
користь ОСОБА_3 з Державної інспекції
України з безпеки на морському та
річковому транспорті середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з
24.09.2013.

При цьому суд вважає неспроможними
доводи представника відповідача щодо
пропуску позивачем строку звернення до
суду та зважає на наступне.

Відповідно до п.15 ч.1 ст.3 КАС України
публічна служба - це діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

З наведеного випливає, що будь-яка
державна служба є публічною службою.
Базовим (загальним) законом, що регулює
суспільні відносини, які охоплюють
діяльність держави щодо створення
правових, організаційних, економічних
та соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу, є Закон України «Про державну
службу».

Так, за змістом статті 1 Закону України
"Про державну службу" від 16 грудня 1993
року3723-XII державна служба -це
професійна діяльність осіб, що
займають посади в державних органах та
їх апараті з метою практичного
виконання завдань і функцій держави та
одержують зарплату за рахунок
державних коштів.

Віднесення служби до державної, тобто
публічної, можливе, якщо це: професійна
діяльність осіб, які її обіймають,
здійснюється на основі Конституції,
законів та інших нормативно-правових
актів, за змістом полягає у виконанні
завдань та і функцій держави,
оплачується з державних коштів.

Згідно з Положенням про Державну
інспекцію України з безпеки на
морському та річковому транспорті,
затвердженим Указом Президента
України від 08.04.2011 № 447 (далі -
Положення), Укрморрічінспекція є
центральним органом виконавчої влади.

Таким чином, суд зазначає, що виконання
функційдержави в Державній інспекції
України з безпеки на морському та
річковому транспорті відноситься до
публічної служби.

Суд зауважує, що, враховуючи предмет
адміністративного позову, до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
спеціальні норми процесуального
законодавства, які встановлюють строки
звернення до суду у справах, що
випливають з публічної служби, а саме:
ч. 3 ст. 99 КАС України, ані норми ст. 233
КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 КАС України для
захисту прав, свобод та інтересів особи
цим Кодексом та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Для звернення до суду у
справах щодо прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби
встановлюється місячний строк.

Таким чином, виходячи з того, що спір
виник у правовідносинах, пов'язаних з
проходження публічної служби, для
звернення до суду встановлюється
місячний строк.

Судом встановлено, що спірний наказ був
прийнятий 05.09.2013. Водночас будь-яких
належних та допустимих доказів на
підтвердження отримання спірного
наказу позивачем відповідачем надано
не було. Наявність певних електронних
реєстрів про реєстрацію відправлення
зазначеного наказу позивачу не є
належним доказом на підтвердження
отримання позивачем вказаного наказу.
Окрім того, з цих реєстрів взагалі не
можливо встановити, на яку адресу було
зареєстровано відправлення
кореспонденції.

Щодо посилання представника
відповідача на направлення 18.09.2013
наказу електронною поштою до
Севастопольського міжрегіонального
управління Департаменту державного
нагляду та контролю з безпеки на
морському та річковому транспорті
Державної інспекції України з безпеки
на морському та річному транспорті, то
зазначена обставина взагалі не
свідчить про ознайомлення позивача зі
спірним наказом.

Суд зазначає, що при розгляді справи
суд не має права керуватися
припущеннями, в тому числі в частині
визначення початку перебігу строку
звернення до суду.

Суд вважає неспроможними доводи
представника відповідача, що позивач
був обізнаний про наявність спірного
наказу, оскільки ним були написана
заява про надання відпустки з
наступним звільненням, адже у цьому
випадку, враховуючи характер спірних
правовідносин та вимоги ч. 1 ст. 36 КЗпП
України, звільнення здійснюється за
угодою сторін, яка передбачає
двостороннє волевиявлення як
працівника, так і роботодавця, яке
повинно бути визначено, зокрема, шляхом
прийняття або не прийняття
відповідного наказу.

Судом достовірно встановлено, що
позивач отримав трудову книжку 19.12.2012.

Тому, враховуючи встановлені судом
обставини, беручи до уваги, що до суду
ОСОБА_3 звернувся 17.01.2014, строки,
передбачені ст. 99 КАС України,
позивачем не пропущені, у зв'язку з чим
відсутні підстави для залишення
адміністративного позову без розгляду.

Щодо позовних вимог про стягнення на
користь ОСОБА_3 з Державної інспекції
України з безпеки на морському та
річковому транспорті середнього
заробітку за весь час затримки видачі
трудової книжки по день її видачі, суд
зазначає наступне.

Відповідно ст.47 КЗпП України власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Враховуючи, що позивач був звільнений
за п 1. ст. 36 КЗпП України, у цьому
випадку відповідно до ч.2 ст. 47 КЗпП
України закон не зобов'язує власника в
обов'язковому порядку видавати копію
наказу про звільнення з роботи
працівнику.

Порядок видачі трудової книжки у разі
звільнення працівника регулює ст. 4
«Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників»
затвердженої наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України 29.07.1993 року
№58 та зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 17.08.1993 року за №110
(надалі Інструкції №58).

Відповідно до п. 4.2. Інструкції №58 якщо
працівник відсутній на роботі в день
звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність
отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з
доставкою на зазначену адресу
допускається тільки за письмовою
згодою працівника.

Отже, необхідною умовою направлення
трудової книжки засобами поштового
зв'язку є отримання від працівника
відповідної згоди з зазначенням
адреси.

Судом встановлено, що відповідачем
направлено ОСОБА_3 лист від 13.09.2013
№86/10-13, в якому повідомляється про його
звільнення 24.09.2013 та про необхідність
особисто отримати трудову книжку після
його звільнення.

В подальшому відповідачем з вересня 2013
р. по грудень 2013 р. направлено ОСОБА_3 8
аналогічних листів, в яких ОСОБА_3
повідомлявся про можливість отримання
трудової книжки та копії наказу про
звільнення за адресою відповідача,
отримання трудової книжки за
довіреністю іншою особою або про
можливість надання заяви на отримання
трудової книжки поштою із зазначенням
повної точної адреси.

Відповідь від Позивача надійшла 11.12.2013,
в якій зазначена поштова адреса, на яку
потрібно вислати трудову книжку.

12.12.2013 рекомендованим листом на адресу
Позивача в установленому порядку
направлена трудова книжка.

Таким чином, дослідивши матеріали
справи, судом встановлено, що
відповідачем дотриманий порядок та
процедура повідомлення позивача про
можливість отримання трудової книжки
та надання згоди для направлення
трудової книжки за відповідною
адресою.

Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України у
разі затримки видачі трудової книжки з
вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Отже, виходячи з наведеної норми КЗпП
України, під час встановлення затримки
видачі трудової книжки для
кваліфікації правопорушення,
передбаченого ч. 4 ст. 235 КЗпП України,
необхідно встановити наявність вини
роботодавця, яка є невід'ємною
(кваліфікуючою) ознакою цього
правопорушення.

При цьому відсутність вини, в свою
чергу, виключає можливість
застосування наслідків, передбачених
ч. 4 ст. 235 КЗпП України.

Суд зауважує, що сукупність
передбачених законом об'єктивних і
суб'єктивних ознак протиправного
діяння, за вчинення якого винна особа
несе юридичну відповідальність, є
підставою для притягнення такої особи
до відповідальності.

Відсутність будь-якого елементу складу
правопорушення виключає застосування
міри відповідальності до особи.

З огляду на те, що позивач самостійно
перешкоджав отриманню трудової книжки,
а відповідачем дотриманий порядок
видачі трудової книжки позовні вимоги
про стягнення грошових коштів за
затримку видачі трудової книжки є
необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Таким чином, враховуючи встановлені
судом обставини та наведені правові
норми, суд дійшов висновку, що наказ
№459к від 05.09.2013 та дії відповідача
вчинені з дотриманням основних
принципів адміністративної процедури,
встановлених ст. 2 КАС України, які
визначають основні критерії прийняття
владними суб'єктами рішень та вчинення
ними дій. Отже, вимоги позивача щодо
стягнення на його користь моральної
шкоди є необґрунтованими.

Беручи до уваги відсутність порушень
прав позивача з боку Державної
інспекції України з безпеки на
морському та річковому транспорті,
дотримання відповідачем норм чинного
трудового законодавства при
звільненні ОСОБА_3 відповідно до наказу
№459к від 05.09.2013, суд дійшов висновку, що
в задоволенні адміністративного
позову слід відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні 26.02.2014 оголошено
вступну і резолютивну частини
постанови, постанову у повному обсязі
складено 03.03.2014.

Керуючись ст.ст. 94,158-163,167 КАС України,
суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова набирає законної сили через
10 днів з дня її проголошення. Якщо
проголошено вступну та резолютивну
частину постанови або справу
розглянуто у порядку письмового
провадження, постанова набирає
законної сили через 10 днів з дня її
отримання у разі неподання апеляційної
скарги.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду через Окружний
адміністративний суд Автономної
Республіки Крим протягом 10 днів з дня
проголошення. У разі проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови або розгляду справи у
порядку письмового провадження,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду.

Головуючий суддя
Г.Л.Тоскіна

Суддя Ю.А. Латинін

Суддя Г.Ю. Кащеєва