Справа № 826/899/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 лютого 2014 року 15:10
№ 826/899/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Кармазіна О.А.,
суддів Пісоцької О.В. та Скочок Т.О.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1доМіністерства
соціальної політики України визнання
протиправною бездіяльність та
зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до
Міністерства соціальної політики
України, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність
Міністерства соціальної політики щодо
ненадання відповіді на запит на
інформацію ОСОБА_1 від 13.01.2014 № Ч-748/26,

- зобов'язати Міністерство соціальної
політики надати відповідь на запит на
інформацію від 13.01.2014 № Ч-748/26 у порядку,
визначеному Законом України «Про
доступ до публічної інформації».

В обґрунтування позову позивач
зазначає, що у грудні 2013 року звернувся
до Міністерства освіти і науки України
з інформаційним запитом. Таке право, як
вказує позивач, було реалізовано ним на
підставі ч. 2 ст. 34 Конституції України,
ст.ст. 13, 19, 20 Закону України «Про доступ
до публічної інформації».

Запитувалась, як зазначає позивач,
інформація: засвідчена копія статуту
Інституту підготовки кадрів Державної
служби зайнятості України.

Як надалі зазначає позивач,
Міністерство освіти та науки України в
листі № 1/11-20740 від 31.12.2013 р. за підписом
Міністра-керівника апарату О.С.
Дніпрова повідомили позивача про те, що
оскільки Інститут підготовки кадрів
Державної служби зайнятості України не
належить до сфери управління
міністерства, його запит направлено за
належністю до Міністерства соціальної
політики України (до відповідача).

Позивач зазначає також, що
зателефонувавши до загального відділу
Мінсоцполітики, позивачу підтвердили,
що його запит, направлений МОН України
до Мінсоцполітики, був отриманий
відповідачем 13.01.2014 р. та
зареєстрований відповідачем за №
Ч-748/26.

Відповіді, як констатує позивач, не
було надано до 20.01.2013 р. включно, що
свідчить, за висновком позивача, про
порушення відповідачем ч. 1 ст. 20 Закону.

Позивач при цьому зазначає, що
відповідно до ст. 23 Закону запитувач
має право оскаржити ненадання
відповіді на запит до
адміністративного.

З урахуванням наведеного та положень
ст. 6, ст. 104 КАС України, ст. 19, 40
Конституції України, ст. 23 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» позивач просить
задовольнити позов, вважаючи
протиправною бездіяльність
відповідача щодо ненадання відповіді
на запит .

Відповідач з підстав, викладених у
запереченнях на позов, заперечує проти
позову, зазначає, що всі передбачені
законом дії були вчинені. Зокрема,
представник відповідача зазначає, що
Інститутом підготовки кадрів
Державної служби зайнятості України
надано відповідь від 17.01.2014 р. № 31.

Сторонами не заперечується та
визнається вищевказаний зміст запиту
позивача, який з листом Міністерства
освіти і науки України (від 31.12.2013 р. №
1/12-10918) надійшов до відповідача 13.01.2014 р.
за вх. № Ч-748/26.

За згодою сторін та на підставі ч. 4 ст.
122 КАС України колегією суддів ухвалено
про продовження розгляду справи в
порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд зазначає
про наступне.

Відповідно до статті 5 Закону України
«Про інформацію» кожен має право на
інформацію, що передбачає можливість
вільного одержання, використання,
поширення, зберігання та захисту
інформації, необхідної для реалізації
своїх прав, свобод і законних
інтересів.

При цьому, реалізація права на
інформацію не повинна порушувати
громадські, політичні, економічні,
соціальні, духовні, екологічні та інші
права, свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

До суб'єктів інформаційних відносин,
згідно з ч. 1 ст. 4 цього закону належать,
зокрема, фізичні особи.

Згідно до ч. 2 ст. 6 цього Закону право на
інформацію може бути обмежене законом
в інтересах національної безпеки,
територіальної цілісності або
громадського порядку, з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 зазначеного
Закону будь-яка інформація є відкритою,
крім тієї, що віднесена законом до
інформації з обмеженим доступом.

Згідно з положеннями статті 21
вказаного Закону («Інформація з
обмеженим доступом») інформацією з
обмеженим доступом є конфіденційна,
таємна та службова інформація.

Конфіденційною є інформація про
фізичну особу, а також інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень. Конфіденційна
інформація може поширюватися за
бажанням (згодою) відповідної особи у
визначеному нею порядку відповідно до
передбачених нею умов, а також в інших
випадках, визначених законом.

Відносини, пов'язані з правовим режимом
конфіденційної інформації,
регулюються законом.

Порядок віднесення інформації до
таємної або службової, а також порядок
доступу до неї регулюються законами.

До інформації з обмеженим доступом не
можуть бути віднесені такі відомості:

1) про стан довкілля, якість харчових
продуктів і предметів побуту;

2) про аварії, катастрофи, небезпечні
природні явища та інші надзвичайні
ситуації, що сталися або можуть статися
і загрожують безпеці людей;

3) про стан здоров'я населення, його
життєвий рівень, включаючи харчування,
одяг, житло, медичне обслуговування та
соціальне забезпечення, а також про
соціально-демографічні показники, стан
правопорядку, освіти і культури
населення;

4) про факти порушення прав і свобод
людини і громадянина;

5) про незаконні дії органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових та
службових осіб;

6) інші відомості, доступ до яких не може
бути обмежено відповідно до законів та
міжнародних договорів України, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

У свою чергу, порядок здійснення та
забезпечення права кожного на доступ
до інформації, що знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, та інформації, що
становить суспільний інтерес
визначається Законом України «Про
доступ до публічної інформації».

Згідно із ст. 1 вказаного Закону
публічна інформація, це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім
випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону
передбачено, що право на доступ до
публічної інформації гарантується,
зокрема: обов'язком розпорядників
інформації надавати інформацію, крім
випадків, передбачених законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 5 зазначеного закону
доступ до інформації забезпечується,
зокрема, шляхом надання інформації за
запитами на інформацію.

Статтею 6 вказаного закону передбачено,
що інформацією з обмеженим доступом є:
1) конфіденційна інформація; 2) таємна
інформація; 3) службова інформація.

У взаємозв'язку з наведеним, слід
зазначити, що відповідно до статті 19
зазначеного Закону, запит на
інформацію - це прохання особи до
розпорядника інформації надати
публічну інформацію, що знаходиться у
його володінні.

Запитувач має право звернутися до
розпорядника інформації із запитом на
інформацію незалежно від того,
стосується ця інформація його особисто
чи ні, без пояснення причини подання
запиту.

Згідно з вимогами статті 20 зазначеного
закону, розпорядник інформації має
надати відповідь на запит на
інформацію не пізніше п'яти робочих
днів з дня отримання запиту.

Згідно з приписами статті 22 закону
розпорядник інформації має право
відмовити в задоволенні запиту в таких
випадках: 1) розпорядник інформації не
володіє і не зобов'язаний відповідно до
його компетенції, передбаченої
законодавством, володіти інформацією,
щодо якої зроблено запит; 2) інформація,
що запитується, належить до категорії
інформації з обмеженим доступом
відповідно до частини другої статті 6
цього Закону; 3) особа, яка подала запит
на інформацію, не оплатила передбачені
статтею 21 цього Закону фактичні
витрати, пов'язані з копіюванням або
друком; 4) не дотримано вимог до запиту
на інформацію, передбачених частиною
п'ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про
те, що інформація може бути одержана
запитувачем із загальнодоступних
джерел, або відповідь не по суті запиту
вважається неправомірною відмовою в
наданні інформації.

Розпорядник інформації, який не
володіє запитуваною інформацією, але
якому за статусом або характером
діяльності відомо або має бути відомо,
хто нею володіє, зобов'язаний направити
цей запит належному розпоряднику з
одночасним повідомленням про це
запитувача. У такому разі відлік строку
розгляду запиту на інформацію
починається з дня отримання запиту
належним розпорядником.

В даному випадку, як вбачається з
матеріалів справи Міністерством не
було надано позивачу відповіді по суті.
Відсутні також і будь-які повідомлення
позивачу про направлення його запиту
іншій особі, що володіє запитуваною
інформацією. Відтак, при розгляду
запиту позивача відповідачем не було
дотримано вказаних вище вимог
законодавства. При цьому, посилання на
те, що позивачу було надано відповідь
Інститутом підготовки кадрів
Державної служби зайвості України (від
17.01.2014 р. № 31) не може бути прийнято до
уваги для цілей підтвердження
виконання вимог закону, оскільки запит
позивача був адресований Міністерству,
що, відповідно, зумовлювало обов'язок
Міністерства надати позивачу
відповідь або повідомити про
направлення його запиту до тієї особи,
яка володіє запитуваною інформацією.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку, враховуючи
вищенаведене у сукупності, колегія
суддів приходить до висновку, що у
зв'язку із розглядом запиту позивача
Міністерством не виконано вимоги
закону, що, відповідно, зумовлює
висновок суду про наявність підстав
для задоволення позову.

Керуючись вимогами статей 11, 69-71, 88, 94,
158-163, 167, 181 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність
Міністерства соціальної політики
України, яка полягає у ненаданні
відповіді на запит на інформацію
ОСОБА_1, який був зареєстрований 13.01.2014
р. за вх. № Ч-748/26.

Зобов'язати Міністерство соціальної
політики України надати відповідь на
запит на інформацію ОСОБА_1, який був
зареєстрований 13.01.2014 р. за вх. № Ч-748/26.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
за правилами, встановленими ст. ст. 185-187
КАС України.

Головуючий суддя
Кармазін О.А.

Судді:
Пісоцька О.В.

Скочок Т.О.