Справа № 2а-2/10/2218
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/10184/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого суддіГоловчук С.В.
(суддя-доповідач),суддівЛіпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

секретар судового засідання Малина
Л.В.,

за участю представника Міністерства
фінансів України Глущенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційні скарги ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

на постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 13 жовтня
2011 року

у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_7,
ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до
Головного управління юстиції у
Хмельницькій області, Міністерства
юстиції України, Державного
казначейства України, Міністерства
фінансів України, Державної судової
адміністрації України,
Територіального управління Державної
судової адміністрації в Хмельницькій
області про стягнення невиплаченої
заробітної плати та судових витрат,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2006 року позивачі звернулись до
суду з позовами про стягнення з
Міністерства юстиції України,
Міністерства фінансів України,
Державного казначейства України,
Державної судової адміністрації
України, Територіального управління
Державної судової адміністрації
України в Хмельницькій області
невиплаченої заробітної плати та
судових витрат, посилаючись на те, що в
період 1995-2004 років працювали суддями
Кам'янець-Подільського міськрайонного
суду Хмельницької області і відповідно
до ст.130 Конституції України, ст.44
Закону «Про статус суддів», указів
Президента України та постанов
Кабінету Міністрів України мали право
на отримання у якості складової
частини заробітної плати надбавок,
встановлених нормативними актами.
Проте встановлені суддям надбавки у
повному обсязі не виплачувались,
внаслідок чого за вказаний період у
кожного з позивачів утворилася
заборгованість по заробітній платі, що
є грубим порушенням їх прав,
конституційних засад незалежності
судової влади. З урахуванням уточнених
позовних вимог просили стягнути з
Міністерства фінансів України шляхом
списання з розрахункового рахунку
Головного управління Державного
казначейства України для виплати
Державною судовою адміністрацією
України через Територіальне
управління Державної судової
адміністрації в Хмельницькій області
за період з 01 липня 1995 року по 01 січня 2006
року заборгованість по заробітній
платі на користь ОСОБА_6 - 83921,13 грн,
ОСОБА_9 - 54130,04 грн, ОСОБА_11 - 65174,98
грн, ОСОБА_5 - 70118,44 грн, ОСОБА_8 - 61717,67 грн,
ОСОБА_10 - 65121,78 грн; по
щомісячному грошовому утриманню на
користь ОСОБА_6 - 73884,38 грн, ОСОБА_5 - 55587,93
грн, ОСОБА_10 - 50713,96 грн; по компенсації
втрати частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням термінів її
виплати на користь ОСОБА_6 - 103944,34 грн,
ОСОБА_9 - 60188,29 грн., ОСОБА_11 - 80222,13 грн.,
ОСОБА_5 - 87352,86 грн, ОСОБА_8 - 77243,37 грн.,
ОСОБА_10 - 80829,94 грн; судових витрат на
користь ОСОБА_6 - 1485 грн, ОСОБА_9 - 1190 грн,
ОСОБА_11 - 1620 грн, ОСОБА_5 - 1485
грн, ОСОБА_8 - 1190 грн, ОСОБА_10 - 1485 грн.

Постановою Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 02 грудня 2010 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено
в повному обсязі.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 13 жовтня
2011 року скасовано
постанову суду першої інстанції та
ухвалено нове судове рішення, яким
відмовлено у задоволенні позовних
вимог.

Не погоджуючись із рішенням
апеляційного суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6
подали касаційні скарги, в яких просять
скасувати зазначене рішення та
ухвалити нове судове рішення про
задоволення позовних вимог. Вказують
на неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши доводи касаційних скарг,
матеріали справи, правильність
застосування норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що скарги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що позивачі
протягом 1995-2006 років працювали суддями
Кам'янець-Подільського міськрайонного
суду Хмельницької області.

Згідно із частиною четвертою статті 43
Конституції України кожен має право на
належні, безпечні і здорові умови
праці, на заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом.

Вирішуючи спір, суди правильно
визначили, що спірні правовідносини
регулюються статтею 130 Конституції
України, статтею 123 Закону України «Про
судоустрій України», статтею 44 Закону
України «Про статус суддів»,
постановою Кабінету Міністрів України
від 21 січня 1993 року № 39 «Про умови
оплати праці працівників судів»,
постановою Кабінету Міністрів України
від 13 грудня 1999 року № 2288 «Про
впорядкування умов оплати праці
працівників апарату органів
виконавчої влади, місцевого
самоврядування та їх виконавчих
органів, органів прокуратури, судів та
інших органів» із змінами, указами
Президента України від 21 серпня 1999 року
№1048/99 «Про розміри надбавок до
посадових окладів за кваліфікаційні
класи», від 10 липня 1995 року №584/95 «Про
додаткові заходи щодо соціального
захисту судді», від 19 вересня 1996 року
№856/96 «Про додаткові заходи щодо
матеріального забезпечення суддів»,
від 05 березня 2002 року №220/2002 «Про деякі
заходи матеріального забезпечення
суддів у зв'язку з додатковим
навантаженням», статтею 6 Європейської
хартії про статус суддів.

Згідно із статтею 44 Закону України «Про
статус суддів», який був чинний на час
виникнення спірних правовідносин,
заробітна плата суддів складається з
посадового окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.

Отже, крім постійних складових
заробітної плати судді, визначених
цією нормою закону, запроваджувались
інші надбавки, виплата яких
передбачалась в порядку і на умовах, що
встановлювалися указами Президента
України та іншими нормативними актами,
зокрема, постановами Кабінету
Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів
України від 13 грудня 1999 року № 2288 «Про
впорядкування умов оплати праці
працівників апарату органів
виконавчої влади, місцевого
самоврядування та їх виконавчих
органів, органів прокуратури, судів та
інших органів» затверджено посадові
оклади керівних працівників і
спеціалістів апарату місцевих
загальних судів.

Цією ж постановою керівникам судів в
межах установленого фонду оплати праці
надано право здійснювати преміювання
працівників судів відповідно до їх
особистого вкладу в загальні
результати роботи в межах фонду
преміювання, утвореного в розмірі три
місячного фонду оплати праці та
економії фонду оплати праці, а також
надавати матеріальну допомогу для
вирішення соціально-побутових питань
та допомогу на оздоровлення в розмірі
середньо місячної заробітної плати.

Указом Президента України від 10 липня
1995 року № 584 «Про додаткові заходи щодо
соціального захисту суддів» для суддів
передбачена надбавка за високі
досягнення у праці та виконання
особливо важливої роботи в розмірі до 75
відсотків посадового окладу з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас.

Указом Президента України від 19
вересня 1996 року №856/96 «Про додаткові
заходи щодо матеріального
забезпечення суддів» установлена
суддям щомісячна надбавка за особливий
характер роботи та інтенсивність праці
у розмірі 50 відсотків від посадового
окладу з урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас.

Указом Президента України від 05
березня 2002 року № 220 «Про деякі заходи
матеріального забезпечення суддів у
зв'язку з додатковим навантаженням»
було передбачено збільшення
посадового окладу на 50 відсотків,
надбавку за напруженість та складність
роботи в розмірі до 80 відсотків та
надбавку за почесне звання «Заслужений
юрист України» в розмірі 30 відсотків.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції правильно вважав, що виплата
запроваджених додаткових видів
надбавок та премії, встановлювалась
відповідно до рішення керівника з
визначенням конкретного розміру цих
виплат, оскільки нормативними актами
передбачався лише їх максимальний
розмір (до 75%, до 80% відповідно).

Оплата праці суддів відноситься до
сфери державного регулювання і
визначається у грошовому виразі, який
встановлюється Кабінетом Міністрів
України. Так, постановою Кабінету
Міністрів України від 13 грудня 1999 року
№ 2288 «Про впорядкування умов оплати
праці працівників апарату органів
виконавчої влади, місцевого
самоврядування та їх виконавчих
органів, органів прокуратури, судів та
інших органів» із змінами затверджені
місячні посадові оклади суддів. Цією ж
постановою керівникам судів надано
право встановлювати надбавки та
доплати різного характеру (за
особливий характер роботи та
інтенсивність праці та інші).

Тому, передбачене Указом Президента
України від 05 березня 2002 року № 220 «Про
деякі заходи матеріального
забезпечення суддів у зв'язку з
додатковим навантаженням» збільшення
посадових окладів суддів на 50% також
відноситься до видів надбавок.

Крім того, призначення та розмір цих
надбавок встановлювався кожному судді
індивідуально залежно від показників
інтенсивності праці, виконання
особливо важливої роботи, напруженості
та складності роботи і здійснювався в
межах кошторисних призначень на оплату
праці.

Отже, постанова Кабінету Міністрів
України від 21 січня 1993 року «Про умови
оплати праці працівників суду», Указ
Президента України від 10 липня 1995 року
№ 584 «Про додаткові заходи щодо
соціального захисту суддів», від 05
березня 2002 року № 220 «Про деякі заходи
матеріального забезпечення суддів у
зв'язку з додатковим навантаженням»,
постанова Кабінету Міністрів України
від 13 грудня 1999 року «Про впорядкування
умов оплати праці працівників апарату
органів виконавчої влади, місцевого
самоврядування та їх виконавчих
органів, органів прокуратури, судів та
інших органів» передбачали право, а не
обов'язок керівника установи
встановлювати надбавки та премії для
суддів, та містять застереження щодо
порядку та розміру цих виплат.

Вказаними нормативними актами
передбачено, що обов'язковою є лише
виплата щомісячних надбавок за
кваліфікаційний клас та за особливий
характер роботи та інтенсивність праці
у розмірі 50 % від посадового окладу з
урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас, які позивачі
отримували у визначених
законодавством розмірах.

Апеляційним судом встановлено, що
нарахування та виплата заробітної
плати позивачам з 1995 по 2005 роки
проводилась відповідно до норм чинного
законодавства. Визначена позивачами
заробітна плата з урахуванням надбавок
та інших виплат, не нараховувалась їм
внаслідок відсутності бюджетних
асигнувань, що відповідає нормам
закону.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов правильного висновку про
безпідставність позовних вимог та
обґрунтовано відмовив у їх
задоволенні.

Доводи касаційних скарг не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, тому
підстав для скасування ухвалених
судових рішень колегія суддів не
вбачає.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України, якщо суди не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових рішень, то суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6
залишити без задоволення, а постанову
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 13 жовтня
2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя С.В.
Головчук Судді Д.В.
Ліпський Ю.К. Черпак