Справа № 826/20997/13-а
Суддя: Савченко А.І.
Дата ухвалення: 2014-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 лютого 2014 року 08:10 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Савченко А.І., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
до Головного управління
Державного агентства земельних
ресурсів у Київській області
про визнання протиправними
та скасування наказів,
ОСОБА_1 ( далі по тексту - позивач,
ОСОБА_1) звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Головного управління
Державного агентства земельних
ресурсів у Київській області (далі по
тексту - відповідач, ГУ
Держземагентство у Київській області),
в якому просить визнати протиправними
та скасувати накази.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 06 січня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
справу до судового розгляду на 21 січня
У судове засідання 21 січня 2014 року
з'явився представник позивача.
Представник відповідача до суду не
з'явився, надіслав клопотання про
відкладення розгляду справи, що в силу
приписів частини 1 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
стало підставою для відкладення
розгляду справи на 29 січня 2014 року.
У судове засідання 29 січня 2014 року
представник відповідача знову не
з'явився, надіслав клопотання про
відкладення розгляду справи,
витребувані ухвалою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06 січня 2014 року документи не надав.
Зазначене стало підставою для
відкладення розгляду справи на 12
лютого 2014 року та повторного
витребування у відповідача належним
чином завірені копії оскаржуваних
У судове засідання 12 лютого 2014 року
з'явився представник позивача, який
наполягав на задоволенні позову.
Представник відповідача до суду не
з'явився, надіслав письмові
заперечення, в яких просив розглядати
справу за його відсутності та у
задоволенні позову відмовити.
Крім того, в обґрунтування не надання
витребуваних судом документів
відповідач послався на рішення
Конституційного суду України №5-зп від
30 жовтня 1997 року, постановлене у справі
щодо офіційного тлумачення Закону
України «Про інформацію» та статті 12
Закону України «Про прокуратуру».
Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
Враховуючи положення частини 6 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 12
лютого 2014 року суд ухвалив перейти до
розгляду справи в письмовому
17 лютого 2014 року через канцелярію суду
позивачем подано клопотання про
розгляд справи в судовому засіданні, а
також постановлення окремої ухвали.
Як вбачається зі змісту клопотання про
розгляд справи в судовому засіданні,
позивач, посилаючись на положення
частини 4 статей 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, просить суд постановити
ухвалу про судовий розгляд справи в
судовому засіданні з викликом осіб, які
беруть участь у справі.
Вивчивши вказане клопотання, наявні у
матеріалах справи докази, а також
враховуючи положення частини 6 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України, на підставі якої
судом постановлено ухвалу про перехід
до розгляду справи у письмовому
провадженні, та положення частини 4
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якою у
разі неприбуття відповідача, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів, суд не знайшов підстав для
задоволення відповідного клопотання
Крім того, нормами Кодексу
адміністративного судочинства України
не передбачено можливості суду перейти
до розгляду справи в судовому
засіданні після постановлення ухвали
про розгляду справи в порядку
письмового провадження.
Аналізуючи доводи позивача щодо
необхідності постановлення окремої
ухвали щодо притягнення до
кримінальної відповідальності
начальника Головного управління
Державного агентства земельних
ресурсів України у Київській області,
суд приходить до наступного.
Відповідно до положень частини 1 статті
166 Кодексу адміністративного
судочинства України суд, виявивши під
час розгляду справи порушення закону,
може постановити окрему ухвалу і
направити її відповідним суб'єктам
владних повноважень для вжиття заходів
щодо усунення причин та умов, що
сприяли порушенню закону.
Як вбачається зі змісту наведеної
правової норми постановлення окремої
ухвали є правом суду, а не його
обов'язком. Крім того, метою
постановлення окремої ухвали є вжиття
заходів щодо усунення причин та умов,
що сприяли порушенню закону.
Так, в матеріалах справи містяться
клопотання відповідача про
перенесення судових засідань,
призначених на 21 січня 2014 року та 29
січня 2014 року, а також надано
заперечення на адміністративний позов
з обґрунтуванням підстав ненадання
витребуваних судом документів з огляду
на наявність в них конфіденційної
інформації стосовно громадян України.
Аналогічна позиція, також, висловлена
суб'єктом владних повноважень у
відповіді від 11 жовтня 2013 року №08-03/7973,
наданій позивачу на його лист від 03
жовтня 2013 року №03/10/13-3, яка станом на
день звернення до суду з даним позовом
в судовому порядку не оскаржена.
З огляду на викладене, а також
враховуючи приписи частини 4 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд приходить до висновку про
відсутність підстав для винесення
окремої ухвали відносно відповідача.
При цьому, у разі не згоди позивача з
позицією суб'єкта владних повноважень
щодо віднесення певної інформації до
конфіденційної, позивач не позбавлений
права звернення до суду з позовом про
зобов'язання надати таку інформацію з
посиланням на відповідні норми чинного
законодавства, які регулюють зазначене
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.
03 липня 2013 року відповідачем прийнято
накази про надання дозволів на
розроблення проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність 48 громадянам.
23 липня 2013 року ГУ Держземагентство у
Київській області винесено накази про
затвердження проектів землеустрою
щодо відведення земельних ділянок у
Згідно з названими наказами
відповідачем надано дозвіл, а у
подальшому затверджено проекти
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність 48 громадянам, які
розташовані у АДРЕСА_1 та загалом
складають площу 94,67 га для ведення
особистого селянського господарства.
Посилаючись на порушення відповідачем
під час винесення зазначених наказів
положень Земельного кодексу України та
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності», а саме
надання у власність земельних ділянок,
які згідно Генерального плату міста
Бровари передбачені під розміщення
транспортної розв'язки та
житлово-цивільного і складського
будівництва, ОСОБА_1 звернувся до суду з
вимогою про визнання таких наказів
протиправними та їх скасування.
Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
З урахуванням вищезазначених вимог,
Окружний адміністративний суд міста
Києва звертає увагу на таке.
Відповідно до статті 3 Земельного
кодексу України, у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - ЗК України), земельні
відносини регулюються Конституцією
України, Земельним кодексом України, а
також прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.
Повноваження органів місцевого
самоврядування та органів державної
влади у галузі земельних відносин
врегульовані положеннями статей 6 - 171
У той же час право громадян України на
отримання земельних ділянок
безоплатно шляхом приватизації,
закріплено у статті 116 ЗК України. Так, у
частині 7 названої правової норми
закріплено, що громадяни, зацікавлені в
одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності для ведення,
зокрема, особистого селянського
господарства у межах норм безоплатної
приватизації, подають клопотання до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
який передає земельні ділянки
державної чи комунальної власності у
власність відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини 4
названої правової норми центральний
орган виконавчої влади з питань
земельних ресурсів у галузі земельних
відносин та його територіальні органи
передають земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
Як вбачається з матеріалів справи та
проти чого не заперечував представник
позивача під час її розгляду, земельні
ділянки, щодо яких оскаржуваними
наказами відповідача громадянам
надано дозволи на розробку проектів
землеустрою щодо відведення, а у
подальшому затверджено такі проекти, є
землями сільськогосподарського
призначення державної власності.
Зазначене також підтверджується і
судовими рішеннями, а саме постановами
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 16 травня 2013 року у
року у справі №826/7455/13-а, які станом на
день розгляду даної справи, в силу
приписів статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, набрали законної сили.
З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що саме до повноважень
відповідача належать питання передачі
земель сільськогосподарського
призначення державної власності.
Щодо посилань позивача на прийняття
відповідачем зазначених вище наказів з
порушенням вимог частини 7 статті 118 ЗК
України, якою передбачено, що підставою
відмови у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки є
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам, зокрема, генерального
плану населеного пункту, затвердженого
у встановленому законом порядку, суд
вважає за необхідне зазначити
Як вказує позивач, рішенням сесії
Броварської міської ради від 26 серпня
1999 року №150-11-23, земельна ділянка площею
94,67 га, яка розташована по АДРЕСА_1,
передбачена під розміщення
транспортної розв'язки та
житлово-цивільного і складського
Відповідно до приписів Державних
будівельних норм України «Система
містобудівної документації. Склад,
зміст, порядок розроблення, погодження
та затвердження генеральних планів
міських населених пунктів», ДБН Б. 1-3-97,
затверджених наказом Держбуду України
від 25 вересня 1997 року №164, які були
чинні на час прийняття Броварською
міською радою зазначеного вище
рішення, генеральний план міста, селища
визначений як основний планувальний
документ, який встановлює в інтересах
населення та з врахуванням державних
завдань напрямки і межі
територіального розвитку населеного
пункту, функціональне призначення і
будівельне зонування території,
містить принципові рішення щодо
розміщення об'єктів загальноміського
або загальноселищного значення,
організації вулично-дорожньої мережі і
дорожнього руху, інженерного
обладнання, інженерної підготовки і
благоустрою, захисту території від
небезпечних природних і техногенних
процесів, охорони природи та
історико-культурної спадщини,
черговості освоєння території.

Згідно пункту 1.1. ДБН Б. 1-3-97 генеральний
план міста, селища є основним видом
містобудівної документації з
планування території населеного
пункту, призначеним для обґрунтування
(розроблення та реалізації)
довгострокової політики органу
місцевого самоврядування в питаннях
використання і забудови території.

Аналіз наведених положень дає підстави
для висновку, що генеральний план є
лише концепцією розвитку
містобудівної стратегії міста, до якої,
зокрема, згідно положень Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» можуть бути
внесені зміни.

Такі висновку суду узгоджуються з
позицією Вищого адміністративного
суду України, висловленою в ухвалі від
04 грудня 2012 року у справі № К/9991/56835/12.

Крім того, положеннями Земельного
кодексу України встановлено
спеціальну процедуру зміни цільового
призначення земельних ділянок (стаття
20), а також закріплено, що землі,
придатні для потреб сільського
господарства, повинні надаватися
насамперед для сільськогосподарського
використання (стаття 23).

Станом на час розгляду справи судом,
позивачем не надано доказів зміни
цільового призначення земельних
ділянок, щодо яких відповідачем видано
оскаржувані накази, із земель
сільського господарства до земель
житлової та громадської забудови або
до земель промисловості, транспорту,
зв'язку, енергетики, оборони та іншого
призначення.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що оскаржувані накази
винесені відповідачем на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені чинним законодавством
України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
відповідача, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.І. Савченко