Справа № 2а-6787/11/0170/19
Суддя: Цикуренко Антон Сергійович
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

Справа № 2а-6787/11/0170/19

17.02.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Цикуренка А.С.,

суддів Санакоєвої М.А. ,

Іщенко Г.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження матеріали справи
№2а-6787/11/0170/19 за апеляційною скаргою
Державної податкової інспекції у м.
Ялті Головного управління Міндоходів в
АР Крим на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим (суддя Кузнякова С.Ю.)
від 22.11.13

за позовом Приватного акціонерного
товариства клінічний санаторій "Парус"
(вул. Алупкінське шосе, 4, смт. Гаспра, м.
Ялта, Автономна Республіка Крим,98660)

до Державної податкової інспекції у м.
Ялті Головного управління Міндоходів в
АР Крим (вул. Васильєва,
16,Ялта,Автономна Республіка Крим,98600)

про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 22.11.13 задоволено
адміністративний позов Приватного
акціонерного товариства клінічний
санаторій "Парус" до Державної
податкової інспекції у м. Ялті
Головного управління Міндоходів в АР
Крим про визнання недійсними
податкових повідомлень-рішень.

Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Ялта АР Крим
ДПС від 27 травня 2011 року №,
прийняте стосовно Закритого
акціонерного товариства Клінічний
санаторій «Парус», про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток на загальну суму 273283(двісті
сімдесят три тисячі двісті вісімдесят
три) гривень 00 копійок.

Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Ялта АР Крим
ДПС від 27 травня 2011 року №,
прийняте стосовно Закритого
акціонерного товариства Клінічний
санаторій «Парус», про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму
219126(двісті дев'ятнадцять тисяч сто
двадцять шість) гривень 00 копійок.

Стягнуто з Державного бюджету
України на користь Закритого
акціонерного товариства Клінічний
санаторій «Парус» судові витрати по
сплаті судового збору у розмірі 3 (три)
гривень 40 копійок.

Не погодившись з даною постановою суду,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
22.11.13 та прийняти нове рішення по
справі.

Сторони у судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином та
своєчасно. Від позивача надійшлі
заперечення на апеляційну скаргу.

Чинне законодавство не обмежує коло
представників осіб, які беруть участь у
справі, при апеляційному розгляді
адміністративної справи.

Крім того, згідно з частиною четвертою
статті 196 Кодексу адміністративного
судочинства України, неприбуття у
судове засідання сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про дату, час і
місце апеляційного розгляду, не
перешкоджає судовому розгляду справи.

При викладених обставинах, враховуючи
те, що сторони викликалися в судове
засідання, але в суд не з'явилися, суд
вважає можливим розглянути справу у
відсутності їх представників.

Відповідно статті 197 КАС України,
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

На підставі та за правилами статті 195
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Доводи апеляційної скарги мотивовані
тим, що судом першої інстанції порушені
норми матеріального та процесуального
права, а також неповно з'ясовані
обставини, що мають істотне значення
для справи.

Приватне акціонерне товариство
Клінічний санаторій «Парус» (далі -
позивач) звернулось до Окружного
адміністративного суду АР Крим з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Ялта
Головного управління Міндоходів в АР
Крим (далі - відповідач) про визнання
протиправним та скасування податкових
повідомлень рішень № від 27.05.2011
року, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 273283,00 гривень, у тому числі за
основним платежем у розмірі 218626,00
гривень та за штрафними санкціями у
розмірі 54657,00 гривень, № від 27.05.2011
року, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 219126,00 гривень, у тому
числі за основним платежем в розмірі
175301,00 гривень та за штрафними санкціями
в розмірі 43825,00 гривень.

Посадовими особами Державної
податкової інспекції у м. Ялта АР Крим
ДПС проведено документальну
позапланову виїзну перевірку
Закритого акціонерного товариства
Клінічний санаторій «Парус» по
взаємовідносинах із Дочірнім
підприємством «Ялтакурорт» ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» за період з 01.04.2010
року по 30.09.2010 року.

За результатами перевірки складено акт
№1095/23-1/02650630/87 від 13.05.2011 року (т.1, а.с.13-23)
(далі - акт перевірки).

Згідно акту перевірки відповідачем
встановлено порушення п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2
ст.5, пп.11.2.1, п.11.2 ст.11 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» від 22.05.1997 року №283/97, в
результаті чого занижено податок на
прибуток на загальну суму 218626,00
гривень, у тому числі за півріччя 2010
року в сумі 74400,00 гривень та за три
квартали 2010 року в сумі 218626,00 гривень;
пп.7.4.1 п.7.4, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
№168/97-ВР, в результаті чого занижено
податок на додану вартість на загальну
суму 175301,00 гривень, у тому числі по
податкових періодах: квітень 2010 року в
сумі 2240,00 гривень, травень 2010 року в
сумі 15597,00 гривень, червень 2010 року в
сумі 42084,00 гривень, липень 2010 року в сумі
49064,00 гривень, серпень 2010 року в сумі
38133,00 гривень, вересень 2010 року 28183,00
гривень.

На підставі акту перевірки
відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення від 27.05.2011 року:
№ про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
розмірі 273283,00 гривень, у тому числі за
основним платежем - 218626,00 гривень та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 54657,00 гривень (т.1, а.с.10);
№ про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 219126,00 гривень, у тому
числі за основним платежем - 175301,00
гривень та за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) - 43825,00 гривень (т.1,
а.с.12);

Судова колегія, дослідивши матеріали
справи, погоджується з висновком суду
першої інстанції виходячи з
наступного.

В ході проведення перевірки
використано акт про виїзну
документальну перевірку ДП
«Ялтакурорт» ЗАТ «Укрпофздравниця»
№347/23-1/2647220/40 від 04.03.2010 року, відповідно
до якого ДП «Ялтакурорт» ЗАТ
«Укрпофздравниця» порушено ст.228 ЦК
України щодо укладення правочину, який
суперечить моральним засадам
суспільства, а також порушує публічний
порядок, спрямований на заволодіння
майном держави, дохідної частини
бюджету, а отже є нікчемним.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем та його контрагентом ДП
«Ялтакурорт» ЗАТ «Укрпофздравниця
укладено договір постачання товарів
(продуктів харчування) №10 від 26.04.2010
року, відповідно до якого ДП
«Ялтакурорт» ЗАТ «Укрпофздравниця»
зобов'язується постачати товар, а
позивач прийняти товар та сплатити за
нього обумовлену вартість. Згідно з п.5.3
договору розрахунки за даним
договором, як правило, здійснюються за
фактом поставки партії товарів у
безготівковому порядку, шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок Постачальника.

У період з 01.04.2010 року по 30.09.2010 року
позивачем отримано від ДП "Ялтакурорт"
ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" продуктів
харчування на суму 1053925,33 гривень, у
тому числі ПДВ 175654,20 гривень, на
підтвердження придбання вказаних
товарів позивачем надані наступні
документи податкової та
бухгалтерської звітності, а саме:
видаткові накладні (т.1 а.с.187-250, т.2 а.с.
1-166), податкові накладні (т.2 а.с.167-250, т.3
а.с. 1-156)

Отримані товари оплачені позивачем
шляхом перерахування безготівкових
грошових коштів в сумі 1000981,39 гривень на
користь від ДП "Ялтакурорт" ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця", що
підтверджується банківськими
виписками, а саме: БВ-0000108 від 20.05.2010 року
на суму 29437,75 грн.; БВ-0000109 від 21.05.2010 року
на суму 13208,97 грн.; БВ-0000115 від 28.05.2010 року
на суму 3807,46 грн.; БВ-0000123 від 04.06.2010 року
на суму 44798,92 грн.; БВ-0000131 від 11.06.2010 року
на суму 897,86 грн.; БВ-0000135 від 18.06.2010 року
на суму 30882,03 грн.; БВ-0000147 від 30.06.2010 року
на суму 142685,99 грн.; БВ-0000156 від 09.07.2010 року
на суму 95480,85 грн.; БВ-0000164 від 19.07.2010 року
на суму 71654,83 грн.; БВ-0000168 від 23.07.2010 року
на суму 97684,38 грн.; БВ-0000178 від 30.07.2010 року
на суму 52503,21 грн.; БВ-0000188 від 06.08.2010 року
на суму 40492,71 грн.; БВ-0000200 від 13.08.2010 року
на суму 59379,59 грн.; БВ-0000211 від 20.08.2010 року
на суму 90008,03 грн.; БВ-0000222 від 27.08.2010 року
на суму 64851,02 грн.; БВ-0000236 від 03.09.2010 року
на суму 41529,26 грн.; БВ-0000247 від 10.09.2010 року
на суму 30721,28 грн.; БВ-0000260 від 17.09.2010 року
на суму 17280,69 грн.; БВ-0000268 від 24.09.2010 року
на суму 31747,11 грн.; БВ-0000279 від 30.09.2010 року
на суму 41947,45 грн..

Частиною 2 ст. 3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 року
№996-XIV (далі - Закон №996) бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №996
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, що фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена також п.п.1.2 п.1,
п.п.2.1 п.2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
року за № 168/704 (далі -Положення № 88) де
зазначено, що первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону №996 встановлені вимоги
до первинних документів, які є
підставою для бухгалтерського та
податкового обліку. Згідно з даною
нормою, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо -безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктом 2.4 Положення № 88
первинні документи (на паперових і
машино зчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Таким чином, реальність здійснення
будь-яких господарських операцій має
бути підтверджена відповідними
первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку.
Документи (у тому числі договори,
накладні, рахунки тощо) мають силу
первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Отже, для підтвердження даних
податкового обліку можуть братися до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

Відповідно до ст.1 Закону №996
господарська операція є дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

Аналогічна думка викладена, у Листі
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 р. №742/11/13-11.

Відповідно до рахунку 631 «Розрахунки з
вітчизняними постачальниками» у
Закритого акціонерного товариства
Клінічний санаторій «Парус» перед
вказаним постачальником утворилася
кредиторська заборгованість в сумі
52943,94 гривень.

Таким чином, первинними документами
бухгалтерського обліку підтверджено
фактичне здійснення сторонами умов
угод, включення суми ПДВ по вказаним
угодам підтверджено відповідними
необхідними документами.

Станом на 2009-2010 роки вимоги
законодавства щодо віднесення витрат
підприємства до валових витрат були
встановлені ст.5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств".

Згідно п. 5.1 ст. 5 Закону "Про
оподаткування прибутку підприємств",
валові витрати виробництва та обігу -
це сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного
Закону, до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці з врахуванням
обмежень, встановлених пунктами 5.3-5.8
цієї статті.

Пунктом 5.11 ст. 5 Закону заборонено
встановлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
крім тих, що визначені в цьому Законі.

Відповідно до підпункту 11.2.1 п. 11.2 ст. 11
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств", датою
збільшення валових витрат виробництва
(обігу) вважається дата, яка припадає на
податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше: або дата списання
коштів з банківських рахунків платника
податку на оплату товарів (робіт,
послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку; або дата оприбуткування
платником податку товарів, а для робіт
(послуг) - дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг).

В 2009-2010 році порядок та підстави
формування платником податку
податкового кредиту регламентувався
приписами п. 7.4, 7.5, ст.. 7 Закону України
"Про податок на додану вартість", яких
платник податків зобов'язаний
дотримуватися і виключно за умови
порушення яких формування податкового
кредиту може бути визнано
неправомірним.

Відповідно до п.п. 7.2.4. п. 7.2 ст. 7 цього
Закону, право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Інших умов для формування податкового
кредиту за наслідками придбання
товарів у Законі України "Про податок
на додану вартість не передбачено.

Певні обмеження щодо формування
податкового кредиту були передбачені
пп. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про
податок на додану вартість", відповідно
до якого до складу податкового кредиту
можуть бути включені тільки суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
який при цьому обов'язково повинні бути
підтверджені податковими накладними. В
разі недотримання цього правила до
платників податку на додану вартість
застосовуються фінансові санкції
відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього
Закону.

Позивачем при проведенні перевірки
надана вся необхідна первинна
документація, яка підтверджує факт
здійснення підприємством
господарських операцій з отримання від
ДП «Ялтакурорт» ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» товарів,
використання цих товарів в
господарській діяльності підприємства
та відповідно правомірність
віднесення витрат по придбанню цих
послуг (робіт) до валових.

У матеріалах справи наявні документи,
які підтверджують фактичне придбання
та використання позивачем отриманих
від ДП «Ялтакурорт» ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» товарів та ці
документи не дають підстав для сумніву
щодо реальності здійснення
вищенаведених операцій або висновку
про їх нездійснення.

Що стосується нікчемності правочину.
Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Правовідносини з приводу нікчемності
правочинів унормовані ст.228 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним (ч.1 ст.228); правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним (ч.2 ст.228).

Пленум Верховного суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені ст. 228 ЦК
України, є: правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина; правочини,
спрямовані на знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Ні акт перевірки ні апеляційна скарга
не містять таких посилань, не доводять
умислу саме позивача на порушення
публічного порядку, не містять
посилання і на те, в чому таке порушення
полягає. Доказів, які б доводили
нерозумність або необачність правової
поведінки саме позивача у спірних
правовідносинах при здійсненні
господарських операцій із
контрагентом до суду не подано.

Таким чином, зміст правочину з
постачальником не суперечить
законодавству, моральним засадам
суспільства. У зв'язку з чим, доводи
апеляційної скарги в зазначеної
частині не підлягають задоволенню.

Також колегія суддів враховує, що по
справі проведено судово-економічну
(бухгалтерську) експертизу, висновком
якої встановлено, що висновки акту
Державної податкової інспекції в м.
Ялта Державної податкової служби №
1095/23-1/02650630/87 від 13.05.2011 року, щодо
заниження податку на прибуток на
загальну суму 218626,00 гривень, а також
заниження податку на додану вартість
на загальну суму 175301,00 гривень,
первинними документами податкового та
бухгалтерського обліку Закритого
акціонерного товариства Клінічний
санаторій «Парус» не підтверджується.
(т.1, а.с.63-103)

Отримані товари від ДП «Ялтакурорт»
ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» використано
позивачем у власній господарській
діяльності. Реальність господарських
операцій позивача з придбання товарів
у контрагента та їх використання в
господарській діяльності
підтверджуються даними податкового та
бухгалтерського обліку, а також
первинними документами складі
Закритого акціонерного товариства
Клінічний санаторій «Парус» з
урахуванням вимог ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-ХІ/
(зі змінами та доповненнями) та п. 2.4
Положення № 88.

Відповідно до вимог ч.2 ст.71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч вимог ч.2 ст.71 КАС України
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірності
прийнятого ним рішення з урахуванням
всіх встановлених фактичних обставин
та вимог законодавства.

Правова оцінка, яку суд першої
інстанції дав обставинам справи, не
суперечить вимогам процесуального і
матеріального права, а доводи
апеляційної скарги щодо їх
неправильного застосування є
необґрунтованими.

Судове рішення є законним і
обґрунтованим та не може бути
скасовано з підстав, що наведені в
апеляційній скарзі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 198 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду без змін.
У ст. 200 КАС України наведені підстави
для залишення апеляційної скарги без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції без змін.

У зв'язку з чим колегія судів вважає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для залишення
апеляційної скарги без задоволення, а
постанови без змін.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 205, 206, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Ялті
Головного управління Міндоходів в АР
Крим залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
22.11.13 по справі №2а-6787/11/0170/19 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
А.С. Цикуренко

Судді підпис
М.А.Санакоєва

підпис Г.М. Іщенко

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
А.С. Цикуренко