Справа № 2а/0270/3916/11
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/88283/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
Степашка О.І.

суддів:
Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Вінниці

на постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 12.09.2011

та ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 18.10.2011

у справі № 2а/0270/3916/11

за позовомДержавного підприємства
«Підприємство Вінницької виправної
колонії управління Державного
департаменту України з питань
виконання покарань в Вінницькій
області № 86»доДержавної податкової
інспекції у м. Вінниціпровизнання дій
протиправнимиВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Підприємство
Вінницької виправної колонії
управління Державного департаменту
України з питань виконання покарань в
Вінницькій області № 86» (далі по тексту
- позивач, Вінницька виправна колонія №
86) звернулось до Вінницького окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Вінниці (далі по тексту - відповідач,
ДПІ у м. Вінниці) про визнання дій
протиправними.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 12.09.2011, яка
залишена без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 18.10.2011, позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії ДПІ у м.
Вінниці по нарахуванню сплаченого
Вінницькою виправною колонією № 86
податку за забруднення навколишнього
природного середовища в сумі 1448,78 грн.,
збору за спеціальне водокористування в
сумі 605,47 грн., комунального податку в
сумі 246,50 грн. та податку з власників
транспортних засобів в сумі 300,00 грн. в
рахунок погашення податкового боргу,
що утворився за інший період;
зобов'язано ДПІ у м. Вінниці здійснити
зарахування податків, а саме: податку
за забруднення навколишнього
природного середовища в сумі 1448,78 грн.,
збору за спеціальне водокористування в
сумі 605,47 грн., комунального податку в
сумі 246,50 грн. та податку з власників
транспортних засобів в сумі 300,00 грн.,
сплачених позивачем, відповідно до
призначення платежу, визначеного у
платіжних дорученнях. В іншій частині
позову відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій про часткове
задоволення позову та прийняти нове
рішення, яким в позові відмовити
повністю, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем
здійснювалися платежі за забруднення
навколишнього середовища із
визначенням призначення платежу: по
податку за забруднення навколишнього
середовища платіжним дорученням № 2062
від 12.10.2010 на суму 400,00 грн.; платіжним
дорученням № 2137 від 20.10.2010 на суму 151,17
грн.; платіжним дорученням № 1224 від
20.07.2010 на суму 897,61 грн.; платіжним
дорученням № 31.01.201 від 31.01.2011 на суму
200,00 грн., платіжним дорученням № 195 від
31.01.2011 на суму 200,00 грн., платіжним
дорученням № 957 від 18.05.2011 на суму 474,31
грн., платіжним дорученням № 1255 від
23.06.2011 на суму 91,00 грн.; по комунальному
податку платіжним дорученням № 1190 від
01.07.2010 на суму 125,80 грн., платіжним
дорученням № 193 від 31.01.2011 на суму 129,20
грн., платіжним дорученням № 2063 від
12.10.2010 на суму 120,70 грн.; по збору за
спеціальне водокористування платіжним
дорученням № 1197 від 01.07.2010 на суму 248,36
грн., платіжним дорученням № 1193 від
01.07.2010 на суму 114,34 грн., платіжним
дорученням № 955 від 18.05.2011 на суму 356,08
грн., платіжним дорученням № 194 від
31.01.2011 на суму 231,34 грн., платіжним
дорученням № 2060 від 12.10.2010 на суму 242,77
грн.; по податку з власників
транспортних засобів платіжним
дорученням № 1312 від 21.07.2010 на суму 300,00
грн.

Однак відповідачем дані кошти були
розподілені для погашення попередньої
заборгованості.

Як визначено пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», який діяв до набрання
чинності Податковим кодексом України,
джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України «Про
Національний банк України»
Національний банк України визначає
систему, порядок і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за
№ 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів
банки списують лише за дорученнями
власників цих рахунків (включаючи
договірне списання коштів згідно з
главою 6 цієї Інструкції) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання коштів
згідно з гл. 5 цієї Інструкції. При цьому
згідно з п. 3.8 зазначеної Інструкції
реквізит «Призначення платежу»
платіжного доручення заповнюється
платником так, щоб надавати повну
інформацію про платіж та документи, на
підставі яких здійснюється
перерахування коштів отримувачу.
Повноту інформації визначає платник з
урахуванням вимог законодавства
України. Платник відповідає за дані, що
зазначені в реквізиті платіжного
доручення «Призначення платежу». Банк
перевіряє заповнення цього реквізиту
на відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України належить виключно платнику.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законом України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», який є спеціальним законом з
питань оподаткування і установлює
порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими
фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначено вичерпний перелік заходів,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу та виконання
податкових зобов'язань, передбаченого
п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», податковий орган
не наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

Колегія суддів погоджується із
висновками судів попередніх інстанцій
про те, що самостійне зарахування
податковим органом сплачених
платником податку сум у рахунок
податкового боргу або тих податкових
зобов'язань, які не вказані в
призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

Суди також правильно відмовили в
задоволенні частини позовних вимог
посилаючись на п. 87.9 ст. 87 Податкового
кодексу України, який набрав чинності з
01.01.2011, відповідно до якого у разі
наявності у платника податків
податкового боргу органи державної
податкової служби зобов'язані
зарахувати кошти, що сплачує такий
платник податків, в рахунок погашення
податкового боргу згідно з черговістю
його виникнення незалежно від напряму
сплати, визначеного платником,
дійшовши висновку стосовно
правомірного зарахування відповідачем
грошових коштів, сплачених позивачем
за платіжними дорученнями № 195 від
31.01.2011 на суму 200,00 грн., № 255 від 23.06.2011 на
суму 91,00 грн., № 955 від 18.05.2011 на суму 356,80
грн., № 193 від 31.01.2011 на суму 129,20 грн. в
рахунок погашення недоїмки минулих
років.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами першої та
апеляційної інстанцій належним чином
з'ясовані обставини справи та дано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Вінниці відхилити.

Постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 12.09.2011 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 18.10.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І.
СтепашкоСудді(підпис)С.Е.Острович
(підпис)М.О. Федоров