Справа № 2а-8350/12/2670
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/7014/13

19 лютого 2014 року
№ К/800/7014/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Костенка М.І.
Степашка О.І. розглянувши в порядку
письмового провадження

касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Техно-Торг»

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.01.2013 р.

у справі № 2а-8350/12/2670

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Техно-Торг»

до Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі м. Києва
Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2012 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Техно-Торг» (далі -
позивач, ТОВ «Техно-Торг») звернулось
до Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі м. Києва Державної податкової
служби (далі - відповідач, ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва), в якому
просило суд визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 06.06.2012 р. №
та № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15.08.2012 р. позов задоволено повністю:
визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва від
06.06.2012 р. № , № ; вирішено
питання про судові витрати.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.01.2013 р.
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15.08.2012 р. -
скасовано, в задоволенні
адміністративного позову ТОВ
«Техно-Торг» - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду апеляційної інстанції, позивач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, з посиланням на порушення
апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права, просив
скасувати постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 17.01.2013 р. і залишити в силі постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 15.08.2012 р.

Відповідач своїм процесуальним
правом не скористався, заперечень на
касаційну скаргу не надав, у судове
засідання 19.02.2014 р. не з'явився.

Позивач в судове засідання 19.02.2014 р.
не з'явився.

Оскільки сторони в судове засідання
не з'явились справу розглянуто в
порядку письмового провадження на
підставі положень статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства України
за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що а період з 26.04.2012 р. по
14.05.2015 р. на підставі направлень від
26.04.2012 р. № 460/22-70, № 459/22-70 та наказу від
25.04.2012 р. № 505 посадовими особами ДПІ у
Голосіївському районі м.Києва, згідно
із підпунктом 78.1.11 пункту 78.1 статті 78
Податкового кодексу України на
виконання постанови слідчого з СВ ПМ
ДПІ у Печерському районі м.Києва від
23.04.2012 р., була проведена документальна
позапланова виїна перевірка ТОВ
«Техно-Торг» з питань правильності
нарахування, повноти і своєчасності
сплати податку на додану вартість та
податку на прибуток по
фінансово-господарським
взаємовідносинам з ТОВ «Розетка.УА»,
ТОВ «Екліпт» за період з 01.01.2010 р. по
20.04.2012 р., за результатами якої складено
акт від 18.05.2012 р. № 121/1-22-70-35791183 та
встановлено порушення позивачем вимог:
абзацу четвертого підпункту 5.3.9 пункту
5.3. статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток, за перевіряємий період, на
загальну суму 536 120 грн.; пунктів 198.3, 198.6
статті 198 Податкового кодексу України,
в результаті чого занижено податок на
додану вартість в період, що
перевірявся, на загальну суму 681 300 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем 06.06.2012 р. винесено
податкові повідомлення-рішення №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у загальному розмірі 749
673,25 грн., з яких 681 300 грн. - за основним
платежем, 68 373,25 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями, та № ,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання по податку на прибуток у
загальному розмірі 536 121 грн., у тому
числі 536 120 грн. - за основним платежем, 1
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Як вбачається з акту податкової
перевірки № 121/1-22-70-35791183 від 18.05.2012 р.,
підставами для донарахування позивачу
вказаних податкових зобов'язань,
слугували висновки перевіряючих про
безпідставне формування позивачем
податкового кредиту та валових витрат
за результатами господарських
операцій з ТОВ «Екліпт», оскільки угода
між позивачем та вказаним
контрагентом, на думку відповідача, є
нікчемною, з огляду на відсутність у
остатнього необхідних умов для ведення
фінансово-господарської діяльності, а
документи бухгалтерського та
податкового обліку, складені за такою
угодою не дають законних підстав для
формування податкового кредиту та
валових витрат.

Скасовуючи постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15.08.2012 р. та відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що висновки
податкового органу викладені в акті
перевірки щодо порушення позивачем
положень податкового законодавства в
частині формування податкового
кредиту за період, що перевірявся по
взаємовідносинах з вказаними
контрагентом є обґрунтованими, а тому
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення не підлягає
скасуванню.

Колегія суддів касаційної інстанції не
може погодитись з такою позицією суду
апеляційної інстанції з огляду на
наступне.

Згідно пункту 5.1 статті 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку, здійснюваних
як компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачені правилами ведення
податкового обліку.

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Згідно з абзацом першим пункту 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи викладені
норми Податкового кодексу України,
існує декілько підстав для формування
податкового кредиту, а саме: наявність
у платника податку - покупця належно
оформленої податкової накладної,
фактична сплата грошових коштів
контрагенту, в сумі визначеній в
податковій накладній, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника податку на
додану вартість виникає право на
податковий кредит.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді позивачем (Покупець) в
межах своєї господарської діяльності
було укладено договір купівлі-продажу
№ 01/01/11 від 01.01.2011 р. з ТОВ «Екліпт»
(Постачальник), за умовами якого
Постачальник зобов'язується передати у
обумовлені строки Покупцеві товар
(електронну техніку), а Покупець, у свою
чергу, зобов'язується прийняти
вказаний товар і сплатити за нього
відповідну грошову суму. Загальна
кількість товарів, що підлягають
поставці та його вартість
обумовлюється специфікаціями до
даного договору.

В матеріалах справи наявні первинні
документи (їх копії), які підтверджують
фактичне здійснення господарських
операцій між позивачем та вказаним
контрагентом, а саме: договір
купівлі-продажу, специфікації,
податкові накладні, видаткові
накладні, товарно-транспортні
накладні, договір про надання
кур'єрських послуг, договір суборенди
нежитлових приміщень.

Зазначені документи складені за
результатами проведених операцій та з
дотриманням вимог статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», статті
44, статті 201 Податкового кодексу
України, пункту 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за № 168/704) і містять у собі відомості
щодо змісту та обсягу проведених
операцій, які узгоджуються між собою.

Таким чином, фактичні обставини
об'єктивно засвідчують правомірність
нарахування податкового кредиту та
віднесення відповідних сум до складу
валових витрат, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов викладених
вище договірних відносин.

Також, як вбачається з акту перевірки, в
якості доказу не підтвердження
реальності вищевказаних господарських
операцій, є твердження податкового
органу про неможливість реального
виконання укладеного позивачем з ТОВ
«Екліпт» договору через відсутність у
останнього необхідних умов для ведення
господарської діяльності.

Однак, зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на податковий кредит з
податку на додану вартість у випадку,
коли останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту, оскільки
податкове законодавство України не
ставить право платника податку на
додану вартість на податковий кредит в
залежність від дій або бездіяльності
його контрагентів чи відсутності їх за
місцезнаходженням, так само
відсутності у контрагентів основних
фондів, кваліфікованого персоналу
тощо. В разі порушення контрагентом
податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи.

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми витрат до
валових витрат та суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що господарські
операції між позивачем та його
контрагентом мали реальний характер,
діяльність позивача була спрямована на
отримання економічної вигоди від
підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарських операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства, щодо
неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та віднесення
відповідних сум до складу валових
витрат по взаєморозрахунках з вказаним
контрагентом за період, що перевірявся,
а відтак, вони не можуть бути покладені
в основу спірних податкових
повідомлень-рішень.

Вищезазначені положення законодавства
та обставини справи судом апеляційної
інстанції до уваги прийняті не були.
Натомість суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку визнавши
протиправними і скасувавши винесені
ДПІ у Голосіївському районі м. Києва
податкові повідомлення-рішення від
06.06.2012 р. № та № .

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України на
підставі положень статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
скасовує рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване
помилково.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 160, 163, 211, 220, 222, 223, 226, 230, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Техно-Торг» - задовольнити.

Постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 17.01.2013 р. - скасувати, постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 15.08.2012 р. - залишити в
силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.
Заява про перегляд судового рішення
в адміністративній справі Верховним
Судом України може бути подана з
підстав, в порядку та у строки, що
встановлені статтями 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) М.І. Костенко
(підпис) О.І. Степашко