Справа № 826/20995/13-а
Суддя: Савченко А.І.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2014 року 15:32 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Савченко А.І., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомПублічного акціонерного
товариства «Київцемент» доДержавної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києвіпро визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень, за
участю представників сторін:
від позивача - Корнієнко С.В., Ламанова
від відповідача - Слєпухіна К.А.,
На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 18 лютого 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
Публічне акціонерне товариство
«Київцемент» (далі по тексту - позивач,
ПАТ «Київцемент») звернулось до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
до Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві (далі
по тексту - ДПІ у Голосіївському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень від 17
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 03 січня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до судового розгляду на 21 січня 2014
У судовому засіданні 21 січня 2014 року
судом оголошувалась перерва до 29 січня
2014 року для надання представнику
відповідача часу подати витребувані
судом документи.
Судове засідання, призначене на 29 січня
2014 року, судом відкладалось на 12 лютого
2014 року у зв'язку з викликом інспектора
податкової служби для надання
У судовому засіданні 12 лютого 2014 року
судом оголошувалась перерва до 18
лютого 2014 року для надання відповідачу
часу подати письмові пояснення щодо
обґрунтування сум грошових
зобов'язань, визначених в оскаржуваних
податкових повідомленнях - рішеннях.
У судовому засіданні 18 лютого 2014 року
представники позивача наполягали на
задоволенні позову. Представник
відповідача проти задоволення позову
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
ПАТ «Київцемент» зареєстровано
Печерською районною державною
адміністрацією м. Києва 02 жовтня 1997
року. У зв'язку з адміністративним
перерозподілом районів міста Києва
позивача перереєстровано та взято на
облік Голосіївською районною
державною адміністрацією м. Києва 31
податків взято на облік у ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва.
У період з 05 по 23 серпня 2013 року
працівниками ДПІ у Голосіївському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві на
підставі направлень та наказу від 24
липня 2013 року №351, відповідно до плану -
графіку проведення планових виїзних
перевірок суб'єктів господарювання
проведено планову документальну
виїзну перевірку ПАТ «Київцемент» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01 липня 2011
року по 31 грудня 2012 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01
липня 2011 року по 31 грудня 2012 року.
За результатами перевірки складно Акт
№161/1/22-01/04880386 від 30 серпня 2013 року (далі
по тексту - Акт перевірки), в якому
зазначено про порушення позивачем
- пункту 138.2. статті 138, підпункту 139.1.9.
пункту 139.1. статті 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток на
загальну суму 242139 грн., в тому числі за
квартал 2011 року на загальну суму 149980
та завищення від'ємного значення
об'єкта оподаткування від усіх видів
діяльності на загальну суму 368293 грн.;
- пунктів 198.3., 198.6. статті 198 та пункту
201.1. статті 201 Податкового кодексу
України, що призвело до неправомірного
заниження податкового зобов'язання з
податку на додану вартість на зальну
суму 295200 грн., в тому числі за серпень 2011
Не погоджуючись з виявленими під час
перевірки порушеннями, 05 вересня 2013
року позивачем подано заперечення до
Акту перевірки, за результатами
розгляду яких відповідачем направлено
лист про надання відповіді від 12
вересня 2013 року №4502/10/22-01-11 та 17 вересня
2013 року винесено податкові
повідомлення рішення:
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість за основним платежем у
сумі 295200 грн. та штрафними (фінансовими)
грошового зобов'язання по податку на
прибуток за основним платежем у
розмірі 242139 грн. та штрафними
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток у
Не погоджуючись з правомірністю
зазначених податкових повідомлень -
рішень, 27 вересня 2013 року ПАТ
«Київцемент» звернулось зі скаргою до
Головного управління Міндоходів у м.
За результатами розгляду скарги
платника податків, 21 листопада 2013 року
Головним управлінням Міндоходів у м.
Києві прийнято рішення №6324/10/26-15-10-04,
яким податкове повідомлення - рішення
податкове повідомлення - рішення
застосування штрафних (фінансових)
відповідним рішенням збільшено суму
зменшення розміру від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
податковому повідомленню - рішенню
Прийняття зазначеного рішення стало
підставою для винесення відповідачем 29
листопада 2013 року податкових
повідомлень - рішень №000678220, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на прибуток за основним
платежем у розмірі 222566 грн. та
штрафними (фінансовими) санкціями у
зменшено суму від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток у розмірі 461501 грн.
За результатами оскарження до
Міністерства доходів і зборів України
названі податкові повідомлення -
рішення залишені без змін.

Посилаючись на безпідставність та
необґрунтованість висновків
податкового органу, що стали підставою
для збільшення сум грошових
зобов'язань по податку на прибуток та
додану вартість, а також зменшення суми
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток,
ПАТ «Київцемент» звернулось з
відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом та вбачається з
Акту перевірки, до складу валових
витрат за період, що перевірявся,
платником податків включені витрати,
понесені за послуги по організації
просування товарів (торгової марки) та
за інформаційно-консультаційні
послуги, отримані від ТОВ «Епіцентр К»
на загальну суму 1750088 грн. на підставі
договору від 01 липня 2011 року №2553СС.

Відповідно до змісту зазначеного
договору, виконавець - ТОВ «Епіцентр К»
надає позивачу - замовнику послуги щодо
просування товару (торгової марки) в
регіонах України на умовах,
передбачених договорами.

Пунктом 1.3. Договору №2553СС закріплено,
що послуги щодо просування товару
(торгової марки) передбачають надання
наступної консультаційної інформації:

1) розміщення товару на окремих
стелажах та площадках виконавця;

2) формування виконавцем споживчого
кошику покупця поденно;

3) проведення інформаційного
обслуговування товарів, які
постачаються замовником та цільового
опитування клієнтів, як фактичних так і
потенційних;

4) інформування щодо залишку товарів на
стелажах гіпермаркету;

5) надання інформації замовнику
стосовно періодів проведення
рекламних заходів всередині
гіпермаркетів виконавця та
інформування про зміну попиту на
товари, що постачаються замовником;

6) проведення аналізу
рекламно-інформаційної продукції за
аналогічними видами продукції;

7) проведення аналізу результатів
маркетингових досліджень, формування
висновків і рекомендацій.

За надання відповідних послуг пунктом
4.1. зазначеного договору встановлено
оплату у розмірі 4% з урахуванням
податку на додану вартість від суми
реалізованого товару, поставленого за
договором поставки №1ОПТ/2010/1588/СБС/10
від 01 квітня 2010 року, укладеного між
замовником та виконавцем, за кожний
квартал.

Згідно пункту 7.1. Договір №2553СС вступає
в дію з дати його укладення і діє до 31
грудня 2012 року та автоматично (без
укладення додаткової угоди) продовжує
свою дію на наступний календарний рік,
якщо за один місяць до зазначеної дати
одна зі сторін не заявила про намір
його розірвання.

На виконання умов названого договору
згідно актів виконаних робіт (надання
послуг) від 30 серпня 2011 року №Ком/01-0007206,
від 31 жовтня 2011 року №Ком/01-0008481, від 07
грудня 2011 року №»Ком/01-0010854, від 21
лютого 2012 року №Ком/01-0001471, від 20 квітня
2012 року №Ком/01-0003427, від 27 липня 2012 року
№Ком/01-0005929 та від 16 жовтня 2012 року
№Ком/01-0008714 позивачем сплачено шляхом
перерахування на розрахунковий
рахунок ТОВ «Епіцентр К» та включено до
складу валових витрат 1458407 грн.

У зв'язку з ненаданням під час
перевірки деталізації отриманих
послуг по організації просування
товарів (торгової марки) та звітів з
відображенням суми реалізованого
товару за відповідний період замовника
через торгові зали ТОВ «Епіцентр К»
податковий орган дійшов висновку про
допущення позивачем порушень вимог
пункту 138.2 статті 138 та підпункту 139.1.9.
пункту 139.1. статті 139 Податкового
кодексу України та безпідставне
включення до складу валових витрат
суми коштів у розмірі 1458407 грн., в тому
числі за 2-3 квартал 2011 року в сумі 189657
грн., за 2-4 квартал 2011 року на загальну
суму 660784 грн., за 1 квартал 2012 року на
суму 36523 грн., за 1 півріччя 2012 року в
сумі 97910 грн., за 3 квартал 2012 року в сумі
429330 грн. та за 2012 рік в сумі 797623 грн.

У зв'язку з виявленням під час
перевірки безпідставного, на думку
податкового органу, віднесення до
складу валових витрат сум, сплачених
ТОВ «Епіцентр К» по договору №2553СС, ДПІ
у Голосіївському районі ГУ Міндоходів
у м. Києві дійшла висновку про
заниження ТОВ «Київцемент» податку на
прибуток на загальну суму 242139 грн.

Крім того, наведені вище обставини
стали підставою для висновку
податкового органу щодо порушення ТОВ
«Київцемент» пункту 198.3. статті 198
Податкового кодексу України та
завищення податкового кредиту з
податку на додану вартість за
результатами проведених розрахунків з
ТОВ «Епіцентр К» по договору №2553СС за
період з 01 липня 2011 року по 31 грудня 2012
року на загальну суму 295200 грн., в тому
числі за серпень 2011 року в сумі 37391 грн.,
за жовтень 2011 року в сумі 56660 грн., за
листопад 2011 року в сумі 3520 грн., за
грудень 2011 року в сумі 37565 грн., за лютий
2012 року в сумі 7305 грн., за квітень 2012
року в сумі 12277 грн., за липень 2012 року в
сумі 66284 грн. та за жовтень 2012 року в
сумі 73658 грн.

Також під час перевірки позивача
встановлено, що останнім у листопаді 2011
року придбано товар у ТОВ «НВП
«Металелектромаш» на суму 21120 грн.

Згідно матеріалів перевірки, які
надійшли на адресу відповідача від
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м.
Дніпропетровська, по підприємству, яке
є в ланцюгу постачання, а саме з Акту
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «НВП
«Металелектромаш» щодо
документального підтвердження
господарських відносин із платниками
податків, їх реальності та повноти
відображення в обліку за вересень,
листопада 2011 року, податковим органом
встановлено, що ТОВ «НВП
«Металелектромаш» відображені в
податковій звітності (декларації з
податку на додану вартість за листопад
2011 року) правові взаємовідносини з
вищезазначеними суб'єктами
господарювання без мети реального
настання правових наслідків, з метою
заниження об'єкту оподаткування,
несплати податків. Враховуючи те, що у
ТОВ «НВП «Металелектромаш» відсутні
необхідні умови для ведення
господарської діяльності, відсутні
основні фонди, технічний персонал,
виробничі активи, складські
приміщення, транспортні засоби, згідно
частин 1, 5 статті 203, пунктів 1, 2 статті
215, статті 218 Цивільного кодексу
України, податковий орган дійшов
висновку про укладення ТОВ «НВП
«Металелектромаш» нікчемних угод.

З огляду на викладене, відповідачем
встановлено порушення позивачем
статей 134, 185, пункту 198.6 статті 198 та
пунктів 201.6., 201.10. статті 201 Податкового
кодексу України та завищення
податкового кредиту з податку на
додану вартість на загальну суму 3520
грн. за листопад 2011 року за
результатами взаємовідносин з ТОВ «НВП
«Металелектромаш».

Аналізуючи обґрунтованість таких
висновків податкового органу, суд
приходить до наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що
врегульовує спірні правовідносини є
Податковий кодекс України від 02.12.2010р.
№2755-VI з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - ПК України).

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1.
статті 14 ПК України витрати - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Одночасно згідно підпункту 14.1.36
названої статті господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах
138.3 цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (підпункт 138.1.1. пункту
138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138
названого Кодексу витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1.
статті 139 ПК України визначено, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім цього, податковим кредитом у
розумінні підпункту 14.1.181. пункту 14.1.
статті 14 ПК України визнається сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1.
статті 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

В силу пункту 198.2. названої статті датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, у якій зазначаються в окремих
рядках такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України)
(пункт 201.1. статті 201 ПК України).

Форма та порядок заповнення податкової
накладної затверджуються центральним
органом державної податкової служби.

В силу пункту 201.4. статті 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (пункту 201.6. статті 201
ПК України).

Згідно з пунктом 201.7. статті 201 ПК
України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Наступним пунктом названої статті
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 ПК
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 2 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженої
наказом Державної податкової
адміністрації України від 21 грудня 2010
року №969, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 29 грудня
2010 року за №1401/18696, який набрав чинності
10 січня 2011 року та був чинний до 16
грудня 2011 року (далі - Порядок №969) та
пунктом 1 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 01 листопада 2011 року №1379,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 22 листопада 2011 року за
№1333/20071, який набрав чинності 16 грудня
2011 року та є чинним на момент розгляду
справи судом (далі - Порядок №1379)
податкову накладну складає та заповнює
особа, яка зареєстрована як платник
податку в податковому органі та якій
присвоєно індивідуальний податковий
номер платника податку на додану
вартість.

Пунктом 4 Порядку №969 та пунктом 5
Порядку №1379 встановлено, що сплачена
(нарахована) сума податку на додану
вартість у податковій накладній
повинна відповідати сумі податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних.

Податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку (пункти 6.2. названих
Порядків).

Одночасно відповідно до положень
пунктів 6.3 Порядку №969 та Порядку №1379
не дає права покупцю на віднесення сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту: відсутність факту
реєстрації платником податку -
продавцем товарів/послуг податкових
накладних в Єдиному реєстрі податкових
накладних; порушення порядку
заповнення податкової накладної;
податкова накладна виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, Податковим кодексом
України визначено окремі випадки, за
яких неможливе формування податкового
кредиту, зокрема, це відсутність
зв'язку з господарською діяльністю,
фіктивність операцій (відсутність
поставок), відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
податку додану вартість. Таким чином,
із зазначеного вище також випливає й
те, що при дослідженні факту здійснення
господарської операції, оцінці
підлягають відносини безпосередньо
між учасниками тієї операції, на
підставі якої сформовані дані
податкового обліку.

При цьому в листі Вищого
адміністративного суду України від 02
червня 2011 року №742/11/13-11 зазначено, що за
відсутності факту придбання товарів чи
послуг або в разі якщо придбані товари
чи послуги не призначені для
використання у господарській
діяльності платника податку
відповідні суми не можуть включатися
до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Сама по собі наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Водночас
наявність формально складених, але
недостовірних первинних документів,
відповідність яких фактичним
обставинам спростована належними
доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції, про що також
було зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від 01
листопада 2011 року №1936/11/13-11.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999р. №996-XIV з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - Закон України від 16.07.1999р.
№996-XIV), який визначає правові засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні,
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

В розумінні названого Закону первинний
документ це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з частою 1 статті 9 Закону
України від 16.07.1999р. №996-XIV підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(частина 2 зазначеної статті).

Відповідно до пункту 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року №88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 5 червня 1995 року за
№168/704 з наступними змінами та
доповненнями в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - Положення №88), яке
встановлює порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (підприємства),
установ та організацій, основна
діяльність яких фінансується за
рахунок коштів бюджету (установи),
первинні документи це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо (пункт 2.2 названого
Положення).

В силу пункту 2.4. Положення №88 первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Залежно від характеру операції та
технології обробки даних до первинних
документів можуть бути включені
додаткові реквізити: ідентифікаційний
код підприємства, установи з
Державного реєстру, номер документа,
підстава для здійснення операцій, дані
про документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо.

Усі первинні документи, облікові
регістри і бухгалтерська звітність
повинні складатись українською мовою.
Поряд з українською мовою може
застосовуватися інша мова у порядку,
визначеному статтею 11 Закону України
«Про мови в Україні» (пункт 1.3.
Положення №88).

Аналіз наведених норм свідчить про те,
що валові витрати та податковий кредит
для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток та
податком на додану вартість мають бути
фактично понесені (сплачені) і
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків, що також було
зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від 02
червня 2011 року №742/11/13-11.

В ході судового розгляду справи також
встановлено, що 01 квітня 2010 року між ТОВ
«Епіцентр К» (покупець) та ПАТ
«Київцемент» (постачальник) укладено
письмовий договір поставки
№1ОПТ/2010/1588/СБС/10, згідно з яким
постачальник зобов'язується
поставляти покупцю товар у встановлені
строки, а покупець - приймати такий
товар і сплачувати за нього на умовах
даного договору.

Предметом поставки є визначений товар
з найменуванням, зазначеним у
специфікаціях та/або інших документах
згідно умов договору, підписаних
сторонами.

Розділом 8 названого договору
закріплено, що ціна на товар вказується
у специфікації, яка є невід'ємною
частиною договору та може бути
збільшена за згодою сторін шляхом
укладення нової специфікації на
позиції товару, ціна на які
підвищується.

Відповідно до пунктів 9.1. та 9.2. договору
поставки оплата здійснюється у розмірі
вартості реалізованого товару шляхом
безготівкового переказу на поточний
рахунок постачальника, вказаний у
реквізитах останнього у договорі після
реалізації товару споживачам один раз
на тиждень.

На підтвердження фактів виконання
сторонами своїх договірних зобов'язань
за вказаним договором позивачем були
надані суду наступні оригінали та
копії первинних і розрахункових
документів:

- специфікації до договору поставки з
№5 по №30;

- звіти за період з 01 квітня 2011 року по 31
грудня 2012 року;

- акти звірки з контрагентом - ТОВ
«Епіцентр К», складені станом на 31
грудня 2011 року та станом на 31 грудня 2012
року.

Відповідні обставини не
заперечувались відповідачем ані під
час проведення перевірки, ані під час
розгляду справи.

Також між позивачем та ТОВ «Епіцентр К»
01 липня 2013 року укладено договір №2553СС
про надання послуг по організації
просування товарів (торгової марки).

Відповідно до пункту 1.1. названого
договору з метою подальшого просування
та збільшення обсягів продажу товарів,
що поставляються замовником
(позивачем) за договором поставки між
останнім та виконавцем (ТОВ «Епіцентр
К»), а виконавець надає замовнику
інформаційні, маркетингові та інші
послуги.

Предметом даного договору є надання
виконавцем послуг щодо просування
товару (торгової марки) в регіонах
України на умовах, передбачених
договором.

Перелік послуг визначений у пункті 1.3.
договору №2553СС, а згідно пункту 4.1.
розмір оплати за такі послуги
становить 4% з урахуванням ПДВ від суми
реалізованого товару, поставленого за
договором поставки №1ОПТ/2010/1588/СБС/10
від 01 квітня 2010 року укладеного між
замовником та виконавцем.

На підтвердження фактів виконання
сторонами своїх зобов'язань по даному
договору позивачем надано наступні
оригінали та копії первинних і
розрахункових документів:

- акти виконання робіт (надання
послуг) від 30 серпня 2011 року №Ком/01-0007206
на суму 227588,60 грн. (в т.ч. ПДВ - 37931,43 грн.),
від 31 жовтня 2011 року №Ком/01-0008481 на суму
339959,92 грн. (в т.ч. ПДВ - 56659,99 грн.), від 07
грудня 2011 року №»Ком/01-0010854 на суму
225392,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 37565,33 грн.), від 21
лютого 2012 року №Ком/01-0001471 на суму 43828,00
грн. (в т.ч. ПДВ - 7304,67 грн.), від 20 квітня
2012 року №Ком/01-0003427 на суму 73664,00 грн. (в
т.ч. ПДВ - 12277,33 грн.), від 27 липня 2012 року
№Ком/01-0005929 на суму 397704,00 грн. (в т.ч. ПДВ -
66284,00 грн.) та від 16 жовтня 2012 року
№Ком/01-0008714 на суму 441952,00 грн. (в т.ч. ПДВ -
73658,67 грн.), які також були досліджені
під час перевірки працівниками
податкового органу;

- звіти до договору за період з 01
липня 2011 року по 31 грудня 2012 року;

- податкові накладні від 30 серпня
2011 року №67740/001 на суму 227588,60 грн. (в т.ч.
ПДВ - 37931,43 грн.), 31 жовтня 2011 року №76616/001
на суму 339959,92 грн. (в т.ч. ПДВ - 56659,99 грн.),
від 07 грудня 32012 року №84513/001 на суму
225392,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 37565,33 грн.), від 21
лютого 2012 року №6823/001 на суму 43828,00 грн.
(в т.ч. ПДВ - 7304,67 грн.), від 20 квітня 2012
року №14628/001 на суму 73664,00 грн. (в т.ч. ПДВ -
12277,33 грн.), від 27 липня 2012 року №26758/001 на
суму 397704,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 66284,00 грн.) та
від 16 жовтня 2012 року № 38959/001 на суму
441952,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 73658,67 грн.), всього
на суму 1750091,52 грн., в тому числі ПДВ на
загальну суму 291681,42 грн., виписані
вказаним контрагентом на користь ПАТ
«Київцемент»;

- виписки по особовому рахунку
позивача на підтвердження проведення
перерахування останнім на користь
виконавця грошових коштів за надані
послуги у повному обсязі, що також не
заперечується відповідачем.

За результатами дослідження вище
перелічених первинних і розрахункових
документів суд дійшов висновку, що вони
оформлені у відповідності до вимог
Закону України від 16.07.1999р. № 996-ХІV та
Положення № 88. Також, наявні в
матеріалах справи податкові накладні,
що були виписані ТОВ «Епіцентр К» на
ім'я позивача за результатами наданих
послуг, за своїм змістом цілком
відповідають вимогам пункту 201.1 статті
201 ПК України.

Посилання відповідача в обґрунтування
правомірності зменшення валових
витрат та податкового кредиту по
податку на додану вартість на
ненадання позивачем під час перевірки
деталізації послуг по організації
просування товарів (торгової марки) та
звітів з відображенням суми
реалізованого товару за відповідні
періоди замовника, через торгові зали
виконавця, суд до уваги не приймає.

Так, як вбачається зі змісту акту
перевірки документи, надані позивачем
на підтвердження правильності
нарахування податкових зобов'язань по
податку на прибуток та податку на
додану вартість за результатами
господарських взаємовідносин з ТОВ
«Епіцентр К» по договору поставки
№1ОПТ/2010/1588/СБС/10 від 01 квітня 2010 року,
визнані відповідачем належними та
такими, що підтверджують його
виконання.

У той же час, як зазначено вище,
вартість послуг по просуванню товару
(торгової марки), які надавались по
договору №2553СС, становить 4% від
вартості реалізованого виконавцем
товару.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що збільшення обсягів
реалізованого товару по договору
поставки прямо впливає на вартість
наданих послуг по просуванню такого
товару, що також свідчить про
економічну обґрунтованість та
необхідність отримання позивачем
таких послуг, оскільки їх
результативність прямо впливає на
збільшення отримуваного ним прибутку,
що є метою здійснення господарської
діяльності.

На підтвердження правильності
визначення вартості наданих послуг по
договору №2553СС, відповідно до приписів
пункту 44.7. статті 44 ПК України, яким
закріплено, що протягом п'яти робочих
днів з дня отримання акта перевірки
платник податків має право надати до
контролюючого органу, що призначив
перевірку, документи, які
підтверджують показники, відображені
таким платником податків у податковій
звітності, позивачем разом з
запереченнями на Акт перевірки подано
відповідачу звіти про обсяги
реалізованого товару та звіти до
договору №2553СС.

Спростовуючи висновки податкового
органу щодо безпідставності
віднесення до складу податкового
кредиту суми податку на додану
вартість, сплачену ТОВ «НВП
«Металелектромаш», позивачем надано
наступні оригінали та копії первинних
і розрахункових документів:

- видаткова накладна №РН-57 від 23
листопада 2011 року;

- податкова накладна від 03
листопада 2011 року №57;

- виписку по особовому рахунку
позивача на підтвердження проведення
перерахування останнім на користь ТОВ
«НВП «Металелектромаш» грошових
коштів за придбаний товар -
трансформатори тока ТПЛ-10 150/5 0,5S/10Р
10/15ВА с метрологической аттестацией
для АСКУЭ у кількості 4 штук та
трансформатори тока ТПЛ-10 20/5 0,5S/10Р 10/15ВА
с метрологической аттестацией для
АСКУЭ у кількості 2 штук.

Додатково на обґрунтування своїх
позовних вимог ПАТ «Київцемен» надало
суду наступні документи, які
підтверджують факт придбання
зазначених товарів з метою
використання їх в подальшій
господарській діяльності: копії
бухгалтерської довідки по проводці
документа - прибуткова накладна КС00000408
(23 листопада 2011 року),
оборотно-сальдової відомості по
рахунку 20.7. за 01 листопада 2011 року - 13
січня 2014 року та оборотно-сальдової
відомості по рахунку 20.7. за 23 листопада
2011 року, матеріального звіту за серпень
2013 року, акту списання матеріалів
№КС00000384 від 30 серпня 2013 року,
бухгалтерської довідки по проводці
документа - списання ТМЦ КС00000384 від 30
серпня 2013 року.

Натомість, відповідачем не надано
доказів відсутності у контрагента
позивача (ТОВ «НВП «Металелектромаш»)
спеціальної податкової
правосуб'єктності на момент укладення
і виконання вищевказаного правочину,
зокрема того, що вказане підприємства
не було зареєстровано в якості
платника податку на додану вартість
або того, що його реєстрація платником
податку на додану вартість була
анульована в період виконання спірного
правочину. Відтак, наявна в матеріалах
справи копія податкової накладної, на
підставі якої позивач сформував
податковий кредит за листопад 2011 року,
відповідає вимогам, встановленим
статтею 201 ПК України.

Також відповідачем не було надано до
суду належних доказів, які б свідчили
про відсутність у названого
підприємства умов для здійснення
господарської діяльності (відсутність
майна, складських приміщень,
обладнання та виробничих потужностей,
в т.ч. орендованих, а також трудових
ресурсів, тощо), в т.ч. із залученням
третіх осіб.

В силу пункту 15.1 статті 15 ПК України
платниками податків визнаються
фізичні особи (резиденти і нерезиденти
України), юридичні особи (резиденти і
нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

Частиною 2 статті 61 Конституції України
встановлений індивідуальний характер
юридичної відповідальності.

Так, безпосередньо в Акті перевірки не
наведено правову норму, в силу якої на
платника податку (покупця - позивача)
покладена відповідальність за
недекларування та несплату податкових
зобов'язань платником податку -
контрагентом (продавцем - ТОВ «НВП
«Металелектромаш»), шляхом позбавлення
його права на податковий кредит та
валові витрати.

Згідно правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в його ухвалі від 10 жовтня
2012 року за № К-24491/10, «за умови не
встановлення податковим органом
наявності замкнутої схеми руху
грошових коштів, яка б могла свідчити
про узгодженість дій позивача та його
постачальників по ланцюгу для
одержання підприємством незаконної
податкової вигоди, останнє не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.
Поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань».

Також, в іншій ухвалі Вищого
адміністративного суду України від 22
серпня 2012 року по справі № К/9991/14668/11,
суд, зокрема, вказує на те, що
витребування у контрагента документів
про державну реєстрацію і реєстрацію
платником податків на додану вартість
є достатнім доказом розумності дій та
обачності підприємства при обранні
того чи іншого контрагента.

Крім того, під час розгляду даної
справи суд враховує положення статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України, згідно якої суд застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Нормами частини 1 статті 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-IV
визначено, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод та
практику Європейського суду з прав
людини як джерело права.

Зокрема, при розгляді Європейським
судом з прав людини податкових спорів в
мотивувальній частині рішення
найчастіше застосовується стаття 1
Протоколу № 1 до Конвенції про захист
прав і основоположних свобод від 04
листопада 1950 року. Даною статтею
гарантується право на мирне володіння
своїм майном. У ній, зокрема, визначено,
що кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

У контексті податкових спорів (в т.ч.
даного конкретного спору) позбавлення
права отримати податкову вигоду
(податковий кредит) розглядається як
позбавлення власності.

Так, у своєму Рішенні від 09 січня 2007
року у справі «Інтерсплав проти
України» Європейський суд з прав
людини зазначає, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкта, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку.

У Рішення цього ж суду у справі
«Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік,
заява № 3991/03) наводяться висновки про
те, що позбавлення податковим органом
права платників податків ПДВ на
податковий кредит/бюджетне
відшкодування з причини виявлення
зловживань з боку їхніх постачальників
є порушенням статті 1 Протоколу до
Європейської конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод. Адже
немає доказів залучення платника
податку на додану вартість до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо/повинно було відомо про
таку діяльність його постачальників. В
цьому випадку недотримується принцип
пропорційності, тобто справедливого
балансу між вимогами публічного
інтересу та захистом прав приватних
осіб, у реалізації яких здійснюється
втручання держави.

В ході розгляду даної справи в суді
відповідачем не було пред'явлено до
суду будь-які належні докази
нікчемності правочину, укладеного між
ПАТ «Київцемент» та ТОВ «НВП
«Металелектромаш», а також жодних
достовірних документальних доказів на
підтвердження фактів підписання
документів щодо цього правочину не
уповноваженими на те особами.

Зокрема, в Акті перевірки також
відсутні посилання на ухиляння
контрагентом позивача від сплати
податків та зборів, визначення йому сум
податкових зобов'язань, винесення
вироків посадовим особам ТОВ «НВП
«Металелектромаш» за фактом ухиляння
від сплати податків в результаті
конкретних господарських операцій, або
будь-які інші відомості, які можуть
бути визначені як підстави та докази
укладення угод з метою, що порушує
публічний порядок.

В силу частини 1 статті 62 Конституції
України особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Аналогічну норму містить частини
2 статті 2 Кримінального кодексу
України.

Доказами в адміністративному
судочинстві, за визначенням частини 1
статті 69 Кодексу адміністративного
судочинства України, є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення осіб, які беруть участь у
справі, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи. Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів.

У відповідності до частини 1 та 4 статті
70 цього Кодексу належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

При цьому, зокрема, у пункті 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009р. № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
при кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Разом з тим, відповідачем не надано
суду будь-яких достовірних відомостей
з документальним підтвердженням про
притягнення до кримінальної
відповідальності або пред'явлення
обвинувачення посадовим особам
позивача або його контрагента - ТОВ
«НВП «Металелектромаш», безпосередньо
відповідальних за укладення і
виконання спірного правочину.

З урахуванням того, що по справі було
встановлено реальне здійснення
господарської операції та її зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкових
накладних, виданих зареєстрованими
платниками податку на додану вартість,
суд дійшов висновку про протиправність
донарахування позивачу сум податку на
прибуток підприємства та податку на
додану вартість, застосування штрафних
(фінансових) санкцій спірними
податковими повідомленнями-рішеннями
та зменшення суми від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
позивача, відповідач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позовні вимоги обґрунтованими,
а позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України Якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Враховуючи вищевикладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві від 17 вересня 2013 року №, від
29 листопада 2013 року № та від 29
листопада 2013 року №.

3. Стягнути з Державного бюджету
України за рахунок бюджетних
асигнувань за зобов'язаннями Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (01033, м. Київ, вул.
Жилянська, 23, ) на
користь Публічного акціонерного
товариства «Київцемент» (03083, м. Київ,
вул. Червонопрапорна, 26, ) понесені ним витрати по сплаті
судового збору у розмірі 458 (чотириста
п'ятдесят вісім) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.І. Савченко