Справа № 813/9167/13-а
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/9167/13-а
о 17 год. 59 хв. м. ЛьвівЛьвівський
окружний адміністративний суд,
головуючий суддя Гавдик З.В., Карп'як
О.О., Клименко О.М., секретар судового
засідання Саковець Б.П., розглянувши в
судовому засіданні адміністративну
справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1до Міністерства доходів
і зборів України, за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - Головного управляння
Міндоходів у Львівській області,
представник відповідача - Курило С.В.
(довіреність № 99-99-10-12/13/15 від 24.09.2013
року) представник третьої особи -
Курило С.В. (довіреність № 9274/9/10-6006/50 від
02.09.2013 року)про визнання протиправними
дії і стягнення середнього заробітку
за період затримки у видачі трудової
Позивач - ОСОБА_1 звернувся до
Львівського окружного
адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Міністерства доходів і зборів України
в якому із врахуванням заяви про
уточнення позовних вимог просив:
- визнати дії відповідача Міністерства
доходів і зборів України щодо
невиплати середнього заробітку за
період затримки трудової книжки при
звільнені ОСОБА_1 протиправними.
- стягнути з Міністерства Доходів і
зборів України на користь ОСОБА_1
середній заробіток за період затримки
його трудової книжки в розмірі 6741,46 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач був звільнений 19 серпня 2013
року, однак трудову книжку отримав лише
08 жовтня 2013 року, що підтверджується
листом начальника МВОД ОУ ГУ
Міндоходів у Львівській області №
07-14/242 від 15.10.2013 року та розпискою про
отримання документів позивача від
Належно оформлена трудова книжка
повинна бути видана звільненому
працівнику в день його звільнення. В
разі затримки видачі трудової книжки
працівнику виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав, просив суд позов
задоволити повністю з врахуванням
розрахунків наданих представником
Позиція відповідача викладена в
запереченнях на адміністративний
позов. Відповідач зазначає, що
відносини про проходження служби в
органах внутрішніх справ не є
трудовими і всі питання по звільненню
(поновленню на службі), стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу підлягають вирішенню
відповідного до Положення про
проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ УРСР, а не норм
Кодексу законів про працю України.
Правовідносини, які виникли між
позивачем та відповідачем,
врегульовані спеціальним
законодавством, а не Кодексом законів
про працю. Положенням про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР не передбачено можливість
стягнення грошового забезпечення за
час затримки видачі трудової книжки.
Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги заперечила,
надала додаткові пояснення, просила
суд в задоволенні позовних вимог
Представник третьої особи в судовому
засіданні позовні вимоги заперечила,
надала додаткові пояснення, просила
суд в задоволенні позовних вимог
Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача та третьої
особи, безпосередньо, всебічно, повно
та об'єктивно дослідивши наявні у
справі докази, давши їм оцінку, суд
26.07.2013 року наказом Державної
податкової служби України за № 0078-о/д
«По особовому складу» позивача
звільнено з посади та податкової
міліції у запас Збройних сил України за
п. 64 п.п. «г» (через скорочення штатів).
19.08.2013 року в трудовій книжці позивача
зроблено запис за № 11 про звільнення зі
служби в податковій міліції органів
Державної податкової служби згідно
наказу від 25.07.2013 року.
08.10.2013 року згідно розписки позивач
отримав трудову книжку БТ-І № 7908930.
Спірні правовідносини регулюються
Конституцією України, КЗпП України, КАС
Згідно ст. 19 Конституції України,
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Згідно ст. 43 Конституції України, кожен
має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Громадянам
гарантується захист від незаконного
Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього ж Кодексу.
Згідно ст. 235 цього ж Кодексу, у разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
Стаття 70 КАС України встановлює
правила належності доказів, які
визначають об'єктивну можливість
доказу підтверджувати обставину, що
має значення для вирішення справи, а
також правила допустимості доказів, що
визначають легітимну можливість
конкретного доказу підтверджувати
певну обставину у справі. Предметом
доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС
України, є обставини (факти), якими
обґрунтовуються подання чи
заперечення та які належить встановити
при ухваленні судового рішення у
справі.
Судом не враховуються заперечення
відповідача, про те, що до спірних
правовідносин слід застосовувати лише
Закон України «Про міліцію», Закон
України «Про Дисциплінарний статут
органів внутрішніх справ України» та
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР, через те, що позивач проходив
службу і його було звільнено з посади
та податкової міліції у запас Збройних
сил України, оскільки основний Закон
України, проголосивши Україну
соціальною, правовою державою,
визначив зміст і спрямованість
діяльності держави, зокрема, її
обов'язок щодо утвердження,
забезпечення і гарантування прав і
свобод людини (статті 1, 3). Складовою
цього обов'язку є забезпечення
державою соціальної спрямованості
економіки, створення умов та
гарантування можливостей для громадян
заробляти собі на життя працею і
своєчасно одержувати винагороду за
працю (частина четверта статті 13,
частини перша, друга, сьома статті 43
Конституції України). Конституційний
Суд України в Рішенні від 29 січня 2008
року N 2-рп/2008 зазначив, що право
заробляти собі на життя є невід'ємним
від права на саме життя, оскільки
останнє є реальним лише тоді, коли
матеріально забезпечене (абзац другий
підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6
мотивувальної частини).
Законодавство, що регулює трудові
правовідносини, є рівнозначним в
аспекті наявності у сторін, які
перебувають у трудових відносинах,
прав і обов'язків щодо оплати праці,
умов їх реалізації та наслідків, що
мають настати у разі невиконання цих
Регулювання оплати праці працівників
незалежно від форм власності
підприємства, організації, установи
здійснюється шляхом установлення
розміру мінімальної заробітної плати
та інших державних норм і гарантій.
Згідно ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання
державного і договірного регулювання
оплати праці, прав працівників на
оплату праці та їх захисту
визначається Кодексом, Законом та
іншими нормативно-правовими актами.
Згідно принципів здійснення трудових
правовідносин - відплатність праці,
який дістав відображення у пункті 4
частини I Європейської соціальної
хартії (переглянутої) від 3 травня 1996
року, ратифікованої Законом України
від 14 вересня 2006 року N 137-V, за яким усі
працівники мають право на справедливу
винагороду, яка забезпечить достатній
життєвий рівень. Крім обов'язку
оплатити результати праці робітника,
існують також інші зобов'язання
роботодавця матеріального змісту. Ці
зобов'язання стосуються тих витрат, які
переважно спрямовані на охорону праці
чи здоров'я робітника (службовця) або на
забезпечення мінімально належного
рівня його життя, у тому числі й у разі
простою - зупинення роботи, що було
викликане відсутністю організаційних
або технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою
або іншими обставинами (форс-мажор)
тощо. Такі зобов'язання відповідають
мінімальним державним гарантіям,
зокрема, щодо оплати часу простою, який
мав місце не з вини працівника.
Праву працівника на належну заробітну
плату кореспондує обов'язок
роботодавця нарахувати йому вказані
виплати, гарантовані державою, і
виплатити їх. При цьому право
працівника не залежить від нарахування
йому відповідних грошових виплат. Тому
незалежно від того, чи було здійснене
роботодавцем нарахування таких виплат,
працівник, у разі порушення
законодавства про оплату праці, має
право звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати, в тому числі і щодо предмету
спору по даній справі.
Факт затримки у видачі позивачу його
трудової книжки з вини відповідача,
відповідачем жодними належними та
допустимими доказами не спростовано.
Вказаний факт також підтверджений:
відповіддю третьої особи позивачу за
вих. № 07-14/242 від 15.10.2013 року, розпискою
позивача від 08.10.2013 року, відповіддю
відповідача позивачу від 14.12.2013 року за
№ 07-1302/213-У, довідкою про надання
інформації третьою особою від 07.02.2014
року за № 07-14/45 в якій зазначено, що
середній заробіток за час затримки
видачі трудової книжки позивачу
складає 6815,90 грн.
Згідно ст. 235 КЗпП України за позивачем
закріплено право на середній заробіток
за весь час вимушеного прогулу саме
через затримку видачі трудової книжки
з вини власника або уповноваженого ним
органу, відповідно цією ж нормою на
відповідача покладений обов'язок
виплатити позивачу середній заробіток
за весь час вимушеного прогулу з цих же
підстав. Вказане право позивача
відповідає засадам справедливості,
добросовісності, розумності як
складовим конституційного принципу
верховенства права та не порушує
балансу прав і законних інтересів
працівників і роботодавців.
Відтак, саме до предмету спору
правомірним буде застосування вимог
КЗпП України, оскільки норми про які
вказує відповідача не врегульовують
питання відповідальності відповідача
за затримку видачі трудової книжки.
Вказана позиція суду щодо застосування
до спірних правовідносин вимог КЗпП
України узгоджується із позицією
Конституційного суду України
викладеною у рішенні від 15.10.2013 року N
8-рп/2013 та Верховного суду України
викладеною у постанові від 06.11.2013 року.
Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.
Таким чином, з врахуванням змісту ст. 162
КАС України, позовні вимоги ОСОБА_1 до
Міністерства доходів і зборів України,
за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Головного
управляння Міндоходів у Львівській
області про визнання дії відповідача
щодо невиплати середнього заробітку за
період затримки видачі трудової книжки
при звільнені протиправними та
стягнення з відповідача середнього
заробітку за період затримки видачі
його трудової книжки в розмірі 6815,90
грн., підлягають задоволенню повністю,
в тому числі, в частині суми середнього
заробітку за час затримки видачі
трудової книжки зазначеної
відповідачем, як гарантування
дотримання і захисту прав, свобод,
інтересів позивача у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку відповідача.
Розподіл судових витрат згідно ст. 94
КАС України не застосовується,
оскільки позивач звільнений від сплати
судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5
Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 69, 70, 159-163, 167 КАС
України, суд -
1. Адміністративний позов задоволити
2. Визнати протиправними дії
Міністерства доходів і зборів України
щодо невиплати середнього заробітку за
період затримки у видачі трудової
книжки при звільненні ОСОБА_1.
3. Стягнути з Міністерства доходів і
зборів України на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
АДРЕСА_1) середній заробіток за період
затримки у видачі ОСОБА_1 трудової
книжки в розмірі 6815,90 грн.
Постанова суду першої інстанції
може бути оскаржена до Львівського
апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього ж Кодексу
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень
було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо в суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду першої інстанції,
набирає законної сили у порядку та
строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова складена в повному
обсязі 17.02.2014 року.

Головуючий суддя
Гавдик З.В.

Суддя
Карп'як О.О.

Суддя
Клименко О.М.