Справа № 815/6590/13-а
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 р. Справа № 815/6590/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Катаєва Е. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В. судді -
Потапчук В.О. судді - Коваль М.П.при
секретаріПолянській А.М.

за участю сторін: ДМСУВащіліна Н.С.
(довіреність)ПозивачОСОБА_6Представник
позивачаОСОБА_7 (адвокат,
ордер)ПерекладачОСОБА_8 (паспорт)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Одеського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної міграційної служби
України на Постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
29 жовтня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_6 до Державної міграційної служби
України, третя особа на стороні
позивача ОСОБА_9, про визнання рішення
нечинним, зобов'язання вчинити певні
дії, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з
позовом до Державної міграційної
служби України, третя особа на стороні
позивача ОСОБА_9, про визнання рішення
нечинним, зобов'язання вчинити певні
дії.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 29 жовтня 2013
року позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Державної міграційної служби України
№504-13 від 12.08.2013 року про відмову ОСОБА_6
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Зобов'язано Державну міграційну службу
надати ОСОБА_6 статус біженця або особи,
яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову суду та прийняти нову
постанову, якою у задоволенні вимог
позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
Громадянка Афганістану ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є уродженкою району
Хейрхона, м.Кабулу, (Афганістан), за
національністю таджичка, за
віросповіданням мусульманка-сунітка,
за сімейним станом одружена. З країни
походження іноземка вилетіла літаком з
аеропорту м. Кабулу легально - за
національним паспортом НОМЕР_1, виданим
28.03.2010 року з проставленою приватною
візою типу НОМЕР_2. Прибула в Україну
літаком 11.02.2011 року транзитним рейсом
через ОАЕ м. Дубай.

20.05.2011 року ОСОБА_6 звернулась до
Управління міграційної служби в
Одеської області з заявою про надання
статусу біженця в Україні, в якої
зазначила, що потрапила в України з
метою з'єднатись зі своїм чоловіком з
яким заручились у 2007 році в Пакистані
та у 2010 році були одружені, останній має
статус біженця в Україні. Не може
повернутись в Афганістан, оскільки там
неможливо жити жінки без чоловіка, це є
небезпечним для життя. Якщо
сподобається талібу, вони змусять
родину віддати жінку йому і ніхто не
може цьому протистоять (а.с.22).

24.05.2011 року заява позивача прийнята до
розгляду згідно Наказу УМС в Одеській
області №39 «Про дозвіл у прийнятті
заяви про надання статусу біженця»
(а.с.35).

У Висновку від 09.06.2011 року щодо
прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
Управління зазначило, що з метою
возз'єднання родини та перевірки
наведених заявницею фактів, які
вимагають подальшої перевірки,
доцільно прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання заявниці біженкою
або особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.42-43).

У відповідності до Наказу УМС в
Одеській області №44 від 10.06.2011 року
було прийняте рішення «Про оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця (а.с.44).

За результатами розгляду особової
справи заявника, Управління дійшло до
висновку, що громадянка ОСОБА_6 не
підпадає під критерії визначення
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту у відповідності
статті 1 Закону, що оформлено Висновком
від 03.06.2013 року про відмову у визнанні
біженцем та особою, яка потребує
додаткового захисту.

Вказане рішення Управління
обґрунтоване тим, що результатом
розгляду встановлено, що заявниця не є
біженцем в конвенційному розумінні,
оскільки аналіз обставин, які вона
повідомила під час проведення
співбесіди містять ряд розбіжностей та
їх не можна вважати достовірними, а
ймовірніше за все виїзд заявниці з
країни громадського походження
обумовлене загальним станом в країні в
цілому, бажанням потрапити до
економічно-стабільної країни. Так за
даними заявниці весілля відбулося в
Пакистані, тоді як згідно відміток в її
національному паспорті вона виїздила
до цієї країни 24.01.2011 і 28.01.2011 року, а
даних паспарту її чоловіка він
знаходився в Пакистані з 15.06.2010 року по
08.10.2010 року. Крім того, свідоцтво про
шлюб датовано 01.12.2010 року, що свідчить
про порушення законодавства про
біженців з боку ОСОБА_9. Також під час
подання заяви та проведення співбесіди
заявниця посилалась на вагітність,
однак зазначена інформація є
неправдивою, оскільки дитина у
подружжя народилась ІНФОРМАЦІЯ_2, тоді
як в України позивач прилетіла 11.02.2011
року. Аналіз інформації по країні
походження у співставленні з
відомостями про родину заявниці
свідчить про можливість надання
захисту ОСОБА_6 саме її родиною (а.с. 92-99).

При цьому Управлінням досліджені
оригінал свідоцтва про одруження
НОМЕР_3, виданого 2-м відділом
реєстрації Кабульського вищого суду, з
перекладом, копія свідоцтва про
народження сина ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2

У висновку Управління зазначено, що
стосовно ст.4 Закону щодо сприяння
Україною збереження єдності сімей
біженців, Управління вважає враховуючи
факт народження дитини, родина має
право звернутися з поданням про
набуття дитиною громадянства України
та в подальшому посвідки на постійне
проживання (а.с.99)

Рішенням ДМС України №504-13 від 12.08.2013
року, з посиланням на пункти 1 та 13
статтю 1 Закону, висновок Управління
підтримано, у наданні статусу біженця
або особи, яка потребує додаткового
захисту, в Україні громадянки ОСОБА_6
відмовлено (а.с.92).

09.09.2013 року позивач отримала
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с.5).

Відповідач Державна міграційна служба
України відповідно до Положення про
Державну міграційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України №405/2011 від 06.04.2011 року, є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра внутрішніх
справ України. ДМС України входить до
системи органів виконавчої влади та
утворюється для реалізації державної
політики у сферах міграції (імміграції
та еміграції), у тому числі протидії
нелегальній (незаконній) міграції,
громадянства, реєстрації фізичних
осіб, біженців та інших визначених
законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС
України у своїй діяльності керується
Конституцією та законами України,
актами Президента України і Кабінету
Міністрів України, наказами
Міністерства внутрішніх справ України,
іншими актами законодавства України,
дорученнями Президента України та
Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через головні
управління (управління) міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
управління, відділи (сектори)
міграційної служби в районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України

Вказані вимоги не дотримані
відповідачем при прийнятті рішення
щодо відмови громадянки ОСОБА_6 у
визнанні біженкою або особою, яка
потребує додаткового захисту, якій
діяв у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, але протиправно,
необґрунтовано, тобто без урахування
усіх обставин, що мали значення для
прийняття рішення. При цьому суд
виходить із наступного.

У відповідності до статті 1 Закону
України, ВР України, від 21.06.2001, № 2557-III
"Про біженців" (далі Закон про біженців),
який діяв на час звернення позивачки з
заявою про надання статусу біженця в
органи міграції, а також пункту 1 статті
1 Закону, ВР України, від 08.07.2011, № 3671-VI
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(далі Закон України), який діяв на час
прийняття оспорюваного рішення,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Судом першої інстанції встановлено, що
чоловік заявниці є громадянином
Афганістану та має статус біженця в
Україні на підставі рішення Державного
комітету України у справах
національностей та релігій №297-09 від
29.04.2009 року, що підтверджується
посвідченням НОМЕР_4 (а.с. 67-70).

Згідно до статті 4 Закону України,
Україна сприяє збереженню єдності
сімей біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту або яким надано
тимчасовий захист. Члени сім'ї особи,
яку визнано біженцем в Україні або
особою, яка потребує додаткового
захисту або якій надано тимчасовий
захист в Україні, мають право з метою
возз'єднання сім'ї в'їхати на територію
України і бути визнаними біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту, або отримати тимчасовий
захист за відсутності умов,
передбачених абзацами другим -
четвертим частини першої статті 6 та
абзацами другим і третім частини
першої статті 25 цього Закону. У разі
якщо біженці та особи, які потребують
додаткового захисту або яким надано
тимчасовий захист, не зможуть надати
офіційні документальні докази
сімейного зв'язку з членами своєї сім'ї,
беруться до уваги інші докази, які
мають бути оцінені відповідно до
законодавства України. Відмова у
возз'єднанні сім'ї не може ґрунтуватися
виключно на підставі відсутності
документів, що підтверджують факт
сімейного зв'язку.

У відповідності до абзацу 1 пункту 24
статті 1 Закону України дружина є
членом сім'ї біженця чи особи, яка
потребує додаткового або тимчасового.

Судом першої інстанції також
встановлено, що позивач з третьої
особою ОСОБА_9 знаходяться у шлюбних
відносинах, мають спільну дитину
ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка народилась у
місті Одесі, Україна. Вказані обставини
сторонами не оспорюється.

Аналізуючи зміст ст.4 Закону України
суд дійшов до висновку, що перешкодою
для реалізації права на визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, члена сім'ї
біженця, якій з метою возз'єднання сім'ї
в'їхав в Україну, може бути лише
наявність підстав, передбачених
абзацами другим - четвертим частини
першої статті 6 та абзацами другим і
третім частини першої статті 25 цього
Закону.

Відповідачем ні до суду першої ні до
суду апеляційної інстанції не надано
жодного доказу на підтвердження, що
ОСОБА_6 вчинила злочин проти миру,
воєнний злочин або злочин проти
людства і людяності, як їх визначено у
міжнародному праві; або вчинила злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до КК України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; або винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй (абз.2-4 ч.1
ст. 6, абз.2-3 ч.1 ст. 25 Закону). Не міститься
підтвердження зазначеним обставинам і
в матеріалах справи.

Таким чином, жодної обставини,
встановленої Законом України, як
підстави для відмови у наданні статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, позивачу, яка є
дружиною біженця ОСОБА_9, та в'їхала в
Україну з метою возз'єднання сім'ї,
відповідачем не було встановлено, у
зв'язку з чим прийняте ним оскаржуване
рішення є протиправним.

В даному випадку наявність статусу
біженця в Україні у чоловіка ОСОБА_9,
при відсутності умов за яких особа не
визнається біженцем, є автоматичною
підставою для надання відповідного
статусу його дружині ОСОБА_6.

Суд не приймає до уваги доводи
відповідача про можливість надання
захисту ОСОБА_6 її родиною, оскільки в
даному конкретному випадку для
вирішення питання відповідачем про
надання статусу біженці або особи, яка
потребує додаткового захисту, за її
заявою, це не має правового значення.
Позивач подала заяву про набуття
статусу біженця на підставі ст.4 Закону
України як член сім'ї (дружина) біженця,
яка в'їхала в Україну з метою
возз'єднання сім'ї.

Також є необґрунтованим посилання
відповідача на можливість вирішити
питання щодо легального знаходження в
Україні позивачкою - на набуття її
дитиною громадянства України, та в
подальшому посвідки на постійне
проживання, оскільки таки доводи
суб'єкта владних повноважень не
ґрунтуються на вимогах законодавства,
та не позбавляють його обов'язку
вирішити питання за заявою позивача
щодо визнання її біженкою або особою,
яка потребує додаткового захисту, на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія).

Отже, позивач довела ті обставини, на
які посилалась в обґрунтування
позовних вимог, а тому вони підлягають
задоволенню шляхом визнання
протиправним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
№504-13 від 12.08.2013 року про відмову ОСОБА_6
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язання державної міграційної
служби надати ОСОБА_6 статус біженця
або особи, яка потребує додаткового
захисту.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України, - залишити
без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 29 жовтня 2013
року по справі № 815/6590/13-а, - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Ухвалу складено у повному обсязі - 26
лютого 2014 року.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк суддя В.О.
Потапчук суддя М.П. Коваль