Справа № 2а-3239/11/2770
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/2500/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Розваляєвої Т.С.; Черпіцької Л.Т.,
секретар судового засідання - Наумець
О.В.;

за участю представника Генеральної
прокуратури України Яговдіна С.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом військового прокурора
Військово-Морських Сил України в
інтересах держави в особі Міністерства
оборони України до Кримського
територіального
квартирно-експлуатаційного управління
Міністерства оборони України, треті
особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання
незаконним та скасування
розпорядження, що переглядається за
касаційною скаргою заступника
прокурора Кримського регіону з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері
на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 10 квітня 2012 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 12 грудня 2013
року,

у с т а н о в и л а :

У січні 2011 року військовий прокурор
Військово-Морських Сил України
звернувся до суду в інтересах держави в
особі Міністерства оборони України до
Кримського територіального
квартирно-експлуатаційного управління
Міністерства оборони України (КЕУ) про
визнання незаконним та скасування
розпорядження від 10 травня 2007 року № 87
про приватизацію квартири.

Посилаючись на те, що квартира не
перебувала в оперативному управлінні
КЕУ, а отже начальник КЕУ не мав
повноважень органу приватизації,
просив оскаржуване розпорядження
визнати незаконним та скасувати.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 10 квітня 2012 року,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 12 грудня 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі прокурор
Кримського регіону з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального
права, просить оскаржувані рішення
скасувати, а позов задовольнити.

Заслухавши доповідача, прокурора,
перевіривши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Судами встановлено, що спірна квартира,
яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
належала державі в особі Міністерства
оборони та знаходилася в оперативному
управлінні Центрального
спеціалізованого будівельного
управління Міністерства оборони (МО)
України.

Відповідно до рішення директора
департаменту будівництва
МО України № 227/9/4022 від 28 лютого 2006 року
ця квартира передана на баланс
Центрального спеціалізованого
будівельного управління Міністерства
оборони України за актом
прийому-передачі квартир від 25 грудня
2006 року від Установи « 28 Управління
начальника робіт».

На підставі рішення виконавчого
комітету Євпаторійської міської ради
№ 657 від 10 листопада 2006 року «Про
внесення доповнень в рішення виконкому
№ 372/6 від 23 червня 2006 року «Про визнання
права власності на квартири в жилому
будинку АДРЕСА_1» видано свідоцтво про
право власності на нерухоме майно, за
яким власником квартири визнавалась
держава в особі Міністерства оборони
України.

З листа начальника Установи « 28
Управління начальника робіт» на ім'я
начальника Кримського територіального
квартирно-експлуатаційного управління
Міністерства оборони України за вих. №
16/01/07 від 16 січня 2007 року вбачається, що
Кримському територіальному
квартирно-експлуатаційному управлінню
Міністерства оборони України квартира
передана на підставі дозволу Міністра
оборони України від 28 квітня 2006 року №
220/17/Д, з метою виконання фінансового
плану Установи « 28 Управління
начальника робіт», відповідно до
графіку передачі житла та відповідно
до наказу МО України від 26 квітня 2006
року № 224, з додатком - списком квартир.

Підставою передачі квартир від
Головного квартирно-експлуатаційного
управління Збройних Сил України до
Кримського територіального
квартирно-експлуатаційного управління
Міністерства оборони України став лист
Командуючого ВМС України на адресу
Головного квартирно-експлуатаційного
управління. Зі змісту листа вбачається,
що Командуючий ВМС України просив
надати згоду на розподіл житла в м.
Євпаторія військовослужбовцям запасу
Донузлавського, Севастопольського,
Сімферопольського, Перевальненського,
Феодосійського гарнізонів на підставі
Інструкції про організацію
забезпечення та надання
військовослужбовцям Збройних Сил
України та членам їх сімей житлових
приміщень, затвердженої наказом
Міністра оборони України № 577 від 6
жовтня 2006 року, який зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 30 жовтня
2006 року за № 1171/13045.

Розпорядженням начальника КЕУ від 10
травня 2007 року № 87 Алієву ОСОБА_6
передано у приватну власність квартиру
за адресою АДРЕСА_1. На час
судового розгляду справи квартира
продана ОСОБА_5

Відмовивши в задоволенні позову, суд
першої інстанції, а апеляційний суд
погодившись з таким висновком,
виходили з того, що позивач не довів
наявності порушення оскаржуваним
розпорядженням прав та інтересів
держави. Також суди послались на те, що
квартира уже відчужена на користь
ОСОБА_5

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
такі висновки судів передчасними.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону
України «Про Збройні Сили України»
земля, води, інші природні ресурси, а
також майно, закріплені за військовими
частинами, військовими навчальними
закладами, установами та організаціями
Збройних Сил України, є державною
власністю, належать їм на праві
оперативного управління та вони
звільняються від сплати усіх видів
податків відповідно до законів з
питань оподаткування.

Стаття 2 Закону України «Про правовий
режим майна у Збройних Силах України»
визначає, що повноваження держави як
власника щодо майна реалізує
центральний орган державної влади -
Міністерство оборони України.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» приватизація
державного житлового фонду
здійснюється уповноваженими на це
органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд.

З викладеного вбачається, що порушення
процедури приватизації майна Збройних
Сил має наслідком завдання шкоди
державі, а значить висновки судів про
відсутність такої шкоди як підстави
для відмови в задоволенні позову є
помилковими.

Водночас, необхідно враховувати, що
завданням адміністративного
судочинства, згідно з частиною першою
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, є захист
порушених прав. Суди не надали правової
оцінки питанню правильності обрання
прокурором способу захисту прав
держави за обставин, коли квартира
відчужена на користь третьої особи.

Крім того, судами не у повному обсязі
досліджено обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 25
жовтня 2012 року вироком у кримінальній
справі за обвинуваченням ОСОБА_7 в
скоєнні злочину, передбаченого
частиною 2 статті 425 КК України,
останнього визнано винним.

У вироці зазначено, що ОСОБА_7, не будучи
органом приватизації, халатно
відносячись до своїх обов'язків, без
розподілу квартир житловими комісіями
гарнізону і військових частин, без
затвердження списків комісією з
розподілення житла в гарнізонах
частин, незаконно підписав
розпорядження від 10 травня 2007 року № 87.

Частиною 4 статті 72 КАС України
встановлено, що вирок суду у
кримінальному провадженні або
постанова суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

Залишення судами наведеного вироку без
юридичної оцінки є підставою вважати
їх рішення необґрунтованими, оскільки
в порушення статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
вони ухвалені не на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Частиною другою статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Кримського регіону з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 10
квітня 2012 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 12 грудня 2013
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у строки та в порядку,
встановленими статтями 237, 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді
М.І.Цуркан

Т.С.Розваляєва

Л.Т.Черпіцька