Справа № 2а-16375/10/2070
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/38172/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 04.04.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 06.06.2011

у справі № 2а-16375/10/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „Слобожанські

вторресурси 1"

до Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова

про скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Слобожанські
вторресурси 1" звернулось до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова про
скасування податкових повідомлень -
рішень: №/0 від 21.08.2007; №3/0 від
21.08.2007.

Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від
04.04.2011 задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 06.06.2011
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 04.04.2011
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
який просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції, прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами першої та апеляційної інстанції
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Сторони в судове засідання не
з'явились, про дату, час і місце
судового засідання були повідомлені
належним чином. Відповідно до п. 2 ч.1 ст.
222 КАС України справа розглядається в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідачем проведена
планова виїзна перевірка позивача з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2004 по 31.03.2007 та складено акт
№3538/23-5/32438027 від 19.08.2007.

За результатами перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення-рішення: № 000162302/0 від
21.08.2007, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання по податку на
додану вартість у розмірі 510848 грн.,
основний платіж 340565 грн., штрафні
(фінансові) санкції 170283 грн.; №/0
від 21.08.2007, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання по податку на
прибуток підприємств у розмірі 495839
грн., основний платіж 393823 грн., штрафні
(фінансові) санкції 102016 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 5.1 ст. 5 Закону України „Про
оподаткування прибутку підприємств",
занижено податок на прибуток в розмірі
393823 грн., пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
„Про податок на додану вартість",
занижено податок на додану вартість в
розмірі 340565 грн., оскільки відповідач
ставиться під сумнів формування
податкового кредиту та валових витрат
за господарськими операціями даним
суб'єктом господарювання, позивачем не
було здійснено оприбуткування
сировини під найменуванням папір від
підприємства ТОВ „Турбо-Рем", а лише
макулатури.

Відповідно до пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пп. 7.7.1 цього
пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

За змістом підпункту "а" пп. 7.7.2 п. 7.7 цієї
ж статті Закону, якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з пп. 7.7.1 цього пункту, має
від'ємне значення, то бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг).

Таким чином, в порядку наведених
законодавчих приписів від'ємна різниця
між податковими зобов'язаннями
платника (тобто надходженнями сум
податку на додану вартість) та
податковим кредитом (витратами зі
сплати податку в ціні товарів та
послуг) за умови фактичного здійснення
господарської операції (яка
відображена у податковому обліку
платника на підставі належним чином
оформлених первинних документів
відповідно її дійсного економічного
змісту) підлягає відшкодуванню
платнику податку з державного бюджету.

У розгляді цієї справи Державною
податковою інспекцією не доведено
наявності будь-яких порушень у
формуванні позивачем податкового
кредиту, за наслідками якого
Товариством заявлено до відшкодування
оспорювану суму податку на додану
вартість.

Відповідачем також не наведено жодних
доводів та не подано будь-яких доказів,
які б могли свідчити про
недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої Товариством
податкової вигоди - як-от безтоварний
та/або фіктивний характер здійснених
операцій, завідоме придбання товарів у
осіб, діяльність яких має ознаки
фіктивного підприємництва,
спрямування операцій на одержання
прибутку виключно за рахунок
податкової вигоди тощо.

Доводи скаржників про обов'язковість
наявності такої підстави для
виникнення у платника права на
бюджетне відшкодування, як факт
надмірного надходження відповідної
суми податку до бюджету, обґрунтовано
не було взято до уваги судовими
інстанціями, позаяк в даному разі
виконання контрагентами позивача
обов'язку зі сплати податкових
зобов'язань до бюджету не має правового
значення для вирішення цього спору.

Адже згідно з визначенням, що міститься
у п. 1.8 ст. 1 Закону України „Про податок
на додану вартість", бюджетне
відшкодування - це сума, що підлягає
поверненню платнику податку з бюджету
у зв'язку з надмірною сплатою податку у
випадках, визначених цим Законом.

Отже, законодавче визначення
бюджетного відшкодування пов'язане із
сплаченими платником сумами податку,
що відповідає загальному поняттю
відшкодування як компенсації
понесених витрат, заподіяних майнових
збитків.

Аналіз норм Закону України „Про
податок на додану вартість" свідчить,
що термін "сплата податку"
використовується в розумінні сплати
податку покупцем у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг) (п. 1.3 ст. 1, пп. 7.4.1
- 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про
податок на додану вартість".

Так, п. 1.3 ст. 1 названого Закону, даючи
визначення платника податку як особи,
яка зобов'язана утримати та внести до
бюджету податок, визначає при цьому, що
податок сплачується покупцем або
особою, яка імпортує товари на митну
територію України.

З огляду на зазначене слід зробити
висновок про те, що вимога п. 1.8 ст. 1
Закону України „Про податок на додану
вартість", щодо надмірної сплати
податку як необхідної умови бюджетного
відшкодування, стосується платника,
який згідно з цим Законом поніс
фактичні витрати по сплаті податку.

З урахуванням принципу персональної
відповідальності підстави для
позбавлення такого платника права на
включення до податкового кредиту та
отримання з бюджету надмірно сплачених
сум податку у зв'язку з невиконанням
іншими платниками податку -
постачальниками по ланцюгу -
покладеного на них законом обов'язку
щодо внесення до бюджету сплачених
покупцем сум податку в ціні придбання
товарів (послуг) відсутні.

Позивачем здійснювалась у
перевіряємий період збирання,
заготівля окремих видів відходів як
вторинної сировини (макулатури,
склобою, відходів полімерних, відходів
гумових, у тому числі зношених шин,
матеріалів текстильних вторинних)
відповідно до отриманої ліцензії, та
виду діяльності за КВЕД.

Судами попередніх інстанцій
досліджено договір від 18.10.2006 б/н з
додатком №1 до договору (перелік
продукції), товарно-транспортні
накладні, акти про виконання робіт,
зведена відомість про надання послуг,
податкові накладні, виписані ПП
„Остекс", акти про приймання
макулатури по кількості та якості, які
складені ВАТ „Київський
картонно-паперовий комбінат" м. Обухів
під час приймання товару, які не мали
недоліків та порядок заповнення яких
відповідав встановленому чинним
законодавством.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
та апеляційної інстанції стосовно
того, що операція по придбанню сировини
за договором купівлі-продажу носила
реальний характер та виконана
сторонами належним чином.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 04.04.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 06.06.2011 у
справі № 2а-16375/10/2070 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 04.04.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 06.06.2011 у
справі № 2а-16375/10/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко