Справа № 803/1137/13-а
Суддя: Коваль Р.Й.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 р.
м.Львів
№ 876/8902/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Коваля Р.Й.,

суддів
Гуляка В.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційну скаргу Волинського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 27 травня 2013
року в адміністративній справі №
803/1137/13-а за позовом Волинського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Маневицького районного
міжгосподарського комбінату
сільського комунального господарства
«Райсількомунгосп» про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,

В С Т А Н О В И В :

17.05.2013 р. Волинське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
(далі - Волинське ОВ ФСЗІ) звернулося до
Волинського окружного
адміністративного суду із зазначеним
позовом та просило стягнути з
Маневицького районного
міжгосподарського комбінату
сільського комунального господарства
«Райсількомунгосп» (далі - відповідач)
адміністративно-господарські санкції
в сумі 8731,82 грн. за недотримання
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів та 56,00 грн.
пені за порушення термінів сплати цих
санкцій, а всього на загальну суму 8787,82
грн.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що
відповідач зобов'язаний був створити 1
робоче місце для працевлаштування
інваліда, проте на підприємстві
протягом 2012 року середньооблікова
кількість інвалідів становила 0 осіб, у
зв'язку із чим та відповідно до вимог
ст.ст.19 - 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» № 875-ХІІ від 21.03.1991 р. (далі -
Закон № 875-ХІІ) відповідач зобов'язаний
сплатити за це відповідні санкції та
пеню із-за прострочення сплати таких
санкцій.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 27 травня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду мотивована тим, що
позивачем не надано жодних доказів, що
на підприємство відповідача у 2012 році
були направлені інваліди, що останні не
були працевлаштовані, або їм було
відмовлено у працевлаштуванні на
вакантні посади, створені для останніх.

Натомість, як видно із матеріалів
справи, відповідачем було вжито усіх
необхідних заходів для дотримання
вимог ст.19 Закону № 875-ХІІ.

Не погодившись із зазначеною
постановою, її оскаржило Волинського
ОВ ФСЗІ, яке вважає, що оскаржувана
постанова прийнята судом першої
інстанції з порушенням норм
матеріального права. Тому апелянт
просив скасувати постанову суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що фактичними обставинами справи
повністю доведено вину відповідача у
нестворенні робочих місць для
працевлаштування інвалідів та
невведення в дію цих місць шляхом
працевлаштування на них відповідної
кількості інвалідів.

Особи, які беруть участь у справі, у
судове засідання не прибули, хоча вони
були належним чином повідомлені про
дату, час і місце судового засідання,
клопотань про розгляд справи за їх
участю не подали, тому відповідно до п.2
ч.1 ст.197 КАС України колегія суддів
вважає можливим здійснювати розгляд
справи в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що дана
апеляційна скарга є безпідставна і не
належить до задоволення з наступних
міркувань.

Частиною 3 ст.18 Закону № 875-ХІІ
передбачено, що підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно зі ст.19 Закону № 875-ХІІ для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округляється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою цієї статті,
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, в яких за основним
місцем роботи працює 8 і більше осіб,
реєструються у відповідних
відділеннях Фонду соціального захисту
інвалідів за своїм місцезнаходженням і
щороку подають цим відділенням звіт
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів.

Статтею 20 Закону № 875-ХІІ встановлено,
що підприємства, установи, організації,
у тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, відповідачем
подано до відділення Фонду Звіт про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2012 рік за формою державної
статистичної звітності № 10-ПІ
поштова-річна, згідно якого
середньооблікова чисельність штатних
працівників на підприємстві
відповідача становила у звітному
періоді 11 осіб; норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів - 1
особа, у той час коли фактично у
звітному році відповідачем не було
працевлаштовано жодної особи, якій
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність.

З матеріалів справи видно, що
відповідачем протягом 2012 року
щомісячно подавались до Маневицького
районного центру зайнятості звіти
форми 3-ПН про наявність вакансій у
відповідача для можливості
працевлаштування осіб з обмеженими
фізичними можливостями.

Крім того, 10.12.2012 р. відповідачем
направлено начальнику Волинського ОВ
ФСЗІ лист з повідомленням про
наявність вакантних місць для
інвалідів та з клопотанням в сприянні
їх працевлаштуванні.

Проте протягом січня - грудня 2012 року
інваліди, для можливості заповнення
вакантних робочих місць, до
відповідача не направлялись.

Згідно із частинами 2 та 3 статті 18-1
Закону № 875-ХІІ, рішення про визнання
інваліда безробітним і взяття його на
облік для працевлаштування
приймається центром зайнятості за
місцем проживання інваліда на підставі
поданих ним рекомендації МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів. Державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

Із аналізу зазначених норм
законодавства видно, що законодавством
України обов'язок з працевлаштування
інвалідів покладений на орган
державної влади з питань праці та
соціальної політики, але цьому мають
передувати певні дії підприємств,
установ і організацій зі створення
робочих місць для інвалідів та з
відповідного інформування зазначених
органів з метою працевлаштування
інвалідів.

Згідно із ч.1 ст.218 ГК України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 даної статті передбачено, що
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Матеріалами справи підтверджено, що
відповідачем були вжиті всі заходи по
створенню робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до встановленого нормативу, він
інформував центр зайнятості про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад). Разом з тим, центром
зайнятості інваліди до відповідача не
спрямовувалися, безпосередньо до
роботодавця з питань працевлаштування
не зверталися; не було встановлено
відмов зі сторони роботодавця у
працевлаштуванні направлених
інвалідів.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів апеляційного суду вважає, що суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку, що причини
непрацевлаштування інвалідів не
залежали від самого роботодавця, тому в
його діях відсутній склад
правопорушення і на нього не може бути
покладена відповідальність за
недотримання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів.

Такий висновок суду першої інстанції
повністю узгоджується із позицією
Верховного Суду України, викладеною у
рішенні цього суду від 02.02.2010 р., щодо
застосування положень ст.ст.18 - 20 Закону
№ 875-ХІІ, відповідно до якої обов'язок
підприємства зі створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком займатися пошуком
інвалідів для працевлаштування. А
оскільки у діях відповідача відсутній
склад правопорушення, на нього не може
бути покладена відповідальність за
ненаправлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження відповідача інвалідів, які
бажають працевлаштуватися.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини у
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

У відповідності до ст.159 КАС України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Статтею 200 КАС України передбачено, що
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Із урахуванням викладеного колегія
суддів вважає, що постанова суду першої
інстанції є законною, доводи
апеляційної скарги зроблених судом
першої інстанції висновків не
спростовують і при ухваленні
оскарженого судового рішення порушень
норм матеріального та процесуального
права ним допущено не було, тому
підстави для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Керуючись ст.ст.160, 195, 197, 198 п.1 ч.1, 200, 205,
206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Волинського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 27 травня 2013
року в адміністративній справі №
803/1137/13-а, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі, та може бути оскаржена
у касаційному порядку шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
ухвалою законної сили.

Головуючий суддя
Р.Й. Коваль

Судді
В.В. Гуляк

Н.М. Судова-Хомюк