Справа № 815/744/14
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/744/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

за участю секретаря Борцової С.І.

за участю сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Пасічніченко В.М. (за
довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Головного управління
Держземагенства в Одеській області про
визнання протиправними дій та
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Одеського
окружного адміністративного суду з
позовними вимогами до Головного
управління Держземагенства в Одеській
області про визнання дій відповідача
щодо відмови в задоволенні клопотання
позивача про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою для
отримання у власність земельної
ділянки для ведення особистого
селянського господарства - не більше 2,0
га в адміністративних межах
Нерубайської сільської ради
Біляївського району Одеської області
та про зобов'язання відповідача
розглянути вказане клопотання
позивача та за результатами розгляду
клопотання надати мотивовану
відповідь у встановлений
законодавством строк. Свої вимоги
позивач обґрунтовує тим, що відповідно
до норм ст. 14 Конституції України, ст. 81,
116, 118, 121 Земельного кодексу України
ОСОБА_2 має право на отримання у
власність у межах безоплатної
приватизації земельну ділянку для
ведення особистого селянського
господарства, для чого нею подано до
Головного управління Держземагенства
в Одеській області, як органу
уповноваженого відповідно до п. 6-1 ст. 4
Указу Президента України № 445/2011 від
08.04.2001 року передавати у власність
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення,
відповідне клопотання з передбаченими
законом документи. Однак, відповідач,
відмовивши в задоволенні її клопотання
з підстав того, що заявником не вказано
бажане місце розташування земельної
ділянки, в порушення положень ч. 2 ст. 19
Конституції України, ч. 7 ст. 118
Земельного кодексу України, вийшов за
межі своїх повноважень, а тому, на думку
позивача, такі дії є протиправними.

Від позивача до канцелярії суду
надійшла заява рпо розгляд справи за
відсутності позивача (а.с.28).

Представник відповідача - Головного
управління Держземагенства в Одеській
області проти задоволення позову
заперечувала з підстав, викладених в
письмових запереченнях на
адміністративний позов (а.с.30-33) та
пояснила, що позивачем, всупереч вимог
ст. 118 Земельного кодексу України, до
клопотання додано графічні матеріали,
з яких не вбачалось бажане місце
розташування конкретної земельної
ділянки, оскільки право вибору та
обов'язок пошуку вільних земельних
ділянок закріплено за особою, яка має
намір отримати земельну ділянку, а не
за суб'єктом владних повноважень.
Зокрема, як вказує відповідач,
законодавством не покладено на
територіальні управління
Держземагенства повноваження щодо
самостійного визначення розміру, меж
та місцезнаходження земельної ділянки
з метою її надання у власність чи
користування відповідним юридичним чи
фізичним особам за їх заявами. В даному
випадку, позивачем до свого клопотання
додано графічний документ, на якому
зображено адміністративні межі
Нерубайської сільської ради
Біляївського району Одеської області,
з якого не можливо встановити яку саме
земельну ділянку заявник бажає
отримати у власність, та як, наслідок,
прийняти рішення про надання позивачу
дозволу на розробку документації із
землеустрою відповідно до компетенції
відповідача згідно вимог ст.ст. 118, 122
Земельного кодексу України, у зв'язку
уз чим відповідач вважає що діяв у
межах повноважень та у відповідності
до вимог Закону, а тому позовні вимоги є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Суд, заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи та надані докази, всебічно та
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов,
проаналізувавши положення чинного
законодавства, встановив наступні
факти та обставини.

15.11.2013 року ОСОБА_2, в особі її
представника Кравець Ю.Г. за договоррм
доручення № 46/11/13-зд від 05.11.2013 року,
звернулася до Головного управління
Держземагентства в Одеській області з
клопотанням в порядку ст. 118 Земельного
кодексу України, в якому просила, для
реалізації гарантованого права на
отримання безоплатно у власність
земельної ділянки, визначити без її
погодження та виділити їй земельну
ділянку орієнтовним розміром до 2,0 га в
межах Нерубайської сільської ради
Біляївського району Одеської області,
з цільовим призначенням - для ведення
особистого селянського господарства
та надати дозвіл на розробку проекту
землеустрою по відведенню земельної
ділянки орієнтованою площею 2,0 га по
передачі її у власність для ведення
особистого селянського господарства в
адміністративних межах Нерубайської
сільської ради Біляївського району
Одеської області. До вказаного
клопотання, як вбачається з зазначених
у ньому додатків, долучено: копію
паспорту громадянина України та
ідентифікаційного коду позивача;
графічні матеріали; копію договору
доручення № 46/11/13-зд від 05.11.2013 року
(а.с.8-9).

Листом Головного Управління
Держаземагенства в Одеській області
від 13.12.2013 року №19-15-0.9-7361/2-13 «Про
надання відповіді» позивачу
запропоновано звернутись до Головного
управління Держземагентства в
Одеській області з клопотанням,
оформленим відповідно до ст. 118
Земельного кодексу України та
представленням відповідних
документів, визначених зазначеною
статтею, оскільки на представленому
графічному матеріалі позивачем не
позначено бажане місце розташування
земельної ділянки, яку ОСОБА_2 бажає
отримати у власність, а також
повідомлено, що відповідно до вимог ст.5
ЗУ «Про особисте селянське
господарство» для ведення особистого
селянського господарства
використовують земельні ділянки
розміром не більше 2,0 га, передані
фізичним особам у власність або в
оренду в порядку, встановленому
Законом та, з метою недопущення
порушення даної норми Закону, позивачу
необхідно надати інформацію щодо
наявності в оренді земельної ділянки
за вказаним цільовим призначенням
(а.с.10-10з/б).

Відповідно до ст. 14 Конституції України
земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною закону. Право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Частиною 1 ст. 81 Земельного кодексу
України передбачено підстави набуття
громадянами України права власності на
земельні ділянки, а саме згідно п. «б»
вказаної норми визначено, що такою
підставою набуття права власності є
безоплатна передача із земель
державної і комунальної власності.

При цьому, згідно змісту положень ч. 1, п.
«в» ч. 3, ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу
України таке безоплатне набуття права
власності громадянами земельних
ділянок із земель державної і
комунальної власності здійснюється за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, лише один раз та в
межах норм безоплатної приватизації,
визначених цим Кодексом. Зокрема,
згідно норми п. «б» ч. 1 ст. 121 Земельного
кодексу України громадяни України
мають право на безоплатну передачу їм
земельних ділянок із земель державної
або комунальної власності для ведення
особистого селянського господарства в
розмірі не більше 2,0 гектара.

Порядок реалізації права громадян на
безоплатне набуття у власність
земельних ділянок для ведення
особистого селянського господарства
передбачено ч. 6 ст. 118 Земельного
кодексу України. Так, відповідно до
вказаної норми, громадяни, зацікавлені
в одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб) та
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства). У разі якщо
земельна ділянка державної власності
розташована за межами населених
пунктів і не входить до складу певного
району, заява подається до Ради
міністрів Автономної Республіки Крим.
Верховній Раді Автономної Республіки
Крим, Раді міністрів Автономної
Республіки Крим, органам виконавчої
влади або органам місцевого
самоврядування, які передають земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Частиною 7 цієї ж статті Кодексу
передбачено, що відповідний орган
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, розглядає клопотання у
місячний строк і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування об'єкта вимогам
законів, прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Наказом Держземагенства України № 72
від 28.02.2013 року затверджено Методичні
рекомендації щодо порядку реалізації
головними управліннями
Держземагентства в областях, містах
Києві та Севастополі повноважень з
передачі земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної власності у власність або
користування (надалі - Методичні
рекомендації), які згідно п. 1.1 -
визначають рекомендований механізм
порядку реалізації головними
управліннями Держземагентства в
областях, містах Києві та Севастополі
(далі - територіальні органи)
повноважень з передачі земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення державної власності у
власність або користування (на
безконкурентних засадах) для всіх
потреб. Так, п. 2.2 вказаних Методичних
рекомендації Держземагенством України
рекомендовано своїм територіальним
органам певний алгоритм дій
територіальних органів
Держземагенства України після
надходження клопотання від громадян
України про безоплатне надання у
власність земельних ділянок. При цьому,
слід зазначити, що необхідність
з'ясування обставин, вказаних у п. 2.2 цих
Методичних рекомендацій, є
обов'язковим для вказаного державного
органу виконавчої влади не на підставі
вказаного наказу Держземагенства про
їх затвердження, а на підставі норм
зазначених в цих Методичних
рекомендацій законів України, і їх
виконання входить до компетенції цього
суб'єкта владних повноважень.

Зокрема, згідно п. 2.2 Методичних
рекомендацій, після реєстрації
клопотання відповідний територіальний
орган зобов'язаний у строк, що не
перевищує двадцяти днів, перевірити: -
наявність викопіювання з кадастрової
карти (плану) або інших графічних
матеріалів, на яких зазначено бажане
місце розташування земельної ділянки,
та документів, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві, або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства) (частина
шоста статті 118 Земельного кодексу
України); - відсутність передачі
земельної ділянки безоплатно у
власність відповідному громадянину по
зазначеному виду використання (частина
четверта (п'ята) статті 116 Земельного
кодексу України); - чи відносяться
землі, за рахунок яких планується
формування земельної ділянки, до
земель сільськогосподарського
призначення державної власності
(частина четверта статті 122 Земельного
кодексу України); - відповідність
бажаного місця розташування земельної
ділянки схемі землеустрою і
техніко-економічним обґрунтуванням
використання та охорони земель
адміністративно-територіальної
одиниці, проектам землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затвердженим у встановленому
законом порядку (частина сьома статті
118 Земельного кодексу України); -
відповідність бажаного місця
розташування земельної ділянки
містобудівній документації (у разі її
надання для містобудівних потреб)
(частина третя статті 24 Закону України
"Про регулювання містобудівної
діяльності"); - чи не порушуватиме
бажане місце розташування земельної
ділянки вимог раціональної
організації території (шляхом
створення черезсмужжя) та компактності
землекористування (у разі розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки) (частина друга
статті 29 Земельного кодексу України).

Як вбачається з клопотання, поданого
позивачем до Головного управління
Держземагенства в Одеській області,
ОСОБА_2, посилаючись на те, що вона не
реалізувала своє право на отримання
безоплатно у власність земельної
ділянки для ведення особистого
селянського господарства, просила
вказаний орган виконавчої влади в
порядку ст. 118 Земельного кодексу
України виділити їй земельну ділянку з
цією метою орієнтовним розміром до 2 га,
але не менше, ніж в розмірі, що
передаються на аналогічних умовах
іншим громадянам, без її погодження
конкретного місце розташування в межах
всієї території Нерубайської
сільської ради Біляївського району
Одеської області згідно доданих
графічних матеріалів. Зокрема, як
вбачається з переліку додатків до
клопотання, та додатку № 2 до позовної
заяви, що й підтверджено відповідачем в
письмових запереченнях на позовну
заяву, позивачем було додано до
вказаного клопотання графічні
матеріали в масштабі, з яких вбачається
лише адміністративні межі
Нерубайської сільської ради
Біляївського району Одеської області,
без зазначення на них конкретного
бажаного місця розташування земельної
ділянки.

З системного аналізу норм земельного
законодавства, а саме: ст. 14 Конституції
України, ст.ст. 81, 116, 118, 121 Земельного
кодексу України, суд приходить до
висновку про те, що право громадянина
України на отримання безоплатно у
власність земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства реалізується шляхом
відповідного звернення до
компетентного органу виконавчої влади
в якому має бути зазначено цільове
призначення, її орієнтовні розміри та
бажане місце розташування земельної
ділянки, шляхом додання до заяви
викопіювання з кадастрової карти
(плану) або інші графічні матеріали. При
цьому, з таким правом заявника
кореспондується обов'язок органу
державної влади прийняти в місячний
строк рішення, яким або надати дозвіл
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки, або
надати мотивовану відмову у його
наданні з підстав, перелік яких є
вичерпним.

Таким чином, право заявника на
приватизацію земельної ділянки
реалізується лише за умови належним
чином оформленого відповідно до вимог
Закону звернення, з якого можна
встановити бажане місце розташування
земельної ділянки. При цьому, право
вибору земельної ділянки належить
заявнику - громадянину України, який
відповідно до норм Законів України
«Про доступ до публічної інформації»
та «Про Державний земельний кадастр»
має право на отримання від відповідних
державних органів влади та органів
місцевого самоврядування інформації
про наявність вільних земельних
ділянок, які можуть бути приватизовані.
В той же час, ні нормами Земельного
кодексу України, інших законів в галузі
земельних відносин, ні нормами Указу
Президента України № 445/2011 від 08.04.2001
року та наказу Міністерства аграрної
політики та продовольства України № 258
від 10.12.2012 року, не передбачено
обов'язку територіального органу
Держземагенства України, як органу
уповноваженого розпоряджатись землями
сільськогосподарського призначення
державної власності, здійснювати
замість громадянина України, який
бажає реалізувати своє право на
приватизацію земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства, пошук вільних земельних
ділянок та вибір конкретної земельної
ділянки, оскільки це виходить за межі
встановлених даним нормативними
актами дискреційних повноважень
вказаного суб'єкта владних
повноважень. Без зазначення заявником
в клопотанні та доданих до нього
картографічних матеріалах бажаного
місця розташування земельної ділянки,
яку він хоче отримати безоплатно у
власність, зазначений орган державної
влади не може реалізувати свою
компетенцію та виконати обов'язок щодо
прийняття рішення за результатом
розгляду такого клопотання відповідно
до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Також слід зазначити, що відповідно до
ч. 1 ст. 5 Закону України «Про особисте
селянське господарство», для ведення
особистого селянського господарства
використовують земельні ділянки
розміром не більше 2,0 гектара, передані
фізичним особам у власність або оренду
в порядку, встановленому законом, про
що також зазначено у листі Головного
Управління Держаземагенства в
Одеській області від 13.12.2013 року
№19-15-0.9-7361/2-13 та повідомлено позивача
про необхідність надання такої
інформації щодо наявності в оренді
земельних ділянок за зазначеним
цільовим призначенням.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Вказане завдання адміністративного
судочинства реалізується відповідно
до ч. 1 ст. 6 зазначеного Кодексу
наданням кожній особі права в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вона
вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

При розгляді та вирішенні такої
адміністративної справи
адміністративний суд повинен
враховувати, що в розумінні ч. 3 ст. 2
Кодексу адміністративного судочинства
України рішення суб'єктів владних
повноважень повинні прийматися
(вчинятися) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії),
безсторонньо (неупереджено),
добросовісно, розсудливо, з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації, пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія), з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення, своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Отже, в даному випадку, відповідачем
відповідно до норми ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
доведено суду, що відмовляючи позивачу
в задоволенні її клопотання від 15.11.2013
року, Головне управління
Держземагентства України в Одеській
області діяло на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
добросовісно та розсудливо, не
порушуючи прав та інтересів позивача, а
тому суд дійшов висновку, що позовні
вимоги позивача задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст. ст. 2,4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254
КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 до Головного управління
Держземагенства в Одеській області про
визнання протиправними дій та
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити повністю.

Постанову може бути оскаржено до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та
підписано суддею 03 березня 2014 року.

Суддя
П.П.Марин