Справа № 826/1298/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва, 8, корпус 1Вн. № 1/31
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 лютого 2014 року 13:57
№ 826/1298/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Клочкової Н.В., при
секретарі судового засідання
Висоцькій Ю.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Електропостачзбут"
до Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
20.01.2014 № 1, № 1 та зобов'язання
вчинити дії, за участі представників
сторін:

представник позивача Коновал Т.П.;

представник відповідача Стеценко М.В.,

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 18 лютого 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Електропостачзбут"
(далі - позивач, ТОВ "Електропостачзбут")
звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (далі - відповідач, ДПІ у
Печерському р-ні ГУ Міндоходів у м.
Києві) про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 20.01.2014 № 1,
№ 1 (далі - ППР № 1, ППР №
1); зобов'язання виключити з акту
положення, викладені в п. 3.6 щодо
констатації фактів про порушення
позивачем вимог валютного
законодавства при здійсненні
зовнішньоекономічних операцій, а також
в частині посилань на укладення
договору факторингу (п. 3.6 акту
податкової перевірки).

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 05.02.2014 відкрито
провадження в адміністративній справі
№ 826/1298/14.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 05.02.2014 закінчено
підготовче провадження в
адміністративній справі № 826/1298/14 і
призначено справу до судового
розгляду.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав, викладених у позовній заяві,
та просив задовольнити позов у повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив відмовити у задоволенні позову
з підстав, викладених у запереченнях до
адміністративного позову.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

У період з 14.11.2013 по 25.12.2013 на підставі
наказу від 31.10.2013 № 2099 ДПІ у Печерському
р-ні ГУ Міндоходів у м. Києві було
проведено документальну планову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.10.2010 по
31.12.2012, валютного та іншого
законодавства за період з 07.10.2008 по
31.12.2012, за результатами якої складено
акт від 30.12.2013 № 866/26-55-22-01/36184149 (далі - Акт
перевірки).

Відповідач дійшов до висновку про
порушення позивачем пп. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1,
7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок
на додану вартість" від 03.04.1997 № 168/97-ВР
(далі - Закон № 168/97-ВР) та п. 198.3, п. 198.6 ст.
198, п. 201.4, п. 201.7 ст. 201 Податкового
кодексу України (далі - ПК України),
внаслідок чого згідно з пп. 54.3.2 п. 54.3 ст.
54, п. 123.1 ст. 123, п. 7 підр. 10 ПК України на
підставі Акта перевірки відповідачем
прийнято ППР № 1, відповідно до
якого позивачу було збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 47 224,00 грн. (за
основним платежем - 38 176,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 9
048,00 грн.).

Підставою для збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість було заниження
позивачем податку на додану вартість
на суму 40 834,00 грн., в т.ч. у листопаді 2010
року на суму 2 658,00 грн., у березні 2011
року на суму 1 988,00 грн., у листопаді 2011
року на суму 2 666,00 грн., у травні 2012 року
на суму 33 522,00 грн.

Крім цього, відповідач дійшов до
висновку про порушення позивачем п. 5.1,
пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі -
Закон № 334/94-ВР) та пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, п.
138.4 ст. 138 ПК України, внаслідок чого
згідно з пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54, п. 123.1 ст. 123,
розділу ХХ Перехідних положень ПК
України на підставі Акта перевірки
відповідачем прийнято ППР № 1,
відповідно до якого позивачу було
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток підприємств на
суму 407 245,00 грн. (за основним платежем -
325 796,00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 81 449,00 грн.).

Підставою для збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств було заниження
позивачем податку на прибуток на суму
325 796,00 грн., в т.ч. за IV квартал 2010 року на
суму 277 544,00 грн., за півріччя 2012 року на
суму 39 529,00 грн., за три квартали 2012 року
на суму 48 251,00 грн., за 2012 рік на суму 48
252,00 грн.

Позивач не погодився з висновками Акта
перевірки та прийнятими на його
підставі податковими
повідомленнями-рішеннями, тому
звернувся до суду.

ТОВ "Електропостачзбут" зареєстровано
06.10.2008 за № 0034712 Печерською
районною у м. Києві державною
адміністрацією (код за ).
Місцезнаходження позивача: м. Київ, вул.
Рибальська, 13. Фактичне
місцезнаходження позивача: м. Київ, б-р
Лепсе, 4, корп. 47.

Позивача взято на податковий облік в
органах державної податкової служби
07.10.2008 за № 50432. В періоді, що
перевірявся, позивач був
зареєстрований платником податку на
додану вартість та податку на прибуток
приватних підприємств.

Відповідачем під час перевірки
поставлено під сумнів господарські
операції між позивачем та ТОВ
"Укрелектроімпорт", ТОВ "КПІ-Сервіс", ТОВ
"КПІ-Трейдінг", ДП "БКС-Консалт" та ТОВ
"Укртехномас-Сервіс" за період з жовтня
2010 року по грудень 2012 року.

Щодо взаємовідносин позивача з
вказаними контрагентами за
перевіряємий період судом встановлено
наступне.

Згідно пояснень позивача 28.03.2012 між ТОВ
"Електропостачзбут" (Покупець) та ТОВ
"Укрелектроімпорт" (Продавець) було
укладено договір поставки.

Предметом вказаного договору була
поставка ТОВ "Укрелектроімпорт"
позивачу електрообладнання.

Позивачем на підтвердження того, що ним
було отримано електрообладнання від
ТОВ "Укрелектроімпорт", було надано
суду копії видаткових накладних та
податкових накладних (Т. 1, арк. 177 - 182).

На підставі вищевказаних документів до
складу витрат ТОВ "Електропостачзбут"
за І квартал 2012 року було віднесено
придбання електрообладнання,
найменування якого міститься у
вищевказаних видаткових та податкових
накладних, на загальну суму без ПДВ - 167
609,73 грн.

Разом з тим, суд звертає увагу, що
позивачем не було надано суду доказів
існування договору поставки від 28.03.2012,
на підставі якого повинна була
відбуватись поставка
електрообладнання позивачу, в судовому
засіданні не було надано жодних
доказів оплати вказаної поставки, не
надано доказів існування договорів з
можливими перевізниками
електрообладнання та доказів
транспортування електрообладнання,
внаслідок чого суд позбавлений
можливості встановити факт того,
звідки, куди та яким транспортним
засобом здійснювались можливі
перевезення електрообладнання.

Крім цього, суд звертає увагу, що
вищевказані видаткові та податкові
накладні підписані ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
однак жодних доказів причетності
вказаних осіб до діяльності ТОВ
"Укрелектроімпорт" позивач суду не
надав, зокрема, витяг з ЄДРПОУ по ТОВ
"Укрелектроімпорт" позивачем не надано
взагалі.

Відтак, позивачем в судовому засіданні
так і не підтверджено витрати за І
квартал 2012 року на загальну суму без
ПДВ - 167 609,73 грн. по взаємовідносинах з
ТОВ "Укрелектроімпорт".

Позиція відповідача стосовно
вказаного контрагента позивача
ґрунтується на акті ДПІ у Печерському
р-ні ГУ Міндоходів у м. Києві №
2182/26-55-22-08/33786077 від 07.11.2013 про
неможливість проведення зустрічної
звірки контрагента позивача ТОВ
"Укрелектроімпорт", відповідно до якого
встановлено, що витрати вказаного
контрагента не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку.

Також згідно пояснень позивача 01.01.2011
між ТОВ "Електропостачзбут" (Покупець)
та ТОВ "КПІ-Сервіс" (Продавець) було
укладено в усній формі договір
поставки.

Предметом вказаного договору була
поставка ТОВ "КПІ-Сервіс" позивачу
електрообладнання.

Позивачем на підтвердження того, що ним
було отримано електрообладнання від
ТОВ "КПІ-Сервіс", було надано суду копії
рахунків-фактур, видаткових накладних
та податкових накладних (Т. 2, арк. 42 - 54).

На підставі вищевказаних документів до
складу податкового кредиту ТОВ
"Електропостачзбут" за листопад 2010 року
було віднесено придбання
електрообладнання, найменування якого
міститься у вищевказаних
рахунках-фактурах, видаткових та
податкових накладних, в сумі ПДВ - 2 658,00
грн., та за березень 2011 року в сумі ПДВ - 1
988,00 грн. (загальна сума ПДВ - 4 646,00
грн.).

Разом з тим, суд звертає увагу, що
позивачем в судовому засіданні не було
надано жодних доказів оплати вказаної
поставки, не надано доказів існування
договорів з можливими перевізниками
електрообладнання та доказів
транспортування електрообладнання,
внаслідок чого суд позбавлений
можливості встановити факт того,
звідки, куди та яким транспортним
засобом здійснювались можливі
перевезення електрообладнання.

Крім цього, суд звертає увагу, що
вищевказані рахунки-фактури, видаткові
та податкові накладні підписані
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, однак
жодних доказів причетності вказаних
осіб до діяльності ТОВ "КПІ-Сервіс"
позивач суду не надав, зокрема, витяг з
ЄДРПОУ по ТОВ "КПІ-Сервіс" позивачем не
надано взагалі.

Відтак, позивачем в судовому засіданні
так і не підтверджено наявності
підстав для віднесення до складу
податкового кредиту загальної суми ПДВ
- 4 646,00 грн. за листопад 2010 року та за
березень 2011 року внаслідок придбання
електрообладнання від ТОВ "КПІ-Сервіс".

Позиція відповідача стосовно
вказаного контрагента позивача
ґрунтується на акті Катеринопільської
ОДПІ № 84/22-017/30146161 від 29.11.2012 про
неможливість проведення зустрічної
звірки контрагента позивача ТОВ
"КПІ-Сервіс", відповідно до якого
встановлено відсутність реального
здійснення господарських операцій
вказаного контрагента при придбанні та
продажу товарів (робіт, послуг).

Також згідно пояснень позивача 21.09.2011
між ТОВ "Електропостачзбут" (Покупець)
та ТОВ "КПІ-Трейдінг" (Продавець) було
укладено договір поставки.

Предметом вказаного договору була
поставка ТОВ "КПІ-Трейдінг" позивачу
електрообладнання.

Позивачем на підтвердження того, що ним
було отримано електрообладнання від
ТОВ "КПІ-Трейдінг", було надано суду
копії видаткової накладної,
рахунку-фактури та податкової
накладної (Т. 2, арк. 55 - 57).

На підставі вищевказаних документів до
складу податкового кредиту ТОВ
"Електропостачзбут" за листопад 2011 року
було віднесено придбання
електрообладнання, найменування якого
міститься у вищевказаних
рахунку-фактурі, видатковій та
податковій накладній, в сумі ПДВ - 2 666,00
грн.

Разом з тим, суд звертає увагу, що
позивачем не було надано суду доказів
існування договору поставки від 21.09.2011,
на підставі якого повинна була
відбуватись поставка
електрообладнання позивачу, в судовому
засіданні не було надано жодних
доказів оплати вказаної поставки, не
надано доказів існування договорів з
можливими перевізниками
електрообладнання та доказів
транспортування електрообладнання,
внаслідок чого суд позбавлений
можливості встановити факт того,
звідки, куди та яким транспортним
засобом здійснювались можливі
перевезення електрообладнання.

Крім цього, суд звертає увагу, що
вищевказані видаткова та податкова
накладна, рахунок-фактура підписані
ОСОБА_3, однак жодних доказів
причетності вказаної особи до
діяльності ТОВ "КПІ-Трейдінг" позивач
суду не надав, зокрема, витяг з ЄДРПОУ
по ТОВ "КПІ-Трейдінг" позивачем не
надано взагалі.

Відтак, позивачем в судовому засіданні
так і не підтверджено наявності
підстав для віднесення до складу
податкового кредиту суми ПДВ у розмірі
2 666,00 грн. за листопад 2011 року
внаслідок придбання електрообладнання
від ТОВ "КПІ-Трейдінг".

Позиція відповідача стосовно
вказаного контрагента позивача
ґрунтується на акті Сокирянської ОДПІ
ГУ Міндоходів у Чернівецькій обл. №
131/23-013/37715853 від 26.03.2012 про результати
позапланової виїзної перевірки
контрагента позивача ТОВ
"КПІ-Трейдінг", відповідно до якого
встановлено, що операції по
взаємовідносинах ТОВ "КПІ-Трейдінг" із
контрагентами не мали реального
товарного характеру, оскільки не
доведено факт транспортування товару.

Стосовно нібито подальшої реалізації
отриманого від ТОВ "Укрелектроімпорт",
ТОВ "КПІ-Сервіс" та ТОВ "КПІ-Трейдінг"
електрообладнання судом встановлено
наступне.

Згідно пояснень позивача між ТОВ
"Електропостачзбут" (Продавець) та ТОВ
"Укртехномас-Сервіс" (Покупець) було
укладено усний договір поставки.

Предметом вказаного договору була
поставка ТОВ "Електропостачзбут"
контрагенту ТОВ "Укртехномас-Сервіс"
електрообладнання.

Позивачем на підтвердження того, що ним
було передано електрообладнання ТОВ
"Укртехномас-Сервіс", було надано суду
копії видаткових накладних та
податкових накладних, банківських
виписок (Т. 1, арк. 183 - 250; Т. 2, арк. 1 - 41).

При цьому, суд звертає увагу, що
вищевказані видаткові та податкові
накладні були виписані на адресу ТОВ
"Укртехномас-Сервіс" за жовтень -
листопад 2010 року на загальну суму 1 216
277,91 грн. (без ПДВ) на підставі
відповідних рахунків-фактур, однак
позивачем не було надано суду жодного
такого рахунку-фактури.

Крім цього, суд звертає увагу на наявну
в матеріалах справи копію постанови
Печерського районного суду м. Києва від
19.03.2012 у справі № 1-167/1 (Т. 3, арк. 68 - 70),
відповідно до якої дії гр. ОСОБА_10 -
засновника, директора та головного
бухгалтера ТОВ "Укртехномас-Сервіс" у
2010 році, кваліфіковані ст. 205 ч. 2
Кримінального кодексу України.

Зі змісту вказаної постанови
вбачається, що гр. ОСОБА_10 у травні 2010
року з метою прикриття незаконної
діяльності за грошову винагороду
створив ТОВ "Укртехномас-Сервіс" шляхом
реєстрації вказаного підприємства на
його ім'я в органах державної влади.
Внаслідок створення гр. ОСОБА_10
протиправним шляхом вказаної
юридичної особи без наміру здійснення
господарської діяльності,
передбаченої законодавством та
статутними документами підприємства,
невстановлені особи здійснювали
незаконну діяльність, використовуючи
фіктивну юридичну особу ТОВ
"Укртехномас-Сервіс".

Як директор та головний бухгалтер
підприємства, фактично займатися
діяльністю ТОВ "Укртехномас-Сервіс" він
не збирався.

Відтак, по взаємовідносинам з ТОВ
"Укртехномас-Сервіс" відсутні належним
чином оформлені первинні документи, в
т.ч. податкові накладні (не
відповідають вимогам ПК України та
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-ХІV), а
господарські операції, що відбулись,
оформлені лише документально.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 10.04.2013 у справі № 2а-12992/11/2670 (колегія
суддів у складі Приходько І.В.,
Бухтіярової І.О., Костенка М.І.) за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "АТ Каргілл" до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції у м. Києві по роботі з
великими платниками податків та
Державної податкової служби України,
за участі прокуратури м. Києва про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Також судом встановлено, що 10.01.2012 між
ТОВ "Електропостачзбут" (Замовник) та ДП
"БКС-Консалт" (Експедитор) було укладено
договір-доручення № 10/01 про надання
транспортно-експедиційних послуг з
перевезення вантажу автомобільним
транспортом в міжнародному сполученні.

Предметом вказаного договору було
доручення Замовника Експедитору з
виконання агентських послуг з
організації міжнародних та міжміських
перевезень вантажу для Замовника, у
зв'язку з чим Експедитор має замовляти
автотранспорт, а Замовник надавати
вантаж для виконання перевезення
згідно з діючим законодавством
України, вимогами міжнародних
Конвенцій та угод у сфері міжнародних
перевезень, на підставі підписаної
сторонами заявки, у якій містяться
умови виконання кожного перевезення.

Позивачем на підтвердження того, що ним
було отримано
транспортно-експедиційні послуги від
ДП "БКС-Консалт", було надано суду копії
актів прийому-передачі виконаних робіт
(Т. 1, арк. 108 - 110).

На підставі вищевказаних документів до
складу витрат ТОВ "Електропостачзбут"
за ІІ - ІІІ квартали 2012 року було
віднесено вартість отриманих послуг по
перевезенню вантажів ДП "БКС-Консалт"
на загальну суму - 62 159,32 грн.

Разом з тим, суд звертає увагу, що
позивачем не було надано суду доказів
існування заявок на перевезення, які
повинні бути підписані двома
сторонами.

В наданих позивачем актах
прийому-передачі виконаних робіт не
зазначено експедитора вантажу;
перевізника вантажу; час та дату
здійснення перевезень; місце
завантаження та розвантаження вантажу;
П.І.Б. водія, відповідального за
здійснення перевезення.

При цьому, факт надання експедитором
послуг по перевезенню вантажів має
підтверджуватися комплектом
документів заявки на перевезення, та
актом виконаних робіт, у яких
відображається маршрут руху від пункту
завантаження до пункту розвантаження,
місце завантаження та місце
розвантаження вантажу, найменування та
код експедитора вантажу, найменування
та код перевізника вантажу, марка
автомобілю та реєстраційний номер
транспортного засобу.

Крім цього, суд звертає увагу, що
вищевказаний договір-доручення № 10/01
від 10.01.2012 від імені директора ДП
"БКС-Консалт" підписано ОСОБА_14, а акти
прийому-передачі виконаних робіт
підписані ОСОБА_15, однак жодних доказів
причетності вказаних осіб до
діяльності ДП "БКС-Консалт" позивач
суду не надав, зокрема, витяг з ЄДРПОУ
по ДП "БКС-Консалт" позивачем не надано
взагалі.

Відтак, позивачем в судовому засіданні
так і не підтверджено витрати за ІІ -
ІІІ квартали 2012 року на загальну суму -
62 159,32 грн. по взаємовідносинах з ДП
"БКС-Консалт".

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що немає
можливості підтвердити факт
здійснення господарських операцій та
немає підстав для віднесення на валові
витрати відповідних сум, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, по взаємовідносинах
позивача з ТОВ "Укрелектроімпорт" та ДП
"БКС-Консалт", а також немає підстав для
включення ТОВ "Електропостачзбут" до
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість вартості наданих
послуг, оформлених як придбані у ТОВ
"КПІ-Сервіс" та ТОВ "КПІ-Трейдінг", з
огляду на наступне.

Згідно статті 1 Закону № 996-XIV
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.
Зміст господарської операції може
встановлюватися з урахуванням змісту
цивільно-правових чи
господарсько-правових зобов'язань
сторін, але не вичерпується останнім.
Господарська операція може мати місце
навіть за відсутності
цивільно-правових чи
господарсько-правових відносин між
платниками податків.

Із наведеного вбачається, що
господарські операції (поставка,
продаж, фінансова допомога, інвестиція
тощо) є самостійним поняттям, відмінним
від правочинів або господарських
зобов'язань. Наслідки в податковому
обліку створюють лише реально вчинені
господарські операції, тобто ті, що
пов'язані з рухом активів, зміною
зобов'язань чи власного капіталу
платника податків. Аналіз реальності
господарських операцій може
здійснюватися на підставі даних
податкового та бухгалтерського обліку
платника податків та інших обставин.
При цьому не виключається розгляд
господарських операцій відповідно до
їх реального економічного змісту.

Оцінка господарських операцій судом
під час розгляду справ, що виникають з
податкових відносин, змісту
господарських операцій може
здійснюватися і окремо від
застосування положень про цивільні
правочини чи господарські
зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна
цивільним правочинам, не може бути
автоматично поширена на реальність
господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою
приватного права й можуть розглядатися
лише з урахуванням норм Цивільного та
Господарського кодексів, то
господарські зобов'язання
підприємства повинні оцінюватися,
передусім, з огляду на норми
податкового законодавства. При цьому
дотримання норм цивільного чи
господарського права не означає
автоматично реальності вчинення
господарської операції. Якщо певна
господарська операція не відбулася чи
відбулася не за тим її змістом, який
відображений в укладених платником
податку договорах, це є підставою для
застосування відповідних наслідків у
податковому обліку.

Зі змісту вищевказаних обставин
справи, суд дійшов до висновку про
відсутність реального вчинення
господарських операцій за
вищевказаними правочинами.

Судом встановлено, що за результатами
перевірки позивача були виявлені
порушення податкового законодавства,
викладені в Акті перевірки, на підставі
чого прийнято оспорювані ППР. При
цьому, суд звертає увагу, що наслідки
порушення податкового законодавства
можуть (і повинні) застосовуватися
незалежно від того, чи визнані
відповідні цивільні чи господарські
зобов'язання недійсними, оскільки
відповідальність за порушення норм
податкового законодавства є
самостійним видом юридичної
відповідальності.

Крім того, суд вважає доцільним
зазначити, що до загальновизнаних у
світі дієвих механізмів, завдяки яким
здійснюється аналіз господарських
угод, виявлення та класифікація
протиправних схем та методик
незаконного ухилення від сплати
податків, відносяться спеціальні
судові доктрини.

Щодо правочинів між позивачем та
контрагентами доречним є застосування
доктрини "ділова мета" (business purpose).

Сутність доктрини ділової мети полягає
в тому, що передбачені податковим
законодавством податкові вигоди
поширюються лише на операції, що мають
розумну економічну причину.

Вказана доктрина закріплена у
підпункті 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК
України, згідно якого розумна
економічна причина (ділова мета) - це
причина, яка може бути наявна лише за
умови, що платник податків мав намір
одержати економічний ефект у
результаті господарської діяльності.

Суд звертає увагу, що і до прийняття ПК
України дане положення вже
застосовувалося в судовій практиці на
підставі судових узагальнень.

Верховний Суд України, скасовуючи
рішення судів у справах про
відшкодування ПДВ, неодноразово
зазначав, що в справах не встановлено
наміру одержати економічний ефект у
результаті підприємницької або іншої
економічної діяльності.

Зокрема, вперше доктрину "ділова мета" в
Україні використано Верховним Судом
України у постанові його Судової
палати в адміністративних справах від
12.02.2008 у справі № 08/28 за позовом ТОВ
"Метпромсервіс" до ДПІ у
Шевченківському р-ні м. Запоріжжя про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

У даній справі Верховний Суд України
підтримав місцеву ДПІ, скасував
прийняту на користь платника податків
ухвалу Вищого адміністративного суду
України і направив справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалу Вищого
адміністративного суду України,
Верховний Суд України зробив наступні
висновки:

"Задовольняючи позов, суди виходили
тільки з наявності у позивача
податкових накладних продавців. Вони
не взяли до уваги того, що позивач
протягом тривалого часу набував через
посередників сировину, зокрема
металобрухт, у осіб, які систематично
не сплачували податки, діяльність яких
мала ознаки фіктивного підприємництва,
за юридичною адресою не знаходилися, не
звітували про свою діяльність або
подавали податкові декларації про
відсутність такої, зареєстровані
власники та посадові особи яких не
визнають своєї причетності до їхньої
діяльності, а також, що позивач,
продавці та їхні постачальники
працювали в одному сегменті ринку, у
якому існують налагоджені стабільні
зв'язки й учасники якого обізнані
стосовно один одного".

Вищий адміністративний суд України в
Інформаційному листі № 742/11/13-11 "Щодо
однакового застосування судами
окремих приписів ПКУ та КАСУ" звернув
увагу на необхідність встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку та порекомендував судам
перевіряти доводи податкового органу,
що свідчать про відсутність ділової
мети в діях платника податку, зокрема у
разі подальшого продажу придбаного
товару нижче за ціну придбання,
придбання товарів (послуг) у
посередників за наявності прямих
контактів з їх виробниками, придбання
послуг, використання яких не може мати
позитивного впливу на результати
господарської діяльності платника
податку тощо.

Вищий адміністративний суд України в
Інформаційному листі від 20.07.2010 №
1112/11/13-10, зокрема, зазначає, що вимога
щодо бюджетного відшкодування ПДВ може
бути визнана необгрунтованою, якщо
судом встановлено, що головною метою
платника податку є одержання доходу
винятково або переважно за рахунок
податкової вигоди, зокрема
відшкодування податку на додану
вартість з бюджету, за відсутності
наміру здійснювати реальну
підприємницьку діяльність.

Аналогічна позиція викладена у Довідці
Вищого адміністративного суду України
від 15.04.2010 та в Інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 01.11.2011 № 1936/11/13.

Враховуючи наведене, суд вважає
доцільним звернути увагу на засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні, які
врегульовані Законом № 996-XIV.
Відповідно до статті 9 розділу 3 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Господарські операції, як
зазначено в частині 5 статті 9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до статті 11 Закону, на
основі даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Як зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 № 742/11/13-11, з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємства або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясувати,
зокрема, такі обставини: рух активів у
процесі здійснення господарської
операції; установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг), спорудження
основних фондів, імпортом товарів
(послуг), понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку.

Згідно частини 1 статті 3 Закону № 996-ХІV
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-ХІV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Визначення терміну "первинний
документ" наведено у статті 1 Закону №
996-ХІV: первинний документ - документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Частиною 2 статті 9 даного Закону
встановлено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5
Закону № 334/94-ВР до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону № 334/94-ВР не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Аналогічно згідно підпункту 14.1.27
пункту 14.1 статті 14 ПК України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті
139 ПК України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Так, віднесення на валові витрати
відповідних сум, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
позивачем не доведено.

Згідно пункту 1.7 статті 1 Закону №
168/97-ВР податковий кредит - сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду складається із
сум податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту будь-які витрати зі сплати
податку, які не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а у разі імпорту робіт
(послуг) -актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).

При цьому підпунктом 7.5.1 пункту 7.5
статті 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів із
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) -в разі розрахунків із
використанням кредитних дебетових
карток чи комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Аналогічно згідно пункту 198.3 статті 198
ПК України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

При цьому, відповідно до пункту 201.8
статті 201 ПК України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті
14 ПК України податковим кредитом є
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Положеннями пункту 201.10 статті 201 ПК
України передбачено, що податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів (послуг), на вимогу їх покупця,
та є підставою для нарахування
податкового кредиту.

Отже, суд дійшов до висновку про
підтвердження висновків Акту
перевірки про те, що фактично
відповідні послуги ТОВ
"Укрелектроімпорт", ТОВ "КПІ-Сервіс", ТОВ
"КПІ-Трейдінг" та ДП "БКС-Консалт"
позивачу не надавалися і не були
використані у господарській
діяльності позивача.

Відсутність доказів виконання
вищевказаних послуг та використання
позивачем у власній господарській
діяльності вказаних послуг, на думку
суду, виключає можливість
причинно-наслідкового зв'язку витрат з
господарською діяльністю позивача,
зокрема, будь-яке використання
набутого на підставі договорів у
господарській діяльності.

В процесі розгляду справи судом не
встановлено обставини існування
доказів, якими підтверджується зв'язок
здійснених позивачем витрат з
господарською діяльністю позивача, що
є законодавчо встановленою
передумовою віднесення сум до
податкового кредиту позивача.

Аналогічна позиція міститься в
постанові Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 у
справі № 2-а-11805/11/2670 (колегія суддів у
складі головуючого Ісаєнко Ю.А., суддів
Вівдиченко Т.Р., Грибан І.О.) та ухвалі
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.01.2012 у
справі № 2а-16248/10/2670 (колегія суддів у
складі головуючого Бабенка К.А., суддів
Вівдиченко Т.Р., Мельничука В.П.).

З огляду на викладене, суд звертає
увагу на приписи Інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 01.11.2011 № 1936/11/13-11, зі змісту якого
вбачається, що задля вжиття належних
заходів із метою встановлення обставин
реальності здійснення спірної
господарської операції суди повинні
витребувати у платника податків ті
докази, які не надані учасниками
справи, але які, на думку суду, можуть
підтвердити або спростувати доводи
податкового органу щодо наявності
порушень з боку платника податків.
Відповідні дії можуть бути вчинені
судом на підставі пункту 1 частини
другої статті 110, статті 114 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У разі ненадходження витребуваних
додаткових доказів у строк,
установлений судом, спір може бути
розв'язано на підставі наявних у справі
доказів. Якщо позивач без поважних
причин ухиляється від надання доказів
на вимогу суду, а наявних у справі
матеріалів недостатньо для
спростування підтверджених належними
доказами висновків контролюючого
органу, покладених в основу ухваленого
ним спірного рішення, у позові платника
податків може бути відмовлено.

При цьому, сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Вищевказані дії були вчинені судом та
ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 05.02.2014 про
закінчення підготовчого провадження у
даній справі та призначення її до
судового розгляду у платника податків
було витребувано ті докази, які не
надані учасниками справи, але які, на
думку суду, можуть спростувати доводи
податкового органу щодо наявності
порушень з боку платника податків.

Дана ухвала суду отримана позивачем
07.02.2014, підтвердженням чого є
відповідне рекомендоване повідомлення
про вручення поштового відправлення (Т.
1, арк. 81).

Разом з тим, позивач витребувані судом
докази не надав суду без поважних
причин, про витребування даних доказів
у суб'єкта владних повноважень, якщо
вони таким суб'єктом вилучались у
позивача, не просив, тому суд вирішував
дану справу на підставі наявних у ній
доказів.

Окрему увагу слід звернути на припис
Інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011 № 1936/11/13-11 стосовно наступного:
"судам апеляційної інстанції при
вирішенні питання про прийняття
доказів, які не досліджувалися судом
першої інстанції, варто враховувати
приписи частини другої статті 195
Кодексу адміністративного судочинства
України. Згідно з наведеною нормою, суд
апеляційної інстанції може дослідити
докази, які не досліджувалися у суді
першої інстанції, з власної ініціативи
або за клопотанням осіб, які беруть
участь у справі, якщо визнає
обґрунтованим ненадання їх до суду
першої інстанції або необґрунтованим
відхилення їх судом першої інстанції.

Отже, у разі дослідження судом
апеляційної інстанції доказів, які не
досліджувалися в суді першої
інстанції, апеляційний суд повинен
зазначити у своєму рішенні поважні
причини, з яких такі докази не могли
бути надані до суду першої інстанції.
Наведене стосується також і доказів,
які були витребувані судом першої
інстанції, але не були надані позивачем
або відповідачем.".

Відтак, висновки відповідача про
порушення позивачем пп. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1,
7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, п. 198.3, п. 198.6
ст. 198, п. 201.4, п. 201.7 ст. 201 ПК України, п. 5.1,
пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону №
334/94-ВР, пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, п. 138.4 ст. 138
ПК України є обґрунтованими, а
оскаржувані ППР № 1 та ППР №
1 прийнятими в межах повноважень і
в спосіб, передбачений діючим
законодавством України, тому позовні
вимоги в частині визнання
протиправними та скасування вказаних
ППР задоволенню не підлягають.

Стосовно позовної вимоги про
зобов'язання відповідача виключити з
акту положення, викладені в п. 3.6 щодо
констатації фактів про порушення
позивачем вимог валютного
законодавства при здійсненні
зовнішньоекономічних операцій, а також
в частині посилань на укладення
договору факторингу (п. 3.6 акту
податкової перевірки) суд зазначає
наступне.

Згідно пункту 1.3 наказу Державної
податкової адміністрації України від
10.08.2005 № 327 за результатами проведення
невиїзних документальних, виїзних
планових та позапланових перевірок
фінансово-господарської діяльності
суб'єктів господарювання оформляється
акт, а в разі відсутності порушень
податкового, валютного та іншого
законодавства складається довідка.

Акт - службовий документ, який
стверджує факт проведення невиїзної
документальної або виїзної планової чи
позапланової перевірки
фінансово-господарської діяльності
суб'єкта господарювання і є носієм
доказової інформації про виявлені
порушення вимог податкового, валютного
та іншого законодавства суб'єктами
господарювання.

Довідка - службовий документ, який
стверджує факт проведення невиїзної
документальної або виїзної планової чи
позапланової перевірки
фінансово-господарської діяльності
суб'єкта господарювання і є носієм
доказової інформації про
невстановлення фактів порушень вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єктами
господарювання.

Вказана норма Наказу під актом розуміє
службовий документ, який стверджує
факт проведення невиїзної
документальної або виїзної планової чи
позапланової перевірки
фінансово-господарської діяльності
суб'єкта господарювання і є носієм
доказової інформації про виявлені
порушення вимог податкового, валютного
та іншого законодавства суб'єктами
господарювання.

Таким чином, акт перевірки не є тим
рішенням суб'єкта владних повноважень,
який би порушував права та інтереси
позивача, незгода з висновками,
викладеними в акті перевірки позивача
з питань дотримання вимог податкового
законодавства, валютного та іншого
законодавства не є підставою для
виключення з такого акту відповідних
положень.

Висновки, викладені в акті податкового
органу, складеного за результатом
перевірки, не є обов'язковими ані для
платника податків, ані для керівника
контролюючого органу. Останній оцінює
викладені в акті перевірки доводи і в
разі наявності податкових порушень
приймає податкове
повідомлення-рішення, яке і визначає
грошові зобов'язання платникові
податків.

Висновки, викладені в акті перевірки, є
лише відображенням фактичних дій
податкових інспекторів-ревізорів та їх
особистої думки, а тому не створюють
жодних правових наслідків. Відповідно,
акти перевірки не порушують права
платників податків безвідносно до
змісту таких актів, у зв'язку з чим
відсутні підстави для задоволення
позовної вимоги щодо зобов'язання
відповідача виключити з акту
положення, викладені в п. 3.6 щодо
констатації фактів про порушення
позивачем вимог валютного
законодавства при здійсненні
зовнішньоекономічних операцій, а також
в частині посилань на укладення
договору факторингу.

Суд вважає доцільним зазначити, що
податковий орган не позбавлений права
викладати в акті перевірки власні
суб'єктивні висновки щодо зафіксованих
обставин, та в подальшому, у разі
виникнення спору щодо рішень про
визначення грошових зобов'язань, що
приймаються на підставі такого акту,
обґрунтовувати ними власну позицію
щодо наявності певних допущених
платником податків порушень, а оцінка
акту перевірки, в тому числі і оцінка
дій посадових осіб податкового органу
щодо його складання, викладення у ньому
висновків перевірки, а також щодо самих
висновків перевірки, надається при
вирішенні спору щодо оскарження
рішення, прийнятого на підставі такого
акту.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 25.06.2012 у справі № К/9991/16720/12.

Суд зазначає, що в разі незгоди
позивача з висновками перевірки
позивач має право подати свої
заперечення на такий акт, в іншому
випадку правова оцінка висновків акту
перевірки надається судом при
вирішенні спору щодо оскарження
рішення, прийнятого на підставі такого
акту.

Також, суд звертає увагу, що позивач
відповідно до пункту 86.7 статті 86 ПК
України наділений правом подати
заперечення на акт перевірки.

З огляду на те, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів осіб, а
оскільки акт перевірки та викладені у
ньому факти та висновки не можна
розглядати як рішення суб'єкта владних
повноважень, що породжує для платника
податків певні правові наслідки,
оскільки він є виключно носієм
доказової інформації про виявлені
податковим органом порушення вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства платниками податків,
відтак суд на вбачає підстав для
задоволення позовних вимог у вказаній
частині.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції
України органи державної влади мають
діяти в межах повноважень і в спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Частиною 1 статті 71 КАС України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи все вищевикладене у своїй
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги ТОВ "Електропостачзбут"
не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 94, 128, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Відмовити у задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю "Електропостачзбут"
повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Електропостачзбут"
решту суми судового збору у розмірі 4
384,80 грн. (чотири тисячі триста
вісімдесят чотири грн. 80 коп.) на
розрахунковий рахунок № 4007 у ГУ
ДКСУ у місті Києві, код 38004897, МФО 820019,
код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, після закінчення
строку на апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо постанова не оскаржена в
апеляційному порядку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
Н.В. Клочкова