Справа № 434/9649/13-а
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Морозова С.М.
Суддя-доповідач - Чумак С.Ю.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року
справа №434/9649/13-а
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Чумака С.Ю.,

суддів: Ляшенка Д.В. та Ястребової Л.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Артемівському районі м. Луганська на
постанову Артемівського районного
суду м. Луганська від 20 січня 2014 року у
справі № 434/9649/13-а за позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Артемівському районі м. Луганська про
визнання дій протиправними,
зобов'язання здійснити перерахунок та
виплату щомісячного довічного
грошового утримання судді у відставці,

В С Т А Н О В
И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом
про визнання неправомірною відмови
відповідача щодо виплати з 20.11.2013 року
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці відповідно
до статті 138 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» та
зобов'язання відповідача здійснити
перерахунок та виплату такого
утримання.

Постановою Артемівського
районного суду м. Луганська від 20 січня
2014 року позовні вимоги задоволені,
визнано неправомірною відмову
відповідача щодо перерахунку позивачу
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці з 20.11.2013
року відповідно до довідки
апеляційного суду Луганської області
від 12.11.2013 року № 376 та зобов'язано
відповідача здійснити позивачу такий
перерахунок та виплату щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці без обмеження розміру такого
утримання з урахуванням проведених
виплат та з урахуванням змін
заробітної плати працюючого судді
відповідно до вимог статті 138 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів».

Не погодившись з постановою
суду, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просив постанову суду
скасувати та прийняти нову постанову,
якою відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог. В обгрунтування скарги
зазначив, що діючим законодавством
перерахунок щомісячного довічного
грошового утримання суддям у відставці
не передбачений.

Особи, що беруть участь у
справі, в судове засідання не з'явилися,
про дату, час та місце розгляду справи
були повідомлені належним чином,
відповідно до ч. 1 ст.197 КАС України
справу розглянуто в порядку письмового
провадження.

Колегія суддів, перевіривши за
матеріалами справи доводи, наведені в
апеляційній скарзі, вважає, що остання
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено і
це вбачається з матеріалів справи, що
позивач звільнений у відставку з
посади судді апеляційного суду
Луганської області та з 2 листопада 2010
року отримує щомісячне довічне грошове
утримання суддів, призначене при
виході у відставку, відповідно до
Закону України «Про статус суддів»,
який був чинним на час виходу позивача
у відставку.

15 листопада 2013 року позивач звернувся
до відповідача із заявою про
перерахунок вказаного грошового
утримання на підставі довідки
апеляційного суду Луганської області
від 12.11.2013 року № 376 про заробітну плату
працюючого на відповідній посаді судді
за січень-жовтень 2013 року, в чому
відповідачем йому було відмовлено з
посиланням на те, що Закон України «Про
судоустрій і статус суддів», який діє
на час звернення позивача із заявою, не
передбачає проведення перерахунку
щомісячного довічного грошового
утримання суддів виходячи із
заробітної плати працюючого судді а.с.
7.

При вирішенні спору колегія суддів
виходить з наступного.

Згідно частин 2 та 3 статті 138 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів» суддя у відставці, який не
досяг віку, встановленого частиною
першою цієї статті, отримує щомісячне
довічне грошове утримання. При
досягненні таким суддею віку,
встановленого частиною першою цієї
статті, за ним зберігається право на
одержання щомісячного довічного
грошового утримання або, за його
вибором, призначається пенсія на
умовах, передбачених статтею 37 Закону
України "Про державну службу".
Щомісячне довічне грошове утримання
виплачується судді у розмірі 80
відсотків грошового утримання судді з
якого було сплачено єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 1 січня 2011
року - страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, який працює на
відповідній посаді.

Відповідно до частини 5 статті 138 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів» в редакції Закону України від
08.07.2011 року № 3668 довічне грошове
утримання суддям виплачується
органами Пенсійного фонду України за
рахунок коштів Державного бюджету
України.

Стаття 129 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів», якою
визначені розміри посадового окладу та
доплати за вислугу років відповідного
судді набрала чинності з 1 січня 2012
року.

Згідно ст. 129 Закону «Про судоустрій та
статус суддів» суддівська винагорода
складається з посадового окладу та
певних доплат, зокрема, доплати за
вислугу років та за перебування на
адміністративній посаді. Посадовий
оклад судді місцевого суду
встановлюється у розмірі 15 мінімальних
заробітних плат, визначених законом, що
запроваджується поетапно, зокрема, з 1
січня 2013 року - 10 мінімальних
заробітних плат.

Відповідно до довідки Апеляційного
суду Донецької області від 10 липня 2013
року № 332 заробітна плата працюючого на
відповідній посаді судді у січні 2013
року становила 21449, 90 грн. а.с.6.

Конституційний суд України у
мотивувальній частині рішення від 14
грудня 2011 року № 18-рп/2011, вказав, що
"щомісячне довічне грошове утримання
судді" це утримання є самостійною
гарантією незалежності судді та
складовою його правового статусу, а
правова природа щомісячного довічного
грошового утримання судді у відставці
та щомісячне грошове утримання діючого
судді однакова, а самі ці поняття
однорідні та взаємопов'язані,
ідентичні, відрізняються лише за
способом фінансування: судді у
відставці сплачує Пенсійний фонд
України за рахунок Державного бюджету,
діючому судді виключно з Державного
бюджету України. Зазначено про
неможливість звуження змісту та об'єму
гарантій незалежності суддів, а
відповідно, матеріального та
соціального забезпечення.

До цього Конституційний Суд України
неодноразово висловлював аналогічні
правові позиції у відношенні гарантій
незалежності суддів, їх матеріального
та соціального забезпечення у
рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року №
6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002
(справа про пільги, компенсації та
гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004
(справа про припинення дій чи обмеження
пільг, компенсацій та гарантій), від 11
жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про
пенсії та щомісячне довічне грошове
утримання), від 18 червня 2007 року №
4-рп/2007 (справа про гарантії
незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008
від 22 травня 2008 року.

Рішення Конституційного суду України,
що стосуються правових понять
інституту судді у відставці,
закріплюють поняття щомісячного
довічного грошового утримання,
принципів незалежності суддів, також
конституційним судом вказано про
неможливість відміни та звуження
змісту та об'єму статусу суддів; про
неможливість звуження досягнутого
рівня незалежності суддів; про
неможливість диспропорції у
матеріальному забезпеченні судів та
суддів різних рівнів; про неможливість
суттєвої диспропорції у грошовому
забезпеченні працюючих суддів та
суддів у відставці; про неможливість
відміни принципу, як перегляд
щомісячного довічного грошового
утримання у разі зміни заробітної
плати працюючим суддям, виходячи з її
нового розміру.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 3-рп/2013 від 3 червня 2013 року у справі за
конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України окремих положень
статті 2, абзацу другого пункту 2
розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні
положення» Закону України «Про заходи
щодо законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи», ст. 138
ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»
встановлено, що частина третя ст. 138 ЗУ
«Про судоустрій і статус суддів» не
узгоджується з конституційним
положенням про недопустимість
звуження змісту чи обсягу гарантій
незалежності суддів, а тому суперечить
ст. 126 Основного Закону України.

Крім того, вказаним вище рішенням
Конституційного Суду України № 3-рп/2013
від 3 червня 2013 року було вказано
порядок виконання ст. 138 ЗУ «Про
судоустрій і статус суддів», а саме:
підлягають застосуванню частини перша,
друга вказаної статті, як такі, що не
суперечать Конституції України;
частина третя даної статті втратила
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення. Натомість підлягає
застосуванню частина третя статті 138
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» в редакції до змін,
внесених Законом України «Про заходи
щодо законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи», а
саме: «Щомісячне довічне грошове
утримання виплачується судді у розмірі
80 відсотків грошового утримання судді,
який працює на відповідній посаді. За
кожний повний рік роботи на посаді
судді понад 20 років розмір щомісячного
довічного грошового утримання
збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж 90
відсотків заробітної плати судді, без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання та підлягає застосуванню
перше речення частини п'ятої статті 138
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» а саме: «Пенсія або
щомісячне довічне грошове утримання
судді виплачується незалежно від
заробітку (прибутку), одержуваного
суддею після виходу у відставку». Крім
того, підлягає виконанню четверте
речення частини п'ятої статті 138 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів» зі змінами, внесеними Законом
України «Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи», а саме: «Довічне грошове
утримання суддям виплачується
органами Пенсійного фонду України за
рахунок коштів Державного бюджету
України».

Таким чином, Конституційним Судом
України були визнані
неконституційними обмеження
щомісячного грошового довічного
утримання судді у відставці 80%
грошового утримання судді, який працює
на відповідній посаді, а також
обмеження максимального розміру
такого утримання 10 мінімальними
заробітними платами.

У зв'язку з цим суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
довічне грошове утримання позивача не
повинно мати обмежень його
максимального розміру.

Крім того, колегія суддів вважає, що
після введення в дію положень статті 129
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів», тобто з 1 січня 2012 року,
суддя у відставці має право на
отримання щомісячного довічного
грошового утримання в розмірі, який
передбачений частиною 3 статті 138
вказаного Закону, у зв'язку з чим
відповідач, виплачуючи таке утримання
в меншому розмірі, діє всупереч вимогам
чинного законодавства,тобто
протиправно.

Крім того, відповідно до ч. 1 статті 2 КАС
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Статтею 17 Закону України „Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" встановлено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року (надалі -
Конвенція) та практику Суду як джерело
права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у
рішенні від 29 червня 2006 року у справі
"Пантелеєнко проти України" зазначив,
що ст. 13 Конвенції гарантує наявність
на національному рівні засобу
правового захисту для реалізації прав
і свобод, у якій би формі вони не
забезпечувалися у національному
правовому полі. Суд також підкреслив,
що засіб юридичного захисту має бути
ефективним, як на практиці, так і за
законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі
"Дорани проти Ірландії" Європейський
суд з прав людини зазначив, що поняття
"ефективний засіб" передбачає
запобігання порушенню або припиненню
порушення, а так само встановлення
механізму відновлення, поновлення
порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші
проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008
року) Європейський Суд з прав людини
вказав, що для Конвенції було б
неприйнятно, якби стаття 13 декларувала
право на ефективний засіб захисту але
без його практичного застосування.
Таким чином, обов'язковим є практичне
застосування ефективного механізму
захисту. Протилежний підхід
суперечитиме принципу верховенства
права.

З урахуванням цього Держава Україна
несе обов'язок перед зацікавленими
особами забезпечити ефективний засіб
захисту порушених прав, зокрема - через
належний спосіб захисту та відновлення
порушеного права. Причому обраний
судом спосіб захисту порушеного права
має бути ефективним та забезпечити
реальне відновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 162 КАС України у разі
задоволення адміністративного позову
суд може прийняти постанову про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії. Суд може прийняти іншу постанову,
яка б гарантувала дотримання і захист
прав, свобод, інтересів людини і
громадянина, інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

З огляду на відсутність у Законі
України «Про судоустрій і статус
суддів» положення про перерахунок
щомісячного грошового утримання судді
у відставці, а також, що саме на органи
ПФУ покладений обов'язок виплати
такого утримання, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
обрано належний спосіб захисту
порушеного права позивача, а саме,
зобов'язання відповідача здійснити
перерахунок довічного грошового
утримання позивачу як судді у
відставці відповідно до статті 138
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів», виходячи із заробітної
плати працюючого на відповідній посаді
судді на підставі довідки апеляційного
суду Луганської області від 12.11.2013 року
№ 376 .

При цьому відсутність в Законі України
«Про судоустрій і статус суддів»
положення, в якому безпосередньо було б
зазначено про необхідність проведення
такого перерахунку, не може бути
підставою для відмови позивачу в
перерахунку його грошового утримання,
оскільки іншим чином, ніж зробивши
такий перерахунок у відсотках до
грошового утримання судді, який працює
на відповідній посаді, здійснити
виплату грошового утримання у
належному розмірі, тобто відповідно до
частини 3 статті 138 вказаного Закону, є
неможливим. До того ж в діючому
законодавстві відсутні положення, які
забороняли б робити такий перерахунок
судді у відставці.

На підставі вищезазначеного,
судова колегія дійшла до висновку, що
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, який правильно встановив
обставини справи та ухвалив постанову
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому підстав для
її скасування немає.

На підставі викладеного,
керуючись статтями 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211,
212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Артемівському районі м. Луганська
залишити без задоволення.

Постанову Артемівського районного
суду м. Луганська від 20 січня 2014 року у
справі № 434/9649/13-а залишити без змін.

Ухвала суду за наслідками розгляду у
письмовому провадженні набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особами, які
беруть участь у справі і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий:
С.Ю. Чумак

Судді:
Д.В.Ляшенко

Л.В.Ястребова