Справа № 804/4285/13-а
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
04 лютого 2014 р. Справа № 804/4285/13-а
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого суддіБоженко Наталії
Василівни при секретаріТалаш Д.В. за
участю: представника позивача
представника відповідача Алістратової
О.І. Герасіка В.Ю. розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Дніпропетровську адміністративну
справу за адміністративним позовом
приватного підприємства «ТЕСОРО» до
Державної податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення від 28.02.2013 року №, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «ТЕСОРО»
звернулось до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі
м.Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 28.02.2013
року.

В обґрунтування позову зазначено, що
податковий орган провів перевірку
позивача, однак висновки викладені в
акті перевірки не відповідають
фактичним обставинам справи. Вважає, що
спірне повідомлення-рішення, прийняте
на підставі акту перевірки є
необґрунтованим, прийнятим без
урахування всіх обставин, що мають
значення для його прийняття, що має
наслідком його неправомірність та є
підставою для скасування, оскільки
господарська операція була реально
здійснена.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала у
повному обсязі та просила їх
задовольнити з підстав викладених в
позовній заяві.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував,
зазначав, що виявлені у ході перевірки
порушення належним чином відображені в
Акті і є достатньою підставою для
прийняття рішення.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази наявні в
матеріалах справи, суд встановив
наступне.

Приватне підприємство «ТЕСОРО»
зареєстроване, як юридична особа 22.07.2004
року виконавчим комітетом
Дніпропетровською міською радою, як
платник податків перебуває на обліку в
Державної податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі
м.Дніпропетровська Дніпропетровської
обласної Державної податкової
інспекції, є платником податку на
додану вартість.

У період із 11.02.2013 року по 12.02.2013 року ДПІ
в Амур-Нижньодніпровському районі
м.Дніпропетровська Дніпропетровської
обласної Державної податкової
інспекції, проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
Приватного підприємства «ТЕСОРО» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість та податку на прибуток по
взаємовідносинах з ТОВ «ВЄНТЕК» () за період з 01.02.2011 року по
28.02.2011 року .

За наслідками перевірки складено Акт
від 12.02.2013 № 702/222/33114923 (далі - Акт
перевірки), згідно висновків якого
встановлено: порушення ч. 1,5 ст. 203, п. 1,2
ст. 215, ст. 228 ЦПК України в частині
недодержання в момент вчинення
правочину вимог, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними по правочинах,
здійснених Приватним підприємством
«ТЕСОРО» при придбанні товарів у
постачальника ТОВ «ВЄНТЕК» у лютому 2011
року; абз. «а» п. 185.1 ст. 185, п.187.1 ст. 187,
абз. «а» п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст. 198
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість за лютий 2011 року на
загальну суму 209430,00 грн., у тому числі по
операціях з контрагентом ТОВ «ВЄНТЕК» -
на суму 209430,00 грн. та Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», в результаті чого
занижено податок на прибуток за І
квартал 2011 року.

На підставі висновків Акту перевірки
ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі
м.Дніпропетровська Дніпропетровської
обласної Державної податкової
інспекції прийнято податкове
повідомлення-рішення 28.02.2013 року
№, яким збільшено суму грошового
зобов'язання ПП «Тесоро» за платежем
податку на додану вартість із
вироблених в Україні товарів за
основним платежем у розмірі 209430,00 грн.
та за штрафними санкціями у розмірі 1,00
грн..

Перевіряючи юридичну та фактичну
обґрунтованість вказаних висновків
відповідача і винесеного на підставі
такого висновку спірних актів
індивідуальної дії на відповідність
вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд зазначає наступне.

Згідно із Порядком оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства від
22.12.2010 року за №984 Акт перевірки -
службовий документ, який підтверджує
факт проведення документальної
перевірки фінансово-господарської
діяльності платника податків і є
носієм доказової інформації про
виявлені порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби.

Акт документальної перевірки повинен
містити систематизований виклад
виявлених під час перевірки фактів
порушень норм податкового, валютного
та іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби. За
результатами документальної перевірки
в акті викладаються всі суттєві
обставини фінансово-господарської
діяльності платника податків, які
мають відношення до фактів виявлених
порушень податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби. Факти
виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів (пункти 4-6 Порядку №984 від 22.12.2010
року).

Так, відповідно до акту перевірки, між
Приватним підприємством «ТЕСОРО» та
товариством з обмеженою
відповідальністю «ВЄНТЕК» 01.02.2011 року
було укладено Договори поставки №№ 01-02
та 02-02.

Відповідно до п. 1.1. договору,
Постачальник (ТОВ «ВЄНТЕК»)
зобов'язується поставити у зазначений
у Договорі строк Замовникові (ПП
«ТЕСОРО») зазначену у п.1.2. Договору
певну продукцію (надалі - Товар), а
Замовник зобов'язується прийняти Товар
і сплатити за нього.

На виконання умов договору товариством
з обмеженою відповідальністю «Вєнтек»
виписаний Акт прийому передачі наданих
послуг від 28.02.2011 року та податкова
накладна №203 від 28.02.2011 року на суму 600
000,00 грн. в т.ч. 100 000,00 грн. ПДВ, надано
платіжні доручення на суму 600000,00
гривень. Також, ПП «Тесоро» та ТОВ
«Вєнтек» згідно податкового
узгодження №1 від 30.03.2011 року до
зазначеного Договору, у зв'язку із
відсутністю можливості здійснити
розрахунки, зазначені у п.3.2. Договору, в
забезпечення заборгованості ТОВ
«Вєнтек» надав власний простий вексель
на суму 656580,00 грн. Факт передачі векселя
засвідчується актом прийому-передачі
№1 від 30.03.2011 року.

Як встановлено в судовому засіданні,
висновок відповідача про нереальність
здійснення платником податків
господарської операції ґрунтується на
акті перевірки ДПІ у Бабушкінському
районі м.Дніпропетровська ДПС від
26.05.2011 року №1283/233/36494829 «Про результати
документальної невиїзної позапланової
перевірки ТОВ «Вентек» з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства за період лютий 2011 року»
та ненаданні до перевірки
товарно-транспортних накладних.

Так, згідно статті 61 Конституції
України юридична відповідальність має
індивідуальний характер.

Згідно статті 187 Податкового кодексу
України датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: - дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; - дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України встановлено, що податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Зауваження щодо складення податкових
та актів приймання-передачі в акті
перевірки відсутні.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Тобто, витрати для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток, а також податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року №
996-ХІV первинний документ - це документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення. Господарською операцію
є дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Будь-які документи мають силу
первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції, а визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Відповідач зазначає, що позивачем не
доведено факту транспортування товару.

Так, відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні затверджених
Наказом Міністерства транспорту
України №363 від 14.10.1997р.
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно із п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
правил основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку валових витрат
платників податку, а лише встановлюють
права, обов'язки та відповідальність
власників автомобільного транспорту
(перевізників).Така правова позиція
суду узгоджується з позицією ВАСУ, що
висловлена в ухвалі від 26.03.2013 року по
справі №К/9991/39347/11.

Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36,
пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44,
пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49
Податкового кодексу України,
обчислення, декларування та/або сплата
суми податку та збору є персональним
податковим обов'язком кожного окремого
платника податків, який і несе
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання податкового
обов'язку. Тобто, платник податку несе
самостійну відповідальність за
порушення ним правил ведення
податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватись на третіх
осіб, в тому числі і на його
контрагентів.

Таким чином, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту не
може ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами, а пов'язане з
призначенням придбаних товарів
(послуг) для використання у
господарській діяльності та наявності
податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи.

Основним висновком у рішенні від 22.01.2009
р. у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
№3991/03 Європейський суд з прав людини
зазначив, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою
податку на додану вартість, який
нараховується у ланцюгу поставок, або
будь-яких вказівок на обізнаність про
таке порушення, все ж таки застосовують
негативні наслідки до отримувача
оподатковуваної податком на додану
вартість поставки, який повністю
виконав свої зобов'язання, за дії або
бездіяльність постачальника, який
перебував поза межами контролю
отримувача і у відношенні якого у нього
не було засобів перевірки та
забезпечення його виконання, то такі
владні органи порушують справедливий
баланс, який має підтримуватися між
вимогами суспільних інтересів та
вимогами захисту права власності.
Рішення Європейського суду від 09.01.2007
року у справі «Інтерсплав проти
України» п.38.

Таким чином до перевірки позивачем
наданні первинні документи, які
підтверджують факт здійснення
реальної господарської операції. За
даним договором було придбано товар,
який використаний позивачем
відповідно до господарської
діяльності підприємства. Наявність
отриманого товару та використання його
у господарській діяльності
відповідачем не спростовано. На час
укладання та виконання спірних угод
сторони були у належному порядку
зареєстровані платниками ПДВ та в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців.
Також податковим органом не доведено
належними та допустимими доказами, що
укладення договорів не відповідало
дійсним намірам сторін щодо набуття
цивільних прав і обов'язків та те, що
договори укладено без мети настання
реальних наслідків, судових рішень
щодо визнання угод недійсними до суду
не надано, також не надано доказів, що
позивач діяв без належної обачності й
обережності йому мало бути відомо про
порушення податкового законодавства з
боку його контрагентів. Судом не
встановлено наявність обвинувального
вироку суду щодо позивача та його
контрагентів. Висновки акту перевірки
по ланцюгу постачання не є належним
доказом укладення позивачем не
реальних угод, а отже доводи
податкового органу ґрунтуються лише на
припущеннях, що не є підставою для
визнання угод недійсними. За таких
обставин не надання до перевірки
товарно-транспортної накладної не може
бути самостійною підставою для
визнання нереальності укладення
договору.

Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд, згідно ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Таким чином, з урахуванням доказів у їх
сукупності та висновків суду
викладених вище, суд приходить
висновку, що позов підлягає
задоволенню, оскільки податковим
органом не доведено належними та
допустимими доказами правомірність
винесення оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 86, 94, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов приватного
підприємства «ТЕСОРО» до Державної
податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення від 28.02.2013 року № -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення від
28.02.2013 року №.

Присудити з Державного бюджету України
на користь приватного підприємства
«ТЕСОРО» () судові
витрати у розмірі 2094 (дві тисячі
дев'яносто чотири) гривні 31 копійка.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено
згідно ч. 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Н.В. Боженко