Справа № 2а-164/12
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2014-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/14959/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
Головчук С.В., Ліпського Д.В.,провівши у
порядку касаційного провадження
попередній розгляд адміністративної
справи

за позовом ОСОБА_4 до Верховної Ради
України, Апарату Верховної Ради
України про визнання дій протиправними
та зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Печерського районного суду
міста Києва від 20 вересня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року,

встановив:

У червні 2012 року ОСОБА_4 пред'явив позов
до Верховної Ради України, Апарату
Верховної Ради України про визнання
протиправними дій щодо невиплати
матеріальної допомоги у розмірі 50
відсотків заробітної плати з
урахуванням всіх доплат та надбавок,
яку отримують працюючі народні
депутати, передбаченої частиною п'ятою
статті 20 Закону України від 17
листопада 1992 року № 2790-XII «Про статус
народного депутата України» (далі -
Закон № 2790-XII), та зобов'язання
виплатити цю допомогу починаючи з 1
січня 2012 року.

Позов обґрунтував тим, що в період з 14
травня 1991 року по 14 травня 2002 року був
народним депутатом трьох скликань
Верховної Ради України, після
припинення повноважень Верховної Ради
України третього скликання, відповідно
до частини п'ятої статті 20 Закону №
2790-XII отримував матеріальну допомогу у
розмірі заробітної плати з урахуванням
усіх доплат та надбавок, яку отримують
працюючі народні депутати України.

У січні 2012 рок року отримав лист
керівника Апарату Верховної Ради
України від 16 січня 2012 року № 20-23/109, в
якому зазначено, що у зв'язку з
прийняттям Закону України «Про
Державний бюджет України на 2012 рік»
зупинено дію частини п'ятої статті 20
Закону № 2790-XII стосовно виплати
матеріальної допомоги у розмірі 50
відсотків заробітної плати з
урахуванням всіх доплат та надбавок,
яку отримують працюючі народні
депутати України на період з 1 січня по
31 грудня 2012 року.

Постановою Печерського районного суду
міста Києва від 20 вересня 2012 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 28 лютого 2013 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.
Скаргу обґрунтовує доводами,
аналогічними викладеним у позовній
заяві.

В запереченні на касаційну скаргу
представник відповідачів просить
залишити судові рішення без змін,
посилаючись на їх законність і
обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанції
норм матеріального і процесуального
права, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 протягом 1976-1980
років працював на Роменському заводі
автоматичних телефонних станцій, з
якого звільнений 13 травня 1991 року з
переведенням на постійну роботу до
Верховної Ради УРСР.

З 14 травня 1991 року по 14 травня 2002 року
позивач був народним депутатом
України. Розпорядженням від 14 травня 2002
року № 262 ОСОБА_4 звільнений з посади
народного депутата, у зв'язку з
припиненням повноважень Верховної
Ради України третього скликання.

Відповідно до частини четвертої статті
20 Закону № 2790-XII народному депутату
після закінчення строку його
повноважень, а також у разі
дострокового їх припинення за
особистою заявою про складення ним
депутатських повноважень надається
попередня робота (посада), а в разі
неможливості цього - він зараховується
до резерву кадрів Головного управління
державної служби України.

Судами встановлено, що ОСОБА_4
попередня робота надана не була,
оскільки Роменський завод
автоматичних телефонних станцій, який
є останнім місцем його роботи,
ліквідовано.

Згідно із частиною п'ятою статті 20
Закону № 2790-XII Верховна Рада України
забезпечує колишньому народному
депутату безпосередньо після
закінчення строку його повноважень, на
період його працевлаштування, виплату
матеріальної допомоги у розмірі
заробітної плати з урахуванням всіх
доплат та надбавок, яку отримують
працюючі народні депутати, але не
більше одного року, а в разі навчання чи
перекваліфікації - не більше двох років
після закінчення строку повноважень
народного депутата. У разі
неможливості працевлаштування після
зазначеного строку за колишнім
народним депутатом зберігається
виплата матеріальної допомоги у
розмірі 50 відсотків заробітної плати з
урахуванням всіх доплат та надбавок,
яку отримують працюючі народні
депутати, до досягнення ним пенсійного
віку за умови, що трудовий стаж його
перевищує 25 років для чоловіків і 20
років для жінок.

На час складання повноважень народного
депутата України, трудовий стаж ОСОБА_4
перевищував 25 років, тому останньому
виплачувалась матеріальна допомога
згідно із положеннями частини п'ятої
статті 20 Закону № 2790-XII.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону
України від 22 грудня 2011 року № 4282-VI «Про
державний бюджет України на 2012 рік»
зупинено дію частини п'ятої статті 20
Закону № 2790-XII, а саме - виплату
матеріальної допомоги у розмірі 50
відсотків заробітної плати з
урахуванням всіх доплат та надбавок,
яку отримують працюючі народні
депутати України на період з 1 січня по
31 грудня 2012 року.

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано не взято до уваги
посилання позивача на те, що норми
Прикінцевих положень Закону України
«Про Державний бюджет України на 2012
рік», якими зупинено дію частини п'ятої
статті 20 Закону № 2790-XII в частині
виплати матеріальної допомоги,
звужують його права, що суперечить
статті 22 Конституції України.

Вказані зміни до Закону № 2790-XII в період
з 1 січня по 31 грудня 2012 року були
чинними та неконституційними не
визнавалися.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку, що виплату
матеріальної допомоги ОСОБА_4 було
припинено на підставі внесених до
Закону № 2790-XII змін, а відповідачі діяли
в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення судом норм
процесуального права, якщо це не
призвело і не могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Суди першої та апеляційної інстанцій
повно і всебічно встановили обставини
справи, дали їм належну юридичну
оцінку, правильно застосували норми
матеріального і процесуального права,
тому відсутні підстави для скасування
або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Печерського
районного суду міста Києва від 20
вересня 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 28 лютого 2013 року - без зміни.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К. Головчук С.В. Ліпський
Д.В.