Справа № 825/450/14
Суддя: Смірнова О.Є.
Дата ухвалення: 2014-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2014 року
Чернігів Справа №
825/450/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді
Смірнової О.Є.,

за участю секретаря
Прокіної А.С.,

представників позивача
Кожинова В.О.,

Литвина А.М.,

представників відповідача
Скепської О.В..,

Хроленка О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Агропартнер» до Державної податкової
інспекції у м. Чернігові Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О
В И В:

29.01.2014 Товариство з обмеженою
відповідальністю «Агропартнер» (далі -
ТОВ «Агропартнер») звернулось до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області (далі - ДПІ у м.
Чернігові) про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення від 20.08.2013 №
, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 1497178,00 грн. за
основним платежем та 748589,00 грн. за
штрафними санкціями.

Свої вимоги представники позивача
мотивують тим, що ТОВ «Агропартнер» у
2010-2013 роках мало господарські
взаємовідносини з контрагентом ТОВ
«Світ Олії» з приводу придбання олії
соняшникової. Так, між позивачем та
вищевказаним контрагентом укладено
договір від 06.02.2012 № СРД032. Реальність
виконання договору підтверджується
належним чином оформленими первинними
документами, а саме: договором,
специфікацією до нього, видатковими
накладними, податковими накладними,
платіжними дорученнями тощо. Операції
по вказаному договору відображені в
податковому та бухгалтерському обліку
позивача. Позивач у відповідності до
прав, наданих ст. 198 Податкового кодексу
України, відніс суми ПДВ, сплаченого у
ціні товару від контрагента, до
податкового кредиту. Отже, суму податку
на додану вартість по взаємовідносинам
з ТОВ «Світ Олії» позивачем правомірно
включено до податкового кредиту та
відображено в податкових деклараціях з
ПДВ за перевіряємий період.
Представники позивача вважають
висновки податкового органу, викладені
в акті перевірки від 19.08.2013 № 288/22/31818929,
неправомірними та такими, що не
відповідають дійсності. Реальність
здійснення господарських операцій з
вищевказаним контрагентом
підтверджується належним чином
оформленими первинними документами.
Отриманий від ТОВ «Світ Олії» товар був
використаний позивачем в своїй
господарській діяльності. За таких
обставин представники позивача
вважають податкове
повідомлення-рішення від 20.08.2013 №
протиправним та таким, що належить
скасувати.

В судовому засіданні представники
позивача підтримали позовні вимоги в
повному обсязі та просили їх
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві.

Представники відповідача в судовому
засіданні позов не визнали та просили
відмовити в його задоволенні,
посилаючись на те, що ДПІ у м. Чернігові
проведена документальна позапланова
виїзна перевірка ТОВ «Агропартнер» з
питань правильності нарахування та
своєчасності сплати податку на додану
вартість по операціях з ТОВ «Світ Олії»
за період липень 2010 року, грудень 2011
року та лютий-квітень 2012 року, операцій
з зерновими культурами, які звільнені
від оподаткування за квітень 2012 року,
жовтень-грудень 2012 року, квітень 2013
року, операцій з придбання та
подальшого експорту в періодах
вересень-листопад 2012 року та
лютий-травень 2013 року олії, жирів,
насіння льону та проса, за результатами
якої складено акт від 19.08.2013 № 288/22/31818929.
Перевіркою встановлено, що позивачем
порушено вимоги податкового
законодавства, а саме: п. 198.2, п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України, в
результаті чого встановлено заниження
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість по декларації за
травень 2013 року в розмірі 1497178,00 грн.; п.
199.1, п. 199.4 ст. 199 Податкового кодексу
України, в результаті чого встановлено
заниження від'ємного значення об'єкта
оподаткування ПДВ по декларації за
лютий 2013 року в розмірі 1208,00 грн. та по
декларації за березень 2013 року в
розмірі 1109,00 грн. У зв'язку з
порушеннями податковим органом
винесено податкове
повідомлення-рішення від 20.08.2013 №
, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 1497178,00 грн. за
основним платежем та 748589,00 грн. за
штрафними санкціями. Крім того,
податковий орган посилається на акт
ДПІ у Подільському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві від 03.07.2013 №
243/26-56-22-03-09/34429449 про результати
документальної позапланової невиїзної
перевірки ТОВ «Світ Олії» та акт ДПІ у
Подільському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві від 25.06.2013 № 170/22-409/34429449 про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки ТОВ
«Світ Олії», якими встановлено
відсутність за місцезнаходженням
контрагентів ТОВ «Світ Олії» по
ланцюгу постачання. Тому представники
відповідача вважають, що оскаржуване
податкове повідомлення-рішення
прийнято на підставі та у
відповідності до норм податкового
законодавства, а позовні вимоги
позивача є безпідставними.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позов належить задовольнити
повністю, зважаючи на таке.

ТОВ «Агропартнер» (ідентифікаційний
код-31818929) зареєстровано в якості
юридичної особи 26.12.2001, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців від 12.02.2014
(а.с. 119-121 т. 2).

Судом встановлено, що на підставі
направлення від 06.08.2013 № 321, наказу від
06.08.2013 року № 311, п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 78.1.1
п. 78.1 ст. 78, ст. 79 та ст. 82 Податкового
кодексу України ДПІ у м. Чернігові
проведена документальна позапланова
виїзна перевірка ТОВ «Агропартнер» з
питань правильності нарахування та
своєчасності сплати податку на додану
вартість по операціях з ТОВ «Світ Олії»
за період липень 2010 року, грудень 2011
року та лютий-квітень 2012 року, операцій
з зерновими культурами, які звільнені
від оподаткування за квітень 2012 року,
жовтень-грудень 2012 року, квітень 2013
року, операцій з придбання та
подальшого експорту в періодах
вересень-листопад 2012 року та
лютий-травень 2013 року олії, жирів,
насіння льону та проса, за результатами
якої складено акт від 19.08.2013 № 288/22/31818929
(а.с. 13-33 т. 1, а.с. 153-154 т. 2).

В акті перевірки від 19.08.2013 № 288/22/31818929
встановлено порушення позивачем вимог
податкового законодавства, а саме:

- п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого встановлено
заниження податкових зобов'язань з
податку на додану вартість по
декларації за травень 2013 року в розмірі
1497178,00 грн.;

- п. 199.1, п. 199.4 ст. 199 Податкового кодексу
України, в результаті чого встановлено
заниження від'ємного значення об'єкта
оподаткування ПДВ по декларації за
лютий 2013 року в розмірі 1208,00 грн. та по
декларації за березень 2013 року в
розмірі 1109,00 грн.

За висновками акта перевірки ДПІ у м.
Чернігові винесено податкове
повідомлення-рішення від 20.08.2013 №
, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 1497178,00 грн. за
основним платежем та 748589,00 грн. за
штрафними санкціями (а.с. 34 т. 1).

Згідно із ст. 3 Господарського кодексу
України господарська діяльність -
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Основними видами діяльності ТОВ
«Агропартнер» є оптова торгівля
хімічними продуктами, після урожайна
діяльність, виробництво продуктів
борошномельно-круп'яної промисловості,
діяльність посередників у торгівлі
товарами широкого асортименту тощо, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців від 12.02.2014
(а.с. 119-121 т. 2).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Згідно із ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Отже, підставами виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, є договори
та інші правочини.

За перевіряємий період ТОВ
«Агропартнер» задекларовано
податкових зобов'язань по податку на
додану вартість в розмірі 67967434,00 грн.
Перевіркою не встановлено їх заниження
або завищення. Також за перевіряємий
період ТОВ «Агропартнер»
задекларовано податкового кредиту по
податку на додану вартість в розмірі
68376860,00 грн. Перевіркою встановлено його
заниження в розмірі 1499495,00 грн.

Судом встановлено, що ТОВ
«Агропартнер» у 2010-2013 роках мало
господарські взаємовідносини з
контрагентом ТОВ «Світ Олії» (код
ЄДРПОУ-34429449) з приводу придбання олії
соняшникової.

ТОВ «Світ Олії» зареєстровано в якості
юридичної особи 03.07.2006, основним видом
діяльності ТОВ «Світ Олії» є оптова
торгівля молочними продуктами, яйцями,
харчовими оліями та жирами, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців від 13.02.2014
(а.с. 88-90 т. 2).

Так, між ТОВ «Агропартнер» та ТОВ «Світ
Олії» укладено договір від 06.02.2012 №
СРД032, доповнення до нього від 20.02.2012 № 1
та специфікації (а.с. 35-37,38,39-42 т. 1).

Відповідно до умов вказаного договору
ТОВ «Світ Олії» зобов'язується
поставляти в обумовлені договором
строки олію соняшникову рафіновану, а
ТОВ «Агропартнер» зобов'язується
прийняти продукцію та оплатити її
вартість.

Кількість товару, який поставляється
за даним договором, визначається
згідно специфікацій від 20.02.2012 № 1, від
05.03.2012 № 2, від 20.03.2012 № 3 та від 26.03.2012 № 4
(а.с. 39-42 т. 1).

Реальність виконання вказаного
договору підтверджується наявними в
матеріалах справи належним чином
оформленими первинними документами, а
саме: видатковими накладними,
податковими накладними, платіжними
дорученнями (а.с. 43-160 т. 1).

Податкові накладні включені до реєстру
отриманих податкових накладних за
лютий-квітень 2012 року (а.с. 67 т. 2).

Також між ТОВ «Агропартнер» та ТОВ
«Олія-транс» укладено договір
транспортного перевезення від 15.02.2012 №
15/02 (а.с. 41-42 т. 2).

Відповідно до умов вказаного договору
перевізник - ТОВ «Олія-транс»
зобов'язується надати замовнику - ТОВ
«Агропартнер» послуги з перевезення
вантажу на території України та за її
межами згідно із заявкою на умовах,
визначених цим договором,
автомобільним транспортом, а замовник
прийняти та оплатити належним чином
виконані перевізником послуги з
перевезення.

Так, олія соняшникова завантажувалась
на транспортні засоби ТОВ
«Агропартнер» на складах ТОВ «Світ
Олії», адреси яких, відповідно до
специфікацій № 1 - 4 до договору № СРД 032
від 06.02.2012 - м. Нововолинськ Волинської
області та м. Чугуєв Харківської
області.

Після завантаження на складах ТОВ
«Світ Олії» та проходження митного
контролю на Харківській та Ягодинській
митницях, транспортні засоби
здійснювали перевезення олії
соняшникової, згідно укладених ТОВ
«Агропартнер» експортних договорів
(а.с. 161-246 т. 1, а.с. 1-40 т. 2):

- до республіки Білорусь для
індивідуального підприємця ОСОБА_5
(договір №/118-PR від 23.02.2012) та для СП
«КАМАКО ПЛЮС» ООО (договір № SRD/119-PR від
23.02.2012);

- до Словаччини для «Random» (контракт
№ 43/02 від 03.02.2012);

- до Польщі для ТОВ «Віст»
(контракт № 27/01/12 від 24.01.2012).

Слід зазначити, що соняшникова олія зі
складів ТОВ «Світ Олії» перевозилась
шляхом залучення таких перевізників:

- до республіки Білорусь та
Словаччини - ТОВ «Олія Транс» за
рахунок ТОВ «Агропартнер» (базис
поставки, згідно Інкотермс 2010 - СРТ, DAP);

- до Польщі-Trimex Solution, MV Stellar, P.E. «SEYLLA
& Co» та іншими транспортними
організаціями, зазначеними в
міжнародних товарно-транспортних
накладних, доданих до матеріалів
справи, за рахунок ТОВ «Віст» (базис
поставки, згідно Інкотермс 2010 - FCA).

Реальність виконання вказаних
господарських операцій
підтверджується наявними в матеріалах
справи реєстром платіжних документів,
системними переліками, актами
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
(а.с. 65-66, 129-144 т. 2).

Приймання товару на складах ТОВ «Світ
Олії» та підписання відповідних
товаросупровідних документів, а також
подальше оформлення митної
документації на товар здійснювалось
працівниками ТОВ «Агропартнер» -
начальником відділу
зовнішньоекономічної діяльності
Грушуном С.В. та спеціалістом відділу
зовнішньоекономічної діяльності
Ахремчик Н.В. Відповідні повноваження
зазначених працівників
підтверджуються їх посадовими
інструкціями, наказами № 3-П від 20.01.2012,
№ 6-П від 06.02.2012 та поясненням по справі
ОСОБА_9 від 26.02.2014 (а.с. 145-151 т. 2).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем було вчинено дії та
досягнуто конкретних результатів, які
визначають саме поняття господарської
операції - факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань та
фінансових ресурсів.

Тобто, позивачем дотримано принцип
превалювання сутності над формою, який
закріплений в ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (превалювання
сутності над формою - операції
обліковуються відповідно до їх
сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми).

Суд вважає, що будь-які документи мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

З наданих представниками позивача
доказів вбачається, що договір мав на
меті настання реальних правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Згідно із п.185.1 ст. 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 Податкового
кодексу України датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Згідно із п. 188.1 статті 188 Податкового
кодексу України база оподаткування
операцій з постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів, крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів, і збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Згідно із п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із п. 201.7 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг,
послуг не містить відокремленої
вартості, перелік (номенклатура)
частково поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом державної
податкової служби, та враховується при
визначенні загальних податкових
зобов'язань.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

При цьому з урахуванням норм статей 44
та 61 Податкового кодексу України саме
на контролюючі органи покладається
обов'язок контролювати правильність
формування даних податкового обліку
платників податків, у тому числі щодо
правильності складення та
достовірності первинних документів.

Таким чином, надання податковому
органу належним чином оформлених всіх
первинних документів, передбачених
законодавством, є підставою для
формування податкового кредиту.

Також необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Вищий адміністративний суд України у
справах з аналогічним предметом спору
дотримується позиції, що судом
обов'язково має бути досліджено факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту та
факт сплати позивачем сум податку
своїм контрагентам.

Вказаний факт в судовому засіданні був
повністю доведений представниками
позивача, що підтверджується наявними
в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу
України від 16.01.2003 № 435 (далі - ЦК
України) підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин) - у цьому разі визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається. Пунктом 1 статті 203 ЦК
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити,
зокрема, моральним засадам
суспільства, пунктом 5 статті 203 ЦК
України передбачено, що правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
передбачено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину. Зокрема зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановлений законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). До оспорюваних
правочинів належить зокрема фіктивний
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим право чином
(фіктивний правочин). Фіктивний
правочин визнається судом недійсним
(ст. 234 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.12.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК: правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини. спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року було звернено увагу на
наступне: «вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обгрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідачем не доведено, а судом не
встановлено, наявності мети, завідомо
суперечної інтересам держави і
суспільства, а також існування умислу у
позивача чи його контрагентів, як
обов'язкової ознаки для визнання
правочинів недійсними та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. Відносини між
учасниками попередніх поставок
товарів, робіт, послуг не мають
безпосереднього впливу на дослідження
факту реальності господарської
операції, вчиненої між позивачем та
його контрагентами.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Як на підставу нікчемності правочину
позивача з контрагентом ТОВ «Світ
Олії» податковий орган посилається на
акт ДПІ у Подільському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві від 03.07.2013 №
243/26-56-22-03-09/34429449 про результати
документальної позапланової невиїзної
перевірки ТОВ «Світ Олії» та акт ДПІ у
Подільському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві від 25.06.2013 № 170/22-409/34429449 про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки ТОВ
«Світ Олії», якими встановлено
відсутність за місцезнаходженням
контрагентів ТОВ «Світ Олії» - ПП
«Укрхімкомплект», ПІІ «Інтер Союз», ПП
«Вікойл» по ланцюгу постачання,
постачальники другого ланцюга: ПП
«Євротерм-Харків», ФОП ОСОБА_8 (а.с. 71-87 т.
2).

Проте, такі посилання судом не
приймаються до уваги, зважаючи на
наступне.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Крім того, господарські операції ПП
«Вікойл» з ПП «Євротерм-Харків» та ФОП
ОСОБА_8 з приводу поставки олії
соняшникової протягом 2012 року були
предметом судового дослідження та їх
реальність була підтверджена
постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 25.12.2012, яка
набрала законної сили (а.с. 91-108 т. 2).

Тому судом критично оцінюються акти
ДПІ у Подільському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві.

Суд вважає за доцільне зазначити, що
чинним податковим законодавством не
передбачено право відповідача при
складанні акта перевірки одного
платника податків приймати за основу
акт перевірки (довідку) іншого платника
податків, як підставу для висновку про
наявність порушень з боку першого.

Водночас податковий орган не подав
жодних доказів на підтвердження того,
що позивач діяв без належної обачності
й обережності і йому мало бути відомо
про порушення, які допускав його
контрагент, а також не зазначено інших
обставин, які могли б свідчити про
недобросовісність позивача. Також не
доведено та не надано доказів, які б
свідчили про безтоварний або фіктивний
характер здійсненої операції.

Отже, такі посилання відповідача судом
не приймаються до уваги, оскільки
позивачем в повній мірі документально
підтверджено реальність виконання
правочину позивача з контрагентом.

Таким чином, надання податковому
органу належним чином оформлених всіх
первинних документів, передбачених
законодавством, є підставою для
формування валових витрат та
податкового кредиту.

Крім зазначених в акті перевірки
висновків ДПІ у м. Чернігові жодним
чином не обґрунтовує нікчемність
вищеназваного правочину.

Також суд зазначає, що рішеннями
Європейського суду з прав людини у
справах Інтерсплав проти України (2007
рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти
Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес
Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік,
заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, визначено, що платника
податку не може бути позбавлено права
на бюджетне відшкодування ПДВ за
відсутності доказів того, що його було
залучено до протиправної діяльності,
пов'язаної з незаконним отриманням
бюджетного відшкодування; при цьому
платник ПДВ не повинен нести
відповідальність за зловживання,
вчинені його постачальниками, якщо
платник ПДВ не знав про такі
зловживання і не міг про них знати.

При цьому, з огляду на принцип
персональної відповідальності
платника податку право на податковий
кредит не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами. Тобто якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи, а тому сама по собі несплата
податку (у тому числі внаслідок
ухилення від сплати) не може бути
підставою для відмови у праві платника
податку на податковий кредит за
наявності факту здійснення
господарської операції.

Окрім того, слід зазначити, що поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у суб'єкта господарювання
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його контрагентами правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців» якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Суд звертає увагу на те, що на момент
здійснення правовідносин
підприємство-контрагент позивача було
зареєстровано як юридична особа та
платник податку на додану вартість, що
підтверджується інформацією з бази
даних Міністерства доходів і зборів
України, яка міститься на офіційному
сайті Міністерства доходів і зборів
України (http://minrd.gov.ua/) та наявним в
матеріалах справи витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців від 13.02.2014
(а.с. 88-90 т. 2):

- ТОВ «Світ Олії» (код ЄДРПОУ-34429449),
індивідуальний податковий номер -
63, дата початку дії свідоцтва
платника - 26.07.2006, свідоцтво не
анульовано.

Тобто, на момент здійснення
господарських правовідносин
контрагент позивача був
зареєстрований як юридична особа та
платник податків.

Отже, в судовому засіданні встановлено,
що правочин ТОВ «Агропартнер» з
контрагентом ТОВ «Світ Олії» укладений
позивачем з метою отримання товару,
тобто позивачем дотримано принцип
превалювання сутності над формою, який
закріплений в ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Крім того, в матеріалах справи наявний
лист Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області від 08.01.2014 №
2/10/25-01-09-91, в якому зазначено що
кримінальне провадження, внесене до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0000121 від 03.09.2013
по факту кримінального правопорушення,
вчиненого службовими особами ТОВ
«Агропартнер» на підставі п.2 ч. 1 ст. 284
КПК України 24.12.2013 закрито у зв'язку з
відсутністю в діях службових осіб
даного підприємства складу
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України (а.с.
43 т. 2).

За таких підстав суд вважає, що в діях
позивача відсутнє порушення п. 198.2, п.
198.6 ст. 198, п. 199.1, п. 199.4 ст. 199 Податкового
кодексу України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень не довів правомірність
своїх дій та рішень.

Суд вважає, що оскаржуване податкове
повідомлення-рішення від 20.08.2013 №
прийнято ДПІ у м. Чернігові не на
підставі, не у межах повноважень та не у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з порушенням
використаного повноваження, без мети, з
якою це повноваження надано;
необґрунтовано, тобто без врахування
усіх обставин, які мають значення для
прийняття рішення; недобросовісно та
нерозсудливо.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що позов належить
задовольнити повністю.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674 за
вказаний позов позивачу необхідно було
сплатити судовий збір в розмірі 4872,00
грн.

Позивачем сплачено судовий збір в
розмірі 487,20 грн., що підтверджується
платіжними дорученнями від 22.01.2014 року
№ 156 та від 31.01.2014 № 384 (а.с. 3,4).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Тому згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
судовий збір в розмірі 487,20 грн.
присуджується на користь позивача за
рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 122, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

П О С Т А Н О В
И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області від
20.08.2013 № .

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агропартнер»
судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку статей 167,186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Суддя
О.Є. Смірнова