Справа № 802/332/14-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2014-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 лютого 2014 р.
Справа № 802/332/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Сала
П.І.,

за участю

секретаря судового засідання:
Кошевого Б.А.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача:
ОСОБА_2,

представника відповідача:
Загороднього В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до: управління Укртрансінспекції у
Вінницькій області

про: визнання протиправною та
скасування постанови про застосування
адміністративно-господарського
штрафу,

ВСТАНОВИВ:

04.02.2014 року фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) звернувся до
суду з адміністративним позовом, у
якому просить визнати протиправною та
скасувати постанову начальника
управління Укртрансінспекції у
Вінницькій області Ратовського А.С. №
011844 від 20.01.2014 року про застосування до
позивача
адміністративно-господарського штрафу
в розмірі 1700 грн. за порушення
законодавства про автомобільний
транспорт.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
відповідач порушив порядок розгляду
справи та винесення постанови про
застосування до суб'єктів
господарювання штрафних санкцій,
зокрема розглянув справу за
відсутності позивача і без належного
повідомлення його про дату, час і місце
розгляду справи. Крім того, з
оскаржуваної постанови не вбачається,
в чому полягало порушення вимог ст. 48
Закону України "Про автомобільний
транспорт", яких документів, що
необхідні для здійснення вантажних
перевезень, у позивача не було, а також
коли саме мав місце факт виявленого
порушення. Також позивач вважає
постанову незаконною з тих підстав, що
особисто його під час здійснення
вантажних перевезень у 2013 році не
зупиняли і стосовно нього ніяких
документів не оформляли.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
заявлений адміністративний позов
підтримав та пояснив, що він є
приватним підприємцем і має у
власності вантажний автомобіль "MAN",
державний номерний знак НОМЕР_1, який
використовує для здійснення вантажних
перевезень. У листопаді 2013 року
знайомий ОСОБА_5 попросив у нього
вказаний транспортний засіб для того,
щоб перевезти меблі та інші особисті
побутові речі. Він йому не відмовив і
надав у користування автомобіль та
документа на нього. Про те, що ОСОБА_5
буде використовувати його для
вантажних перевезень він не знав,
останній йому з цього приводу нічого не
говорив. В січні 2014 року на його домашню
адресу надійшов виклик в управління
Укртрансінспекції у Вінницькій
області на розгляд справи про
порушення законодавства про
автомобільний транспорт. Коли він
з'явився до відповідача, йому
повідомили, що вже винесено
оскаржувану постанову. Вважає її
незаконною, оскільки особисто жодних
порушень не допускав, а до дій ОСОБА_5
немає ніякого відношення. Стосовно
допиту цієї особи як свідка заперечив
та пояснив, що на телефонні дзвінки
ОСОБА_5 не відповідає, а де він проживає
йому не відомо.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав
заявлені позовні вимоги в повному
обсязі та пояснив, що позивач ОСОБА_1 є
неналежним суб'єктом відповідальності
та не може відповідати за дії інших
осіб. Просить врахувати, що відповідач,
як суб'єкт владних повноважень, був
зобов'язаний встановити особу ОСОБА_5
та перевірити, чи дійсно він перебуває
у трудових відносинах з позивачем і чи
виконує його доручення з перевезення
вантажів. Крім того, управлінням
Укртрансінспекції у Вінницькій
області грубо порушено порядок
розгляду справи про порушення
законодавства про автомобільний
транспорт і оскаржувану постанову
винесено за відсутності ОСОБА_1, хоча
його присутність була обов'язковою.
Просить суд адміністративний позов
задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні вимоги позивача заперечив з
підстав, викладених у наданих суду
письмових запереченнях, та в своїх
поясненнях звертає увагу суду на те, що
посадовими особами Укртрансінспекції
була здійснена рейдова перевірка, в
ході якої встановлено, що водій ОСОБА_5
здійснював вантажні перевезення на
автомобілі, що належить підприємцю
ОСОБА_1, без індивідуальної контрольної
книжки водія, чим порушив приписи ст. 48
Закону України "Про автомобільний
транспорт" та наказу Міністерства
транспорту і зв'язку України № 340 від
07.06.2010 року. При цьому стверджує, що
порядок здійснення державного
контролю на автомобільному транспорті
було дотримано, позивач завчасно
повідомлявся про розгляд справи
рекомендованим листом, однак на виклик
не з'явився. Тому оскаржувану постанову
про застосування
адміністративно-господарського штрафу
№ 011844 від 20.01.2014 року вважає законною, а
позовні вимоги про її скасування
необґрунтованими. Крім того просить
врахувати, що управління
Укртрансінспекції не уповноважене
перевіряти факт перебування водія у
трудових відносинах з вантажним
перевізником - юридичною чи фізичною
особою. Водночас матеріалами справи
повністю підтверджується та обставина,
що водій ОСОБА_5 здійснював вантажні
перевезення належним позивачу
транспортним засобом з порушенням
вимог законодавства про автомобільний
транспорт. Отже, до підприємця ОСОБА_1
правомірно було застосовано
адміністративно-господарські санкції,
передбачені ст. 60 Закону України "Про
автомобільний транспорт".

Дослідивши матеріали справи у їх
сукупності, заслухавши пояснення
сторін, а також оцінивши інші докази,
які є в справі, суд доходить висновку,
що у задоволенні адміністративного
позову належить відмовити з огляду на
таке.

Встановлено, що відповідно до пп. 4, 6-11, 21
Порядку здійснення державного
контролю на автомобільному транспорті,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.11.2006 року № 1567
(далі - Порядок), та на підставі
направлення на перевірку № 008563 від
26.11.2013 року державними інспекторами
управління Укртрансінспекції в
Тернопільській області було проведено
рейдову перевірку дотримання
суб'єктами господарювання вимог
законодавства про автомобільний
транспорт.

29.11.2013 року о 08 год. 25 хв. під час
проведення такої перевірки на
території Тернопільської області д/д
М-12 190+100 м на посту ДАІ виявлено, що
автомобілем марки "MAN 8/163", державний
номерний знак НОМЕР_1, який належить
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1,
здійснювались вантажні перевезення
згідно з видатковою накладної № 460399
від 01.10.2013 року фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6 до ОСОБА_7 При
цьому на момент перевірки даного
транспортного засобу виявлено
відсутність у водія індивідуальної
контрольної книжки, у зв'язку з чим
складено акт проведення перевірки
додержання вимог законодавства про
автомобільний транспорт № 019945 від
29.11.2013 року, яким встановлено порушення
перевізником ОСОБА_1 вимог ст. 48 Закону
України "Про автомобільний транспорт".

Як вбачається зі змісту
вищезазначеного акту перевірки, водій
транспортного засобу ОСОБА_5 з актом
був ознайомлений, однак від надання
пояснень та його підписання
відмовився.

17.12.2013 року матеріали перевірки
надійшли на адресу відповідача для
розгляду справи про порушення
законодавства про автомобільний
транспорт за місцезнаходженням
суб'єкта господарювання, як це
обумовлено пунктом 25 Порядку.

18.12.2013 року позивачу ОСОБА_1
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення надіслано повідомлення за
№ 2049/5/59-13 від 17.12.2013 року про розгляд
вказаної справи управлінням
Укртрансінспекції у Вінницькій
області.

20.01.2014 року на підставі акту перевірки
№ 019945 від 29.11.2013 року та відповідно до
абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про
автомобільний транспорт" начальником
управління Ратовським А.С. прийнято
постанову № 011844 про застосування до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
адміністративно-господарського штрафу
у розмірі 1700 грн.

Копію цієї постанови отримано
позивачем 28.01.2014 року, про що свідчить
рекомендоване повідомлення про
вручення поштового відправлення.

Надаючи оцінку правомірності
оскаржуваного рішення суб'єкта владних
повноважень, суд керується наступними
мотивами.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про
автомобільний транспорт"
автомобільний перевізник - це фізична
або юридична особа, яка здійснює на
комерційній основі чи за власний кошт
перевезення пасажирів чи (та) вантажів
транспортними засобами. Водієм в
розумінні положень даного Закону
визнається особа, яка керує
транспортним засобом і має відповідне
посвідчення встановленого зразка.

В силу вимог ч. 1, 2 ст. 48 Закону України
"Про автомобільний транспорт"
автомобільні перевізники, водії
повинні мати і пред'являти особам, які
уповноважені здійснювати контроль на
автомобільному транспорті та у сфері
безпеки дорожнього руху, документи, на
підставі яких виконують вантажні
перевезення. При цьому документами для
здійснення внутрішніх перевезень
вантажів є:

для автомобільного перевізника -
документ, що засвідчує використання
транспортного засобу на законних
підставах, інші документи, передбачені
законодавством;

для водія - посвідчення водія
відповідної категорії, реєстраційні
документи на транспортний засіб,
товарно-транспортна накладна або інший
визначений законодавством документ на
вантаж, інші документи, передбачені
законодавством.

Згідно з п. 6.1 Положення про робочий час
і час відпочинку водіїв колісних
транспортних засобів, затвердженого
Наказом Міністерства транспорту та
зв'язку України № 340 від 07.06.2010 року
(далі - Положення), автобуси, що
використовуються для нерегулярних і
регулярних спеціальних пасажирських
перевезень, для регулярних
пасажирських перевезень на міжміських
автобусних маршрутах протяжністю
понад 50 км, вантажні автомобілі з
повною масою понад 3,5 тонн повинні бути
обладнані діючими та повіреними
тахографами.

До набрання чинності пунктом 6.1 цього
розділу водій, який керує транспортних
засобом, що зазначений у пункті 6.1 цього
розділу та не обладнаний тахографом,
веде індивідуальну контрольну книжку
водія (п. 6.3 Положення).

Судом встановлено, що 24.10.2013 року ОСОБА_1
зареєстрований державним реєстратором
реєстраційної служби Жмеринського
міськрайонного управління юстиції
Вінницької області як фізична
особа-підприємець, що підтверджується
випискою з ЄДРПОУ № 365918 від 28.10.2013 року.
Основним видом його господарської
діяльності є здійснення вантажних
перевезень автотранспортом, що
підтвердив у судовому засіданні
позивач.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу серії САО 599150 на
праві приватної власності ОСОБА_1
належить транспортний засіб марки "MAN
8/163", державний номерний знак НОМЕР_1, 2000
року випуску, який використовується
для ведення підприємницької
діяльності.

З наявного у матеріалах справи акту
перевірки вбачається, що 29.11.2013 року о 08
год. 25 хв. на території Тернопільської
області д/д М-12 190+100 м на посту ДАІ
працівниками управління
Укртрансінспекції у Тернопільський
області в ході проведення рейдової
перевірки було зупинено транспортний
засіб марки "MAN 8/163", державний номерний
знак НОМЕР_1, який належить ФОП ОСОБА_1,
під керуванням водія ОСОБА_5.

Перевіркою пред'явлених водієм
документів встановлено, що вказаним
транспортним засобом виконуються
перевезення вантажів від фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6 до ОСОБА_7, про
що свідчила видаткова накладна № 460399
від 29.11.2013 року.

При цьому вантажні перевезення
здійснювалися за відсутності
індивідуальної контрольної книжки
водія, що є порушенням ст. 48 Закону
України "Про автомобільний транспорт"
та наказу Міністерства транспорту і
зв'язку України № 340 від 07.06.2010 року.

Факт виявленого порушення зафіксовано
в акті проведення перевірки додержання
вимог законодавства про автомобільний
транспорт під час виконання перевезень
пасажирів і вантажів автомобільним
транспортом № 019945 від 29.11.2013 року, з
яким водій ОСОБА_5 був ознайомлений,
проте від надання пояснень по суті
порушення та підписання акту
відмовився.

Позивач ОСОБА_1 заперечує ту обставину,
що ОСОБА_5 виконував вантажні
перевезення за його дорученням і
зазначає, що він передав останньому
транспортний засіб в тимчасове
користування, а тому немає відношення
до виявленого порушення законодавства
про автомобільний транспорт.

Однак, вказані доводи позивача суд
оцінює критично і вважає їх такими, що
спрямовані на уникнення від
передбаченої законом відповідальності
за вчинене правопорушення.

Водночас суд наголошує на тому, що
Закон України "Про автомобільний
транспорт" розмежовує поняття
автомобільного перевізника та водія.
При цьому в розумінні вимог закону
водієм є особа, яка керує транспортним
засобом і має відповідне посвідчення
встановленого зразка. Отже, водієм може
бути як сам перевізник (якщо мова йде
про фізичну особу-підприємця), так і
інша особа, яка керує транспортним
засобом та здійснює вантажні
перевезення транспортним засобом від
імені перевізника. Однак, закон не
визначає серед обов'язкових документів
для здійснення перевезень вантажів
документу на підтвердження трудових
відносин водія з перевізником у
випадку, якщо перевізник і водій є
відмінними між собою особами.
Натомість визначальним слід вважати
факт здійснення вантажних перевезень,
тобто перевезення вантажів вантажним
автомобілем.

Як встановлено судом, водій ОСОБА_5
виконував вантажні перевезення
автомобілем марки "MAN 8/163", державний
номерний знак НОМЕР_1, який на праві
власності належить перевізнику ОСОБА_1,
однак до рейдової перевірки не
пред'явив усіх обов'язкових документів,
на підставі яких можуть здійснюватися
вантажні перевезення, а саме
індивідуальної контрольної книжки
водія.

В силу вимог ч. 1 ст. 60 Закону України
"Про автомобільний транспорт"
відповідальність за порушення
законодавства про автомобільний
транспорт несуть автомобільні
перевізники. Зокрема, за надання послуг
з перевезень пасажирів та вантажів без
оформлення документів, перелік яких
визначений статтями 39 та 48 цього
Закону, до них застосовується штраф у
розмірі ста неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

Таким чином, оскільки ФОП ОСОБА_1
надавав послуги з перевезення вантажів
на транспортному засобі, необладнаному
повіреним тахографом, та за
відсутності у водія індивідуальної
контрольної книжки, на переконання
суду, відповідач правомірно застосував
до позивача
адміністративно-господарський штраф у
розмірі 1700 грн. згідно з постановою №
011844 від 20.01.2014 року.

Оцінюючи пояснення позивача про
непричетність до спірних вантажних
перевезень суд зазначає, що з метою їх
перевірки судом вживались заходи для
встановлення місцезнаходження ОСОБА_5,
відомості про якого позивач надавати
відмовився.

Проте, згідно з інформацією
адресно-довідкового бюро УМВС України
у Вінницькій області на території
Вінницької області зареєстровано 7
осіб з аналогічними особистими даними,
що унеможливило виклик і допит цієї
особи в судовому засіданні як свідка з
приводу відомих йому обставин справи.

Позивач посилається також на те, що
управлінням Укртрансінспекції у
Вінницькій області порушено
встановлений чинним законодавством
порядок розгляду справ про порушення
законодавства про автомобільний
транспорт, оскільки оскаржувана
постанова винесено за відсутності
ОСОБА_1, хоча його присутність була
обов'язковою.

Як вже зазначалося раніше, Порядок
здійснення державного контролю на
автомобільному транспорті
затверджений відповідною постановою
Кабінету Міністрів України за № 1567 від
08.11.2006 року (далі - Порядок).

Відповідно до п. 25 Порядку справа про
порушення розглядається в органі
державного контролю за
місцезнаходженням суб'єкта
господарювання або за місцем виявлення
порушення (за письмовою заявою
уповноваженої особи суб'єкта
господарювання) не пізніше ніж
протягом двох місяців з дня його
виявлення.

Справа про порушення розглядається у
присутності уповноваженої особи
суб'єкта господарювання. Про час і
місце розгляду справи про порушення
уповноважена особа суб'єкта
господарювання повідомляється під
розписку чи рекомендованим листом із
повідомленням (п. 26 Порядку).

Згідно з п. 27 Порядку у разі неявки
уповноваженої особи суб'єкта
господарювання справа про порушення
розглядається без її участі. За
наявності підстав керівник органу
державного контролю або його заступник
виносить постанову про застосування
адміністративно-господарських
штрафів, яка оформляється згідно з
додатком 5.

Відповідно до п. 29 Порядку копія
постанови видається не пізніше ніж
протягом трьох днів після її винесення
уповноваженій особі суб'єкта
господарювання під розписку чи
надсилається рекомендованим листом із
повідомленням.

Судом встановлено, що 06.12.2013 року за вих.
№ 1903/5_04-24-13 матеріали справи про
порушення законодавства про
автомобільний транспорт були
направлені управлінням
Укртранспінспекції в Тернопільській
області для розгляду за
місцезнаходженням позивача ОСОБА_1,
тобто до управління Укртрансінспекції
у Вінницькій області.

При цьому з матеріалів справи
вбачається, що 17.12.2013 року за № 2049/5/59-13
позивачу рекомендованим листом з
повідомленням було надіслано
запрошення на розгляд справи щодо
порушення ним законодавства про
автомобільний транспорт.

Відповідно до листа начальника
поштамту Вінницької дирекції Укрпошти
№ 10-12-М-30 від 30.01.2014 року вказаний
рекомендований лист за № 214 від
18.12.2013 року надійшов до центрального
відділення поштового зв'язку (ЦВПЗ) м.
Жмеринка 20.12.2013 року і був приписаний в
доставку 20.12.2013 року, однак за
відсутності адресата не вручений.
Даний лист вручений особисто адресату
16.01.2014 року.

Таким чином, відповідач з дотриманням
вимог п. 26 Порядку повідомив позивача
ОСОБА_1 про розгляд справи про
порушення законодавства про
автомобільний транспорт і підстав для
висновку про істотне порушення ним
процедури розгляду такої справи і
прийняття у зв'язку з цим незаконного
рішення суд не вбачає.

Безпідставними слід вважати також
посилання позивача на порушення
управління Укртрансінспекції у
Вінницькій області прав позивача,
визначених ст. 268 Кодексу про
адміністративні правопорушення, адже у
даному випадку мова йде про справу щодо
порушення суб'єктом господарювання
законодавства про автомобільний
транспорт, розгляд якої регулюється
окремим порядком, а не про справу щодо
вчинення фізичною особою
адміністративного правопорушення.

Крім того, судом досліджено зміст
оскаржуваної постанови № 011844 від 20.01.2014
року і встановлено, що вона оформлена
відповідно до зразка, затвердженого
додатком 5 до Порядку, та складена на
основі тих відомостей, які містяться в
акті перевірки за № 019945 від 29.11.2013 року.
Зокрема, у графі постанови "коли і де
вчинено порушення" зазначено, що
порушення вчинено 29.11.2013 року на
території Тернопільської області
згідно з актом № 019945, у якому є
посилання на те, що порушення мало
місце на території Тернопільської
області д/д М-12 190+100 м на посту ДАІ 29.11.2013
року о 08 год. 25 хв. Також у графі
постанови "порушення законодавства про
автомобільний транспорт" зазначено, що
допущено порушення вимог ст. 48 Закону
України "Про автомобільний транспорт".

З огляду на викладене суд приходить до
переконання про безпідставність
доводів позивача щодо відсутності в
оскаржуваній постанові визначених
законодавством реквізитів, в тому
числі опису обставин і суті вчиненого
правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
справах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС
України), а суд відповідно до ст. 86 КАС
України оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну
обґрунтованість доводів сторін,
оцінивши докази суб'єкта владних
повноважень на підтвердження
правомірності свого рішення та докази,
надані позивачем, суд приходить до
висновку про відсутність підстав для
визнання протиправною і скасування
постанови управління
Укртрансінспекції у Вінницькій
області про застосування
адміністративно-господарського штрафу
за № 011844 від 20.01.2014 року. Відтак, у
задоволенні адміністративного позову
ФОП ОСОБА_1 належить відмовити.

З урахуванням вимог ст. 94 КАС України
сплачений при зверненні до суду
судовий збір позивачу не
присуджується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 160, 162, 163,
167, 254 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова у повному обсязі
виготовлена: 28.02.2014 року.

Суддя
Сало Павло Ігорович