Справа № 826/20693/13-а
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 лютого 2014 року №
826/20693/13-а

Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Васильченко І.П.,
суддів Власенкової О.О., Мазур А.С., при
секретарі Шведі В.С., вирішив у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовом Громадянина Ірану
ОСОБА_2 до Державної міграційної
служби України, Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві провизнання неправомірним
та скасування рішення, визнання дій
незаконними та зобов'язання вчинити,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

від відповідача 1, 2: Салімський О.В.

Встановив:

Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Державної міграційної
служби України, Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві про визнання неправомірним
та скасування рішення, визнання дій
незаконними та зобов'язання вчинити.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем неправомірно відмовлено
позивачу у визнанні його біженцем, не
зазначено конкретних підстав та причин
відмови у визнанні позивача біженцем.
Крім того, оскаржуване рішення, на
думку позивача, не відповідає
міжнародним принципам з питань
міграції.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30.12.2013 року
відкрито провадження в
адміністративній справі, справа
призначена до попереднього розгляду на
20.01.2014 року.

В судовому засіданні 20.01.2014 року
оголошено про закінчення підготовчого
провадження та призначено справу до
судового розгляду на 05.02.2014 року.

В судовому засіданні 05.02.2014 року
представником позивача заявлено
клопотання про відкладення розгляду
справи для надання можливості
ознайомитись з матеріалами справи. У
зв'язку з зазначеним, судовий розгляд
справи відкладений на 17.02.2014 року.

В судовому засіданні 30.10.2013 року
позивач підтримав позовні вимоги
повністю, просив адміністративний
позов задовольнити.

Представник відповідача 1 та
відповідача 2 проти позову заперечив з
підстав його необґрунтованості.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, оцінивши їх в сукупності,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, судом встановлено
наступне.

З матеріалів особової справи позивача
вбачається, що позивач народився у
місті Ахваз, Іран 07.05.1982 року,
неодружений, за національністю -
іранець, за віросповіданням -
мусульманин-шиїт. До України прибув у
березні 2013 року, легально.

Причиною залишення країни
громадянської належності, позивач
вказав переслідування за політичними
та релігійними ознаками.

Під час співбесіди 05.08.2013 року позивач
повідомив, що на територію України
прибув 23.03.2012 року, легально, літаком до
міста Борисполя.

Рішенням Державної міграційної служби
України № 685-13 від 05.12.2013 року позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до абзацу 4 частини 1
статті 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини 1
статті 1 Закону, відсутні.

З інформації наданої позивачем, можна
зробити висновок, що причини, на які
посилається ОСОБА_2, не відповідають
критеріям законодавства згідно з якими
надається статус біженця, або
додатковий захист.

Як вбачається із матеріалів особової
справи, позивач за жодною з
конвенційних ознак на батьківщині не
переслідувався, побоювання стати
жертвою переслідувань достовірними
доводами не підтверджується,
інформаційні матеріали носять
загальний характер не містять подій
переслідування саме заявника.

Аналіз матеріалів особової справи з
урахуванням інформації по країні
походження та індивідуальних обставин
свідчать, що не існує розумної
можливості того, що позивачу буде
причинено шкоду або неприйнятні
страждання у разі його повернення в
країну громадянської належності.
Позивач не тікав від небезпеки, рятуючи
своє життя, а залишив територію Ірану
добровільно.

Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» визначає порядок
регулювання суспільних відносин у
сфері визнання особи біженцем, особою,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
визначено, що біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до пункту 22 Постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України «Про судову практику розгляду
спорів щодо статусу біженця та особи,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, примусового
повернення і примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України та спорів, пов'язаних із
перебуванням іноземця та особи без
громадянства в Україні» від 16.03.2012 року,
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової залежності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам
слід ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Під час розгляду особової справи
шукача притулку, органом міграційної
служби встановлено відсутність у
позивача об'єктивної сторони критерію
побоювань стати жертвою переслідувань,
який є визначальним, оскільки
позивачем не надано жодного доказу
того, що ці побоювання є реальними.

Разом з тим, є обґрунтовані підстави
вважати, що позивач має ознаки особи,
яка відповідно до пункту 62 Керівництва
з процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців (згідно
з Конвенцією про статус біженців 1951
року та Протоколом щодо статусу
біженців 1967 року), є економічним
мігрантом.

Пункт 62 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року) дає визначення відмінності
економічного мігранта від біженця, а
саме: якщо особа добровільно залишає
свою країну, щоб поселитися в іншому
місці. Така особа може керуватися в
своїх діях бажанням змін або пригод,
сімейними або іншими причинами
особистого характеру. Якщо особа
переїжджає виключно з економічних
міркувань, то вона є економічним
мігрантом, а не біженцем.

Частиною 7 статті 7 Закону «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» передбачено, що
до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

Натомість інформація про політичні
переслідування, що була надана
позивачем, ґрунтується виключно на
його особистих твердженнях і не має
ніякого документального
підтвердження.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, виписані у статті
6 Закону «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до абзацу четвертого статті
6 вказаного Закону, не може бути визнана
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону відсутні.

При розгляді заяви позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідачем вивчено матеріали справи
шукача притулку, дано оцінку та
досліджено інформацію по країні його
походження. На підставі вказаного, з
урахуванням імперативних приписів
статті 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», відповідачем
прийняте рішення № 685-13 від 05.12.2013 року,
яким відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту громадянину Ірану ОСОБА_2.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення Державної міграційної служби
України № 685-13 від 05.12.2013 року прийняте
відповідачем на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та чинним законодавством
України, з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надане,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття такого рішення, а отже
позовні вимоги про скасування
зазначеного рішення є безпідставними,
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69, 70, 71, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

Постановив:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в порядку та
строки, встановлені ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.П. Васильченко

Судді
О.О. Власенкова

А.С. Мазур

Постанова складена в повному
обсязі та підписана 17.02.2014 року.