Справа № 806/4915/13-а
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2014 року м. Київ
К/800/66624/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Житомирської митниці Міністерства
доходів і зборів України на постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від 24 жовтня 2013
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 03 грудня 2013 року у справі за позовом
Приватного підприємства "Салікс" до
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Житомирській області, Житомирської
митниці Міністерства доходів і зборів
України про визнання недійсними та
скасування карток відмови, визнання
недійсними та скасування рішень,
стягнення надмірно сплачених платежів,

встановив:

Приватне підприємство "Салікс"
звернулось з позовом до Житомирської
митниці Міністерства доходів і зборів
України, Головного управління
Державної казначейської служби
України у Житомирській області про
визнання недійсним та скасування
рішення митниці про коригування митної
вартості товарів № 101060000/2013/3000509/1 від 05
липня 2013 року, картки відмови №
101060000/2013/00609 від 05 липня 2013 року та
стягнення з Державного бюджету на
користь приватного підприємства
"Салікс" надмірно сплачених 10 786 грн. 88
коп. податку на додану вартість та 3 291
грн.77 коп. ввізного мита.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 24 жовтня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 03 грудня 2013
року, позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
митниця звернулася з касаційною
скаргою, в якій просила їх скасувати та
прийняти нове рішення про відмову в
позові.

Заперечення не надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами встановлено, що в межах
контракту № 05/2010 від 25 серпня 2010 року
позивач за вантажною митною
декларацією № 101060000/2013/011182 від 05 липня
2013 року заявив до митного оформлення
товар, вартість якого визначена за
першим методом - ціною договору.

Для підтвердження заявленої у
декларації митної вартості товару,
окрім митної декларації, позивач надав
відповідачеві: контракт № 05/2010 від 25
серпня 2010 року з додатками; рахунок -
фактуру № 139300344 від 24 червня 2013 року;
експортну ВМД; СМR; довідку про
транспортно-заготівельні витрати;
прайс - лист від 25 жовтня 2012 року; листи
від виробника; прас - лист від 01
березня 2013 року; специфікацію № 30 від 25
жовтня 2012 року до контракту № 05/2010 від
25 серпня 2010 року; специфікацію №
31 від 01 березня 2013 року до контракту №
05/2010 від 25 серпня 2010 року;
специфікацію № 33 від 01 березня 2013 року
до контракту № 05/2010 від 25
серпня 2010 року; комерційну пропозицію
від 01 березня 2013 року; виписку з
бухгалтерської документації від 05
липня 2013 року; висновок ДП "Державний
інформаційний-аналітичний центр
моніторингу зовнішніх товарних ринків"
від 05 липня 2013 року № 12/308.

Відповідач у наданій позивачем ВМД
зазначив, що товаро - супровідні
документи містять розбіжності
(відповідно до параграфу 4 пункту 1
договору визначено, що покупець
зобов'язаний сплатити 100 % попередньої
оплати товару, разом з тим згідно з
пунктом 2 додаткової угоди № 6 від 10
січня 2013 року постачальник надає
товарний кредит, проте в жодному
документі не зазначено, на який саме
товар надається кредит, а який
відправляють після передоплати) та не
містять всіх відомостей щодо ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за цей товар (відповідно до
договору на перевезення № 326 від 03
січня 2013 року та рахунку - фактури
№ СФ-0003251 від 01 липня 2013 року
здійснено CMR страхування, хоча страхові
документи, а також документи, що
містять відомості про вартість
страхування, не надавались; відповідно
до поданих документів встановлено, що
товар надходить під торговою маркою
"VOX", дана торгівельна марка
використовується одержувачем, хоча
ліцензійний чи авторський договір, що
стосується оцінюваних товарів та є
умовою продажу оцінюваних товарів, не
надавався).

З огляду на це, митним органом
витребувано у позивача додаткові
документи для підтвердження
заявленого рівня митної вартості
товару у відповідності до пункту 3
статті 53 МК України, а саме: виписку з
бухгалтерської документації (оплата за
попереднє оформлення, балансові
документи); ліцензійний чи авторський
договір покупця, що стосується
оцінюваних товарів та є умовою продажу
оцінюваних товарів; каталоги виробника
товару.

Декларантом додаткових документів не
надано, що підтверджується записом на
звороті митної декларації.

У зв'язку з неподанням позивачем
додаткових документів, відповідач
прийняв спірне рішення №101060000/2013/3000509/1
від 05 липня 2013 року про коригування
митної вартості, яким визначив митну
вартість товару за резервним методом
(шостий метод) та видав картку відмову у
прийнятті митної декларації, митному
оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення за №
101060000/2013/00609 від 05 липня 2013 року.

08 червня 2013 року позивачем подано нову
ВМД № 101060000/2013/011227 та сплачено
додатково до Державного бюджету
України 1 086 грн. 88 коп.

Не погоджуючись із рішенням митного
органу та карткою відмови у митному
оформленні товару, позивач звернувся з
цим позовом, в якому також просив
стягнути з Державного бюджету України
суму переплати податку на додану
вартість та мита на загальну суму 1 086
грн. 88 коп.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з
яким погодився суд апеляційної
інстанції, щодо обґрунтованості цього
позову.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів.

Відповідно до статті 49 Митного кодексу
встановлено, що митною вартістю
товарів, які переміщуються через
митний кордон України, є вартість
товарів, що використовується для
митних цілей, яка базується на ціні, що
фактично сплачена або підлягає сплаті
за ці товари.

Частинами 1, 2 статті 52 МК України
встановлено, що заявлена митна
вартість товарів здійснюється
декларантом або уповноваженою ним
особою під час декларування товарів у
порядку, встановленому розділом VIII
цього Кодексу та цією главою.

Декларант або уповноважена ним особа,
які заявляють митну вартість товару,
зобов'язані: 1) заявляти митну
вартість, визначену ними самостійно, у
тому числі за результатами
консультацій з митним органом; 2)
подавати митному органу достовірні
відомості про визначення митної
вартості, які повинні базуватися на
об'єктивних, документально
підтверджених даних, що піддаються
обчисленню; 3) нести всі додаткові
витрати, пов'язані з коригуванням
митної вартості або наданням митному
органу додаткової інформації.

Згідно із частинами 1, 2 статті 53 МК
України у випадках, передбачених цим
Кодексом, одночасно з митною
декларацією декларант подає митному
органу документи, що підтверджують
заявлену митну вартість товарів і
обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну
вартість товарів, є: декларація митної
вартості, що подається у випадках,
визначених у частинах п'ятій і шостій
статті 52 цього Кодексу, та документи, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості, на підставі
яких проводився розрахунок митної
вартості; зовнішньоекономічний
договір (контракт) або документ, який
його замінює, та додатки до нього у разі
їх наявності; рахунок-фактура (інвойс)
або рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу); якщо рахунок
сплачено, - банківські платіжні
документи, що стосуються оцінюваного
товару; за наявності - інші платіжні
та/або бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару;
транспортні (перевізні) документи, якщо
за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів; копія імпортної
ліцензії, якщо імпорт товару підлягає
ліцензуванню; якщо здійснювалося
страхування, - страхові документи, а
також документи, що містять відомості
про вартість страхування.

Відповідно до частини 3 статті 53
Кодексу у разі якщо документи,
зазначені у частині другій цієї статті,
містять розбіжності, наявні ознаки
підробки або не містять всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари, декларант або
уповноважена ним особа на письмову
вимогу митного органу зобов'язані
протягом 10 календарних днів надати (за
наявності) такі додаткові документи:
договір (угоду, контракт) із третіми
особами, пов'язаний з договором (угодою,
контрактом) про поставку товарів, митна
вартість яких визначається; рахунки
про здійснення платежів третім особам
на користь продавця, якщо такі платежі
здійснюються за умовами, визначеними
договором (угодою, контрактом); рахунки
про сплату комісійних, посередницьких
послуг, пов'язаних із виконанням умов
договору (угоди, контракту); виписку з
бухгалтерської документації;
ліцензійний чи авторський договір
покупця, що стосується оцінюваних
товарів та є умовою продажу оцінюваних
товарів; каталоги, специфікації,
прейскуранти (прайс-листи) виробника
товару; копію митної декларації країни
відправлення; висновки про якісні та
вартісні характеристики товарів,
підготовлені спеціалізованими
експертними організаціями, та/або
інформація біржових організацій про
вартість товару або сировини.

Частиною 4 статті 53 МК України
визначено, що у разі якщо митний орган
має обґрунтовані підстави вважати, що
існуючий взаємозв'язок між продавцем і
покупцем вплинув на заявлену
декларантом митну вартість, декларант
або уповноважена ним особа на письмову
вимогу митного органу, крім документів,
зазначених у частинах другій та третій
цієї статті, подає (за наявності) такі
документи: виписку з бухгалтерських та
банківських документів покупця, що
стосуються відчуження оцінюваних
товарів, ідентичних та/або подібних
(аналогічних) товарів на території
України; довідкову інформацію щодо
вартості у країні-експортері товарів,
що є ідентичними та/або подібними
(аналогічними) оцінюваним товарам;
розрахунок ціни (калькуляцію).

Згідно із частиною 1 статті 54 Кодексу
контроль правильності визначення
митної вартості товарів здійснюється
митним органом під час проведення
митного контролю і митного оформлення
шляхом перевірки числового значення
заявленої митної вартості.

Відповідно до частини 1 статті 55 МК
України рішення про коригування
заявленої митної вартості товарів, які
ввозяться на митну територію України з
поміщенням у митний режим імпорту,
приймається митним органом у письмовій
формі під час здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості цих товарів як до, так і після
їх випуску, якщо митним органом у
випадках, передбачених частиною шостою
статті 54 цього Кодексу, виявлено, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів.

Статтею 57 Митного кодексу України
встановлено, що визначення митної
вартості товарів, які ввозяться в
Україну відповідно до митного режиму
імпорту, здійснюється за такими
методами: 1) основний - за ціною договору
(контракту) щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції);
2) другорядні: а) за ціною договору щодо
ідентичних товарів; б) за ціною
договору щодо подібних (аналогічних)
товарів; в) на основі віднімання
вартості; г) на основі додавання
вартості (обчислена вартість); ґ)
резервний.

Основним методом визначення митної
вартості товарів, які ввозяться на
митну територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів
передує процедура консультацій між
митним органом та декларантом з метою
визначення основи вартості згідно з
положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу.
Під час таких консультацій митний
орган та декларант можуть здійснити
обмін наявною у кожного з них
інформацією за умови додержання вимог
щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів згідно з положеннями
статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для
її визначення може братися або ціна, за
якою ідентичні або подібні (аналогічні)
товари були продані в Україні не
пов'язаному із продавцем покупцю
відповідно до статті 62 цього Кодексу,
або вартість товарів, обчислена
відповідно до статті 63 цього Кодексу.

При цьому кожний наступний метод
застосовується, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу.

Методи на основі віднімання та
додавання вартості (обчислена
вартість) можуть застосовуватися у
будь-якій послідовності на прохання
декларанта або уповноваженої ним
особи.

У разі якщо неможливо застосувати
жоден із зазначених методів, митна
вартість визначається за резервним
методом відповідно до вимог,
встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 МК України метод
визначення митної вартості товарів за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються, не
застосовується, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірні та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні.

Аналіз наведених норм дає підстави
дійти висновку, що митні органи мають
виключну компетенцію в питаннях
перевірки та контролю правильності
обчислення декларантом митної
вартості.

Однак, законом чітко встановлено умову,
за наявності якої у митного органу
виникає право на застосування таких
повноважень, як витребування
додаткових документів та відмови у
митному оформленні.

Такою імперативною умовою є наявність
обґрунтованих сумнівів у правильності
зазначеної декларантом митної
вартості товарів.

Відтак, приписи вказаних статей
зобов'язують митний орган зазначити
конкретні обставини, які викликали
відповідні сумніви, причини
неможливості їх перевірки на підставі
наданих декларантом документів, а
також обґрунтувати необхідність
перевірки спірних відомостей та
зазначити документи, надання яких
зможе усунути сумніви у їх
достовірності.

Обґрунтовуючи вимогу з надання
додаткових документів, митниця
послалась на розбіжності умов договору
та додаткової угоди до нього щодо
оплати товару та на відсутність у
позивача відомостей щодо ціни, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті
за цей товар (розмір витрат на
страхування).

Між тим, як встановлено судами, наданою
позивачем фактурою № 139300154 від 21
березня 2013 року встановлено чіткий
строк оплати товару - до 19 червня 2013
року.

Щодо ненадання позивачем страхових
документів, а також документів, що
містять відомості про вартість
страхування не надавались, то судами
встановлено, що позивач не несе
відповідальності за страхування
вантажу та наявність страхових
документів, оскільки умовами договору
на перевезення вантажу № 326 від 03 січня
2013 року, укладеного позивачем з
перевізником, та рахунком-фактурою
передбачено, що до суми рахунку
включена сума добровільного
страхування відповідальності
автоперевізника, відтак ці значення не
потребують додаткового обґрунтування.

Таким чином, висновок митниці про
необхідність надання декларантом
додаткових документів на
підтвердження вказаних відомостей є
необґрунтованим, тому відмова у
митному оформленні товару за першим
методом з підстав їх ненадання є
незаконною.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів, що позивачем
повністю підтверджено заявлену митну
вартість товару, разом з тим
відповідачем, всупереч положенням
частини 2 статті 71 КАС України не
доведено правомірності винесення
свого рішення.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу Житомирської митниці
Міністерства доходів і зборів України
відхилити, а постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від 24
жовтня 2013 року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 03 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: