Справа № 2006/2а-1362/11
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/6563/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі

суддів: Мороз Л.Л.,

Горбатюка С.А.,

Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 15.01.2013 року
у справі за позовом Валківської
міжрайонної прокуратури Харківської
області до Валківської міської ради,
Валківської районної ради Харківської
області, треті особи: Комунальне
підприємство "Валківське бюро
технічної інвентаризації", ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3,
про скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Валківський міжрайонний прокурор
Харківської області звернувся до
Валківського районного суду
Харківської області з позовом в якому
просив скасувати:

- рішення виконавчого комітету
Валківської міської ради № 657 від 22.12.2008
року «Про затвердження протоколу № 6
комісії з питань розвитку
інфраструктури міста»;

- розпорядження органу приватизації №
47 від 28.10.2009 року про передачу квартири
АДРЕСА_1 у приватну спільну сумісну
власність ОСОБА_4

- розпорядження органу приватизації №
35 від 31.08.2009 року про передачу квартири
АДРЕСА_2 у приватну спільну сумісну
власність ОСОБА_8

Постановою Валківського районного
суду Харківської області від 10.07.2012
року позов задоволено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 15.01.2013 року
скасовано постанову Валківського
районного суду Харківської області від
10.07.2012 року. Позовні вимоги
Валківського міжрайонного прокурора
про скасування рішення виконавчого
комітету Валківської міської ради № 657
від 22.12.2008 року "Про затвердження
протоколу № 6 комісії з питань розвитку
інфраструктури міста" залишено без
розгляду. Прийнято нову постанову, якою
відмовлено у задоволені позову
Валківського міжрайонного прокурора
про скасування розпоряджень органу
приватизації № 47 від 28.10.2009 року та № 35
від 31.08.2009 року про передачу квартир
НОМЕР_1, НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 в приватну
спільну сумісну власність ОСОБА_4
ОСОБА_8

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції у справі, ОСОБА_3
подав до Вищого адміністративного суду
України касаційну скаргу у якій,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального та
матеріального права, просить скасувати
рішення суду апеляційної інстанцій та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Перевіривши і обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши
правильність застосування судом
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що оскільки позивачем по
справі є прокурор, зазначена справа за
предметною підсудністю мала бути
розглянута окружним адміністративним
судом, а не місцевим загальним судом, як
адміністративним.

Проте, такий висновок є помилковим.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1
стаття 18 Кодексу адміністративного
судочинства України місцевим
загальним судам як адміністративним
судам підсудні адміністративні справи,
у яких однією зі сторін є орган чи
посадова особа місцевого
самоврядування, посадова чи службова
особа органу місцевого самоврядування,
крім тих, які підсудні окружним
адміністративним судам.

При цьому, частиною 2 вказаної статті
окружним адміністративним судам
підсудні адміністративні справи:

1) однією зі сторін в яких є орган
державної влади, інший державний орган,
орган влади Автономної Республіки
Крим, обласна рада, Київська,
Севастопольська міська рада, їх
посадова чи службова особа, крім
випадків, передбачених цим Кодексом, та
крім справ щодо їх рішень, дій чи
бездіяльності у справах про
адміністративні проступки та справ,
які підсудні місцевим загальним судам
як адміністративним судам;

2) про застосування у випадках,
передбачених законом, заходів
реагування у сфері державного нагляду
(контролю), якщо вони можуть бути
застосовані виключно за судовим
рішенням;

3) щодо підтвердження обґрунтованості
вжиття суб'єктами владних повноважень
заходів реагування під час здійснення
державного нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності.

Враховуючи, що спір у цій справі не
відноситься до передбачених частиною 1
стаття 18 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів
зауважує, що ця справа правильно була
розглянута місцевим загальним судом як
адміністративним відповідно до пункту
1 частини 1 стаття 18 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відмовляючи у позові, суд апеляційної
інстанції, зокрема, послався на рішення
Конституційного Суду України у справі
за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
(справа про скасування актів органів
місцевого самоврядування).

За змістом вказаного рішення
Конституційного Суду України, органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення,
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення.

Ненормативні правові акти місцевого
самоврядування є актами одноразового
застосування, вони вичерпують свою дію
фактом їхнього виконання, а тому не
можуть бути скасовані чи змінені
органом місцевого самоврядування
після їх виконання.

Проте, вказані положення рішення
Конституційного Суду України до
спірних правовідносин не може бути
застосовано, так як у справі, яка
розглядається не мало місце скасування
органом місцевого самоврядування
власного рішення, про що йде мова у
рішенні.

Між тим, можливість скасування рішення
органів місцевого самоврядування
судом (не залежно від факту його
виконання) вказаним рішенням
Конституційного Суду України не
заперечується.

Крім того, можливість скасування
рішення органів місцевого
самоврядування судом не залежно від
факту його виконання гарантується
статтею 124 Конституції України,
відповідно до якої юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі.

Також, частиною 10 статті 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» передбачено, що акти органів
та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Колегія суддів звертає увагу, що суд
апеляційної інстанції не встановив
обставин справи, які мають вирішальне
значення для правильного вирішення
спору.

Так, позивач, як і треті особи у цій
справі, є власником квартири у будинку
для малосімейних та стверджував про
протиправне позбавлення його права
власності внаслідок приватизації
третіми особами приміщення кухні
загального користування.

Відповідно до частини 2 статті 382
Цивільного кодексу України власникам
квартири у дво- або багатоквартирному
житловому будинку належать на праві
спільної сумісної власності
приміщення загального користування,
опорні конструкції будинку, механічне,
електричне, сантехнічне та інше
обладнання за межами або всередині
квартири, яке обслуговує більше однієї
квартири, а також споруди, будівлі, які
призначені для забезпечення потреб
усіх власників квартир, а також
власників нежитлових приміщень, які
розташовані у житловому будинку.

Відповідно до статті 41 Конституції
України ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Проте, суд апеляційної інстанції не
надав належної оцінки доводам позивача
щодо протиправного позбавлення його
права власності.

Відмовляючи у позові, суд апеляційної
інстанції також вказав, що спосіб
захисту порушеного права, який обрав
позивач (скасування розпорядження
органу приватизації про передачу
квартири у приватну спільну сумісну
власність) обрано не правильно, такий
спосіб захисту не може бути ефективним
для відновлення прав, про порушення
яких стверджує позивач, оскільки не
позбавить права власності третіх осіб.

З цього приводу, колегія суддів
зазначає, що частиною 2 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

У справі, що розглядається позивач
просив про захист його права власності,
яке було порушено внаслідок
неправомірних дій та рішень
відповідачів. При цьому, позивач просив
лише про скасування розпорядження
органу приватизації про передачу
квартири у приватну спільну сумісну
власність. Між тим, суд не був
позбавлений можливості вийти за межі
позовних вимог та скасувати свідоцтва
про право власності третіх осіб, у разі
встановлення достатніх підстав.

Частинами 4 та 5 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
на суд покладається обов'язок вживати
передбачені законом заходи, необхідні
для з'ясування всіх обставин у справі.

Відповідно до частини 3 статті 195
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
може встановити нові обставини, якщо
вони не встановлювалися судом першої
інстанції у зв'язку із неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Проте, судом апеляційної інстанції в
порушення вказаних норм
процесуального права не було
досліджено обставин справи.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав
для часткового задоволення касаційної
скарги та скасування рішення суду
апеляційної інстанцій з направленням
справи на новий розгляд.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 15.01.2013 року
у цій справі скасувати у частині
відмови у задоволенні позовних вимог
Валківського міжрайонного прокурора
про скасування розпоряджень органу
приватизації № 47 від 28.10.2009 року та № 35
від 31.08.2009 року про передачу квартир
НОМЕР_1, НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 у приватну
спільну сумісну власність ОСОБА_4
ОСОБА_8

Справу у частині позовних вимог
Валківського міжрайонного прокурора
про скасування розпоряджень органу
приватизації № 47 від 28.10.2009 року та № 35
від 31.08.2009 року про передачу квартир
НОМЕР_1, НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 в приватну
спільну сумісну власність ОСОБА_4
ОСОБА_8 направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

В решті постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 15.01.2013 року залишити без змін.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Судді: