Справа № 804/162/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2014 р. Справа № 804/162/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді: при секретарі
судового засідання: за участю
представників сторін: від позивача:
від відповідача:Конєвої С.О.
Безрученко К.В. ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за позовом
гр.ОСОБА_6 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
рішення № 25 від 07.11.2013р., -

ВСТАНОВИВ:

08.01.2014р. гр. ОСОБА_6 звернулася з позовом
до Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області та просить
визнати протиправним та скасувати
рішення №25 від 07.11.2013р. відповідача про
скасування дозволу на імміграцію в
Україну, виданого 17.01.2007р. ОСОБА_6.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що вважає висновок
відповідача про скасування дозволу в
2013р. протиправним, оскільки він
зроблений без врахування обставин, які
існують станом на 2013р., порушують її
права, незважаючи на те, що вона
постійно проживає разом з родиною на
території України з 1993р., має рідну
неповнолітню молодшу сестру ОСОБА_9 -
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася на Україні
та є громадянкою України, 15.10.1994р.
Красногвардійським районним судом
м.Дніпропетровська було прийнято
рішення, яким встановлено факт
проживання батька позивачки на
території України з жовтня 1995р. та
відповідно до Закону України «Про
імміграцію» 17.01.2007р. позивачці була
надано посвідку на постійне проживання
зі строком дії безстроково та під час
її видачі відповідач не виявив
будь-яких фактів для відмови у видачі
посвідки. Окрім того, позивач вказує на
те, що вона з 1997р. по 2007р. навчалася в КЗО
«СЗОШ №6», після закінчення шкоди
навчалася в Державному вищому
навчальному закладі «Український
державний хіміко-технологічний
університет» з 2007р. по 2012р., що свідчить
про те, що вона тривалий час проживає
на території України, не вчиняла жодних
дій, які є підставою для скасування їй
дозволу на імміграцію, ні до
кримінальної, ні до адміністративної
відповідальності ні позивачка, ні її
рідні не притягувалися, її молодша
неповнолітня сестра є громадянкою
України, а тому позивачка вважає, що
відповідачем при прийнятті
оспорюваного рішення не дотриманий
принцип пропорційності, що призводить
до настання несприятливих наслідків
для позивача, оскільки відповідач
змушує її виїхати за межі України та
розлучитись зі своєю родиною.

Позивач та представник позивача в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечував, просив у задоволенні
позовних вимог відмовити посилаючись
на те, що 23.09.2013р. Красногвардійським РВ
у м.Дніпропетровську ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області було
здійснено перевірку законності видачі
посвідки позивачеві та встановлено, що
відносно батьків позивачки були
скасовані дозволи на імміграцію в
Україну на підставі чого було також
прийнято рішення про скасування
дозволу на імміграцію в Україну і
гр.ОСОБА_3 у відповідності до п.5 ст.12
Закону України «Про імміграцію» та
п.п.18,19 Порядку оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання затвердженого
постановою КМУ від 28.03.2012р. у зв'язку з
чим представник відповідача вважає, що
оспорюване рішення було прийнято з
урахуванням всіх норм чинного
законодавства та з дослідженням усіх
обставин справи.

Із наданих суду документів, судом
встановлені наступні обставини у
справі.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м.Дніпропетровська від
15.10.2004р. у справі №2-4117/2004, яке набрало
законної сили 16.11.2004р., встановлено, що
ОСОБА_7 ( батько позивачки) разом з
дружиною - ОСОБА_8 і донькою ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_2 (позивачка у даній справі)
у зв'язку з воєнними діями на території
Арменії, переїхали до своїх родичів у м.
Дніпропетровськ на постійне місце
проживання, ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки
народилася молодша сестра ОСОБА_9,
батько позивачки придбав квартиру у
2000р. за адресою: АДРЕСА_1 та судом
встановлено факт постійного
проживання ОСОБА_7 на території України
з жовтня 1995р.(а.с.16).

В подальшому, батькам позивачки -
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були надані посвідки
на постійне проживання на території
України зі строком дії - безстроково
(а.с.14-15).

Також і позивачці - ОСОБА_3 після
досягнення повноліття 17.01.2007р. була
надана посвідка на постійне
проживання в Україні зі строком дії -
безстроково (а.с.9).

07.11.2013р. Головним управлінням Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області було
прийнято рішення № 25 про скасування
позивачці - ОСОБА_6 дозволу на
імміграцію в Україну на підставі п.6
статті 12 Закону України «Про
імміграцію» (а.с.8).

Позивачка не погоджується з вказаним
вище рішенням, вважає його
протиправним та таким, що прийняте без
врахуванням всіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення та без
дотримання принципу пропорційності, що
призводить до настання несприятливих
наслідків для позивачки, оскільки її
змушують виїхати за межі України та
розлучитися зі своєю родиною.

Заслухавши позивача, представника
позивача та представника відповідача,
які брали участь у судовому розгляді
справи, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд приходить до висновку про
наявність підстав для задоволення
позову та визнання протиправним і
скасування рішення відповідача,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що підставою для
скасування дозволу на імміграцію в
Україні позивачці були ті підстави, що
надання дозволу на постійне проживання
в Україні відбулося на підставі
рішення Красногвардійського
районного суду м.Дніпропетровська,яким
встановлено факт постійного
проживання на Україні її батька, що не
передбачено Законом України «Про
імміграцію», а також були скасовані
дозволи на імміграцію батькам
позивачці - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.34).

Згідно ст.4 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» встановлено, що іноземці
та особи без громадянства можуть у
встановленому порядку іммігрувати в
Україну на постійне проживання або
прибути для працевлаштування на
визначений термін, а також тимчасово
перебувати на її території. Порядок
видачі дозволу на імміграцію, а також
посвідки на постійне проживання та
вирішення інших питань, пов'язаних з
імміграцією іноземців та осіб без
громадянства, визначається Законом
України «Про імміграцію».

За приписами п.4 Прикінцевих положень
Закону України «Про імміграцію», який
набрав чинності з 07.08.2001р., вважаються
такими, що мають дозвіл на імміграцію в
Україну: іноземці та особи без
громадянства, які прибули в Україну на
постійне проживання до набрання
чинності цим Законом і мають у паспорті
громадянина колишнього СРСР зразка 1974
року відмітку про прописку або
отримали посвідку на постійне
проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4
Прикінцевих положень, посвідка на
постійне проживання видається за
їхніми заявами або заявами їх законних
представників без оформлення дозволу
на імміграцію.

У відповідності до статті 12 Закону
України «Про імміграцію» дозвіл на
імміграцію може бути скасовано, якщо:
з'ясовується, що його надано на
підставі свідомо неправдивих
відомостей, підроблених документів чи
документів, що втратили чинність;
іммігранта засуджено в Україні до
позбавлення волі на строк більше
одного року і вирок суду набрав
законної сили; дії іммігранта
становлять загрозу національній
безпеці України, громадському порядку
в Україні; це є необхідним для охорони
здоров'я, захисту прав і законних
інтересів громадян України; іммігрант
порушив законодавство про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства, в інших випадках,
передбачених законами України.

Отже, з аналізу наведених норм видно, що
стаття 12 вказаного Закону містить
вичерпний перелік підстав для
скасування дозволу на імміграцію та не
містить таких підстав для скасування
дозволу на імміграцію, виданого на
підставі судового рішення яким
встановлено факт постійного
проживання особи на Україні та з
підстав скасування дозволу на
імміграцію батьків позивачки.

Окрім того, як свідчать матеріалів
справи та вбачається зі змісту рішення
Красногвардійського районного суду
м.Дніпропетровська від 15.10.2004р. у справі
№2-4117/2004, судом було встановлено, що
батько позивачки - ОСОБА_7, разом з
дружиною - ОСОБА_8 та донькою ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_2, прибув на територію
України за паспортом зразка СРСР серії
НОМЕР_1, виданий 04.06.1981р. відділом
внутрішніх справ м.Камо, Армянської
ССР, а також встановлено факт
постійного проживання батька
позивачки на території України з
жовтня 1995р.(а.с.16).

Отже, оскільки позивачка, будучи
неповнолітньою особою, разом зі своїми
батьками, прибула на територію України
для постійного проживання, то факт її
постійного проживання в Україні
встановлено також вказаним судовим
рішенням з жовтня 1995р.

Статтею 124 Конституції України судові
рішення є обов'язковими для виконання
на всій території України.

При цьому, з матеріалів справи
вбачається, що батько позивачки прибув
на постійне проживання в Україну на
підставі паспорту колишнього
громадянина СРСР, серії НОМЕР_1
виданого 04.06.1981р. (а.с.16).

Таким чином, батькам позивачки - ОСОБА_7,
ОСОБА_8 у 2005р. були видані посвідки на
постійне проживання в Україні без
оформлення дозволу на імміграцію у
відповідності до п.4 вищевказаних
Прикінцевих положень Закону, про що
свідчать копії посвідок, наявних у
справі та не заперечувалося
відповідачем (а.с.14-15).

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що доводи відповідача про те,
що Законом України «Про імміграцію» не
передбачено надання дозволу на
імміграцію та посвідки на постійне
проживання в Україні на підставі
судового рішення про встановлення
факту постійного проживання особи та у
зв'язку зі скасуванням дозволів, які
були видані батькам позивачки, є
протиправними та такими, що суперечать
Конституції України та Закону України
«Про імміграцію», оскільки вказаних
підстав для скасування дозволу закон
не містить та з урахуванням того, що
судом встановлено, а відповідачем
підтверджено, що батькам позивачки
були надані посвідки на постійне
проживання в Україні на підставі п. 3
Прикінцевих положень Закону України
«Про імміграцію».

Слід також зазначити, що вищевказане
рішення суду, яке набрало законної
сили, є одним із доказів встановлення
періоду прибуття особи, яка прибула на
території України для постійного
проживання та повинно бути враховано
суб'єктом владних повноважень, зокрема,
відповідачем, при прийнятті рішення
про надання дозволу на імміграцію та
видачі посвідки особі на постійне
проживання в Україні з урахуванням
ст.124 Конституції України.

17.01.2007р. відповідна посвідка на
постійне проживання без оформлення
дозволу на імміграцію була надана
також і позивачці - ОСОБА_3 після
досягнення нею повноліття
(а.с.9-зворот).

Як встановлено судом, позивачка
постійно проживає у м.Дніпропетровську
зі складом сім'ї - батько-ОСОБА_7, мати -
ОСОБА_8, донька - ОСОБА_3, донька - ОСОБА_9
за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується
довідкою про склад сім'ї від 03.12.2013р.
(а.с.17).

Також згідно з наданих довідок від
25.11.2013р. №695, від 27.11.2013р. №328, які наявні
в матеріалах справи, позивачка з 1997 по
2007р. навчалася в Комунальному закладі
середньої загальноосвітньої шкоди № 6,
а після закінчення школи навчалася у
Державному вищому навчальному закладі
«Український державний
хіміко-технологічний університет» з
2007р. по 2012р. (а.с.18-зворот).

Отже, вище досліджені документи,
підтверджують факт постійного
проживання позивачки на території
України з батьками з жовтня 1995р. по
теперішній час.

При цьому, слід зазначити, що при
прийнятті оспорюваного рішення,
відповідачем не було враховано, що на
території України залишається молодша
сестра позивачки - ОСОБА_9, яка є
неповнолітньою особою та громадянкою
України і вказане рішення призводить
до розлучення близьких родичів
(роз'єднання сім'ї), що є неприпустимим
за умови відсутності підстав для
скасування дозволу на імміграцію,
визначених ст. 12 Закону України «По
імміграцію».

Частина 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України встановлює, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Представник відповідача не надав суду
жодних доказів та не навів жодних
підстав, які б свідчили про
правомірність та обґрунтованість
прийнятого оспорюваного рішення.

Не можуть бути прийняті до уваги
посилання відповідача на те, що
рішення суду не може бути підставою для
надання посвідки на постійне
проживання в України, оскільки як
встановлено судом відповідна посвідка
на постійне проживання в Україні була
видана батькові позивачки на підставі
п. 4 Прикінцевих положень Закону, а тому
висновок про неправомірність надання
посвідки на підставі рішення
Красногвардіського районного суду
м.Дніпропетровська є безпідставним та
таким, що не відповідає чинному
законодавству України та фактичним
обставинам справи з урахуванням того,
що позивачка в момент імміграції на
Україну була неповнолітньою особою та
переїхала на постійне проживання в
Україну разом з батьками - ОСОБА_7,
ОСОБА_8

Згідно зі ст.19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України; з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення,
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Приймаючи до уваги викладене, суд
приходить до висновку, що оспорюване
рішення № 25 від 07.11.2013р. прийняте
відповідачем не у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, без врахування всіх обставин,
що мають значення для прийняття
рішення, без дотримання необхідного
балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів особи і цілями, на досягнення
яких спрямоване це рішення, а тому у
адміністративного суду наявні
обґрунтовані правові підстави для
визнання протиправним та скасування
оспорюваного рішення відповідача.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд виходить із того, що
відповідно до ч.2 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Таким чином, з урахуванням того, що
позивачем за квитанцією №11/18 від
25.12.2013р. понесені судові витрати по
сплаті судового збору у розмірі 68 грн.
82 грн., то зазначені судові витрати
підлягають стягнення з Державного
бюджету України з урахуванням ч.2 ст. 94
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71,86, 94, 122, 160, 161,
162, 163,167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву гр.ОСОБА_6 до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області про визнання протиправним та
скасування рішення № 25 від 07.11.2013р -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області № 25 від
07.11.2013р. про скасування дозволу на
імміграцію в Україну, виданого 17.01.2007р.
ОСОБА_6.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_6 (АДРЕСА_1) - судові
витрати по сплаті судового збору у
сумі 68 грн. 82 коп. ( шістдесят вісім грн.
82 коп.).

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги до суду першої
інстанції з одночасним направленням
копії апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня проголошення постанови або
протягом десяти днів з моменту
отримання копії постанови відповідно
до вимог ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку та у строки, визначені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови складений -
29.01.2014р.

Суддя С.О. Конєва

Перевірено. Відповідає оригіналу

Помічник судді