Справа № 826/20585/13-а
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 лютого 2014 року 10:45
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Кузьменка В.А., суддів Дегтярьової О.В.,
Кармазіна О.А., розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомОСОБА_1доДержавної
міграційної служби Українипровизнання
протиправним та скасування рішення,
зобов'язання вчинити діїОБСТАВИНИ
СПРАВИ:
Громадянин Сирії ОСОБА_1 (далі по тексту
- позивач) звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України (далі по
тексту - відповідач), в якому просить: 1)
визнати неправомірним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України від 20 травня 2013 року №328-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту; 2)
зобов'язати Державну міграційну службу
України визнати Громадянина Сирії
ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27 грудня 2013 року
відкрито провадження в
адміністративній справі №826/20585/13-а,
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
розгляду.

В судовому засіданні 23 січня 2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, відповідач свого
представника не направив.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи неприбуття представника
відповідача та положення частини
шостої статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, беручи до уваги відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта, в
судовому засіданні 23 січня 2014 року суд
ухвалив перейти до розгляду справи в
письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Матеріали справи підтверджують, що
рішенням Державної міграційної служби
України в місті Києві про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, від 20
травня 2013 року №328-13 громадянину Сирії
ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, як особі, стосовно якої
встановлено, що умови передбачені
пунктами 1 та 13 частини першої статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", відсутні.

Позивач вважає відмову відповідача
незаконною, необґрунтованою та мотивує
позовні вимоги тим, що у заяві про
надання статусу біженця, відповідній
анкеті та під час співбесіди в
міграційній службі чітко вказано
причини, через які він був змушений
залишити країну громадянської
належності.

Відповідач проти позову заперечив з
підстав правомірності прийняття
оскаржуваного рішення та зазначив, що
заявником не надано доказів того, що
побоювання стати жертвою
переслідувань є реальними.

Окружний адміністративний суд міста
Києва частково погоджується з
позовними вимогами громадянина Сирії
ОСОБА_1, виходячи з наступних мотивів.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту встановлюється
статтею 9 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Відповідно до частини п'ятої статті 10
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" встановлюються
умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а саме: яка
вчинила злочин проти миру, воєнний
злочин або злочин проти людства і
людяності, як їх визначено у
міжнародному праві; яка вчинила злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй; стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; яка до прибуття
в Україну була визнана в іншій країні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні. Дія цього
абзацу не поширюється на дітей,
розлучених із сім'ями, а також на осіб,
які народилися чи постійно проживали
на території України, а також їх
нащадків (дітей, онуків).

Зі змісту спірного рішення вбачається,
що підставою для його прийняття є абзац
4 частини першої статті 6 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
тобто позивачеві відмовлено, як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" встановлено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до частини одинадцятої
статті 9 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" після вивчення
документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Як вбачається з висновку Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві, щодо
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту від 11
квітня 2013 року №12-KYIV 346-01, за
результатами розгляду особової справи
громадянина Сирії ОСОБА_1, який подав
заяву про визнання біженцем, або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань та стосовно якої
встановлено, що загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання не існує,
Державній міграційній службі України
рекомендовано відмовити позивачеві у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Разом з тим, у заяві-анкеті про надання
статусу біженця, або особи, яка
потребує додаткового захисту від 20
грудня 2012 року №345 та під час
співбесіди в Головному управлінні
Міграційної служби України в місті
Києві позивачем вказано причини, через
які він не може повернутися до країни
громадянської належності, зокрема
зазначено, що позивач прибув до України
з метою навчання, а у разі повернення до
Сирії його буде призвано на службу до
збройних сил.

Суд звертає увагу на те, що згідно
"Рекомендаций по вопросу международной
защиты относительно лиц, покидающих
Сирийскую Арабскую Республику" (далі по
тексту - Рекомендації) Управління
Верховного Комісару ООН у справах
біженців (далі по тексту - УВКБ ООН) від
22 жовтня 2013 року, якщо заяви подають
особи, шукаючими притулку, які покинули
Сирію, розглядаються в індивідуальному
порядку у відповідності зі
встановленою процедурою надання
притулку чи визначення статусу
біженця, то УВКБ ООН вважає, що особи,
які ухиляються від призиву, можуть
потребувати міжнародного захисту у
розумінні Конвенції 1951 року.

Рекомендації також містять інформацію
щодо ситуації, яка склалася в країні
походження позивача, зокрема
зазначено, що в Сирії продовжується
безперервне насильство та масові
вбивства; сторони конфлікту постійно
нехтують нормами міжнародного
гуманітарного права, вчиняють інші
серйозні порушення прав людини та
посягають на них, у тому числі: довільні
арешти, тортури та інші форми
жорстокого поводження, насильницькі
зникнення, викрадення, сумарні і
позасудові страти, примусове
переміщення та застосування озброєних
нападів на цивільне населення, а тому
УВКБ ООН закликає всі держави
забезпечити захист сирійського
цивільного населення та право осіб, які
лишають Сирію та потребують
міжнародного захисту як біженці, на
притулок.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року №1 "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні" із
змінами і доповненнями, внесеними
постановами Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
червня 2011 року №3, від 16 березня 2012 року
№3, зазначено про те, що судам слід
ураховувати, що залежно від певних
обставин отримання і надання
документів, які можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особою, котра звертається за
встановленням статусу біженця, може
бути взагалі неможливим, тому така
обставина не є підставою для визнання
відсутності умов, за наявності яких
надається статус біженця або визнання
особи такою, що потребує додаткового
захисту. Крім того, при розгляді
зазначених справ судам слід
ураховувати, що підтвердження
обґрунтованості побоювань
переслідування (через інформацію про
можливість таких переслідувань у
країні походження біженця) можуть
отримуватися від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 7 вересня 2011 року №649, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження. Суди можуть
використовувати інформацію про країни
походження, розміщену на офіційних
сайтах Державної міграційної служби
України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, а
також на інформаційних носіях, які
розповсюджуються Регіональним
представництвом Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців у
Білорусі, Молдові, Україні, та інших
носіях. При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту, примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні,
необхідно враховувати, що інформація
про країну походження належить до
загальновідомої інформації.

Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, не потрібно
доказувати. Ненадання документального
доказу усних тверджень не повинно бути
перешкодою в прийнятті заяви чи
прийнятті об'єктивного рішення щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту, з
урахуванням принципу офіційності, якщо
такі твердження збігаються з відомими
фактами та загальна правдоподібність
яких є достатньою.

Матеріали особової справи громадянина
Сирії ОСОБА_1 свідчать про те, що
відповідачем не надано належної оцінки
доводам позивача та інформації про
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань в країні
його громадянської належності,
оскільки інформація про країну
походження позивача належить до
загальновідомої.

Відповідно до пункту 1 частини третьої
статті 9 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, необхідності у
встановленні справжності і дійсності
документів спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається.

Як свідчать матеріали справи,
відповідачем не встановлено обставин
та не надано доказів на підтвердження
висновків на підставі яких прийнято
рішення від 20 травня 2013 року №328-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що відповідачем при
прийнятті спірного рішення не
перевірено та не в повному обсязі
досліджено питання щодо наявності чи
відсутності обставин для визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а тому
рішення Державної міграційної служби
України в місті Києві від 20 травня 2013
року №328-13 є протиправним та підлягає
скасуванню.

В частині позовних вимог, що стосуються
зобов'язання Державної міграційної
служби України визнати громадянина
Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, суд
вважає за необхідне відмовити,
оскільки зазначені дії є дискреційними
повноваженнями відповідача, як
суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного
суду міста Києва, Державною
міграційною службою України не
доведено правомірність та
обґрунтованість підстав для прийняття
спірного рішення з урахуванням вимог,
встановлених частиною другою статті 19
Конституції України та частиною
третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а тому, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень законодавства
України та доказів, наявних у
матеріалах справи, адміністративний
позов громадянина Сирії ОСОБА_1
підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України від 20 травня 2013 року №328-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

3. В іншій частині адміністративного
позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
В.А. Кузьменко

Судді
О.В. Дегтярьова

О.А. Кармазін