Справа № К/9991/28079/11-С
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/28079/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Коломийського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 05.03.2009р.
та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 01.03.2011р. у
справі № 2-а-8/2009 за позовом ОСОБА_5 до
Коломийської міської ради, третя особа
ОСОБА_4 про визнання нечинним і
скасування рішення № 861-2/2007 від 02.11.2007р.,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулась з позовом до
Коломийської міської ради про визнання
нечинним і скасування п.1 рішення
Коломийської міської ради від 29
листопада 2005 року за № 2085, п.п. 1, 2
рішення Коломийської міської ради за №
861-2/2007 року від 28 листопада 2007 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що рішення
відповідача є частково незаконними,
оскільки пунктом 1 рішення
Коломийської міської ради № 2085 від
29.11.2005 року, дія п. 1.10 рішення
Коломийської міської ради про передачу
ОСОБА_5 земельної ділянки у приватну
власність для ведення садівництва,
була призупинена, а пізніше пунктом 1
рішення Коломийської міської ради за №
861-2/2007 від 28.11.2007 року, п.1.10 рішення
Коломийської міської ради за № 1977 від
25.10.2005 року скасовано, а пунктом 2
вказаного рішення Коломийської
міської ради від 28.11.2007 року дозволено
ОСОБА_4 виготовити технічну
документацію по передачі у власність
земельної ділянки площею 354 кв.м. для
ведення садівництва на підставі ст. 119
ЗК України. Вважає, що міська рада
незаконно застосувала ст. 119 ЗК України,
а тому рішення, в частині в якій вона їх
оскаржує, підлягають скасуванню.

Постановою Коломийського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 05.03.2009р.,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 01.03.2011р., позовні вимоги задоволено.
Визнано нечинним та скасовано п. 1
рішення Коломийської міської ради за №
2085 від 29 листопада 2005 року «Про
призупинення п. 1.10 рішення міської ради
№ 1977 від 25 жовтня 2005 року про надання
земельної ділянки у власність ОСОБА_5
по АДРЕСА_1 площею 454 кв.м. для ведення
садівництва». Визнано нечинним та
скасовано п. 1 рішення Коломийської
міської ради за № 861-2/2007 року від 28
листопада 2007 року, а саме «Про
скасування п. 1.10 рішення міської ради №
1977 від 25 жовтня 2005 року про надання
земельної ділянки у власність ОСОБА_5
по АДРЕСА_1 площею 454 кв.м. для ведення
садівництва та частково п.2 даного
рішення в частині надання дозволу
ОСОБА_4 виготовити технічну
документацію по передачі у власність
земельної ділянки площею 354,0 кв.м. для
ведення садівництва відповідно до ст.
119 ЗК України.

На постанову Коломийського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 05.03.2009р.
та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 01.03.2011р.
надійшла касаційна скарга ОСОБА_5, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
ставиться питання про їх скасування та
прийняття нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
від 10.05.2005 року ОСОБА_4 та його дружина
ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_5 та її чоловік
ОСОБА_7, купили житловий будинок з
господарськими спорудами, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Згідно п. 27 доповнення № 4 додатку до
рішення виконкому Коломийської
міської ради за № 347 від 27.10.1982 року за
вказаним будинковолодінням була
закріплена земельна ділянка загальною
площею 1454 кв.м, з яких 1000 кв.м
ОСОБА_4 і ОСОБА_6 приватизували і
10.05.2005 року по нотаріально посвідченому
договору купівлі-продажу земельної
ділянки продали ОСОБА_5

На підставі вказаного договору 29.11.2005
року ОСОБА_5 виданий Державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку.

Таким чином, власником 1000 кв.м.
земельної ділянки, яка знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_5, а решта
земельної ділянки площею 454 кв.м, на
якій знаходиться фруктовий сад,
залишилася у власності Коломийської
міської ради і закріплена за
вищевказаним будинковолодінням.

19 липня 2005 року ОСОБА_5 подала до
Коломийської міської ради заяву про
передачу їй у приватну власність даної
земельної ділянки для ведення
садівництва, нею була виготовлена
технічна документація по приватизації
цієї земельної ділянки.

Пунктом 1.10 рішення Коломийської
міської ради за № 1977 від 25.10.2005 року
ОСОБА_5 дану земельну ділянку було
передано у приватну власність для
ведення садівництва.

Після цього Коломийська міська рада
пунктом 1 рішення № 2085 від 29.11.2005 року
дію п. 1.10 вищевказаного рішення
Коломийської міської ради призупинила.

28.11.2007 року відповідач пунктом 1 рішення
№ 861-2/2007, п.1.10 рішення цієї ж ради за №
1977 від 25.10.2005 року скасувала, а пунктом 2
вказаного рішення від 28.11.2007 року
Коломийська міська рада дозволила
ОСОБА_4 виготовити технічну
документацію по передачі у власність
земельної ділянки площею 354 кв.м для
ведення садівництва на підставі ст. 119
ЗК України.

Не погоджуючись з даними рішеннями
позивач і звернувся з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій мотивували свої
висновки тим, що всупереч вимог
законодавства України, відповідачем
при прийнятті оскаржуваних рішень не
вірно застосовано статтю 119 Земельного
кодексу України та передано у
власність земельну ділянку третій
особі. Встановлений цією нормою права
перебіг п'ятнадцятирічного строку
набувальної давності почався 01.01.2002
року, а відтак, ОСОБА_4 не набув права на
спірну земельну ділянку по набувальній
давності, а тому відповідач був не
вправі з цих підстав приймати
оспорювані позивачкою рішення. Також
суд першої інстанції прийшов до
висновку про те, що позивач не
пропустила строку звернення до суду,
оскільки з часу прийняття оскаржуваних
рішень спір вирішувався в досудовому
порядку.

Колегія судів погоджується з даними
висновками судів враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 119 Земельного кодексу
України громадяни, які добросовісно,
відкрито і безперервно користуються
земельною ділянкою протягом 15 років,
але не мають документів, які б свідчили
про наявність у них прав на цю земельну
ділянку, можуть звернутися до органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування з клопотанням про
передачу її у власність або надання у
користування. Розмір цієї земельної
ділянки встановлюється у межах норм,
визначених цим Кодексом. Передача
земельної ділянки у власність або у
користування громадян на підставі
набувальної давності здійснюється в
порядку, встановленому цим Кодексом.

А оскільки п. 1 Прикінцевих положень
Земельного кодексу України, він
набирає чинності з 1 січня 2002 року, то
норма статті 119 Земельного кодексу
України щодо набуття права власності
на земельну ділянку за набувальною
давністю може застосовуватися з 1 січня
2017 року.

Аналогічна правова позиція була
висловлена також Верховним Судом
України в ухвалі від 23 червня 2010 року та
в п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16.04.2004р. № 7 (зі змінами від
19.03.2010р. № 2).

Таким чином, колегія суддів вважає
вірним висновки судів першої та
апеляційної інстанцій про те, що
вирішуючи питання надання дозволу
ОСОБА_4 на виготовлення технічної
документації та передачі йому у
приватну власність спірної земельної
ділянки площею 354 кв.м Коломийська
міська рада помилково застосувала ст.
119 ЗК України, оскільки вказана норма
права набрала законної сили з 01.01.2002
року (з часу набрання чинності
Земельним кодексом України в редакції
від 25.10.2001 року), а відтак, ОСОБА_4 не міг
набути права на спірну земельну
ділянку за давністю користування (ст. 119
ЗК України).

Також колегія суддів вважає, що зі
змісту ст. 119 ЗК України вбачається, що
сама по собі наявність строку
набувальної давності не є єдиною та
безпосередньою підставою для
виникнення в особи права власності або
права користування земельною ділянкою.
Вона є лише умовою для застосування
інших способів встановлення цих прав.
Набувальна давність користування
земельною ділянкою згідно з указаною
статтею є лише підставою для звернення
до органу державної влади, або органу
місцевого самоврядування з
відповідним клопотанням щодо
оформлення правовстановчих документів
на земельну ділянку. При цьому,
земельна ділянка, яка вже була передана
у власність одній особі на підставі
рішення відповідного органу, не може
бути передана у власність іншій особі
лише в силу права, яке виникло у неї у
зв'язку з набувальною давністю.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
Рішенням Конституційного Суду України
від 16.04.2009р. №7-рп/2009 (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування) встановлено, що за
органами місцевого самоврядування
законодавцем закріплюється право на
зміну та скасування власних рішень.
Таке право випливає із конституційного
повноваження органів місцевого
самоврядування самостійно вирішувати
питання місцевого значення шляхом
прийняття рішень, що є обов'язковими до
виконання на певній території,
оскільки вони є суб'єктами
правотворчості, яка передбачає право
формування приписів, їх зміну,
доповнення і скасування. Зі змісту ч.2
ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» вбачається,
що рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів
невідповідності законам України
визнаються незаконними у судовому
порядку. Однак, Конституційним Судом
вказано, що це не позбавляє орган
місцевого самоврядування права за
власною ініціативою змінити або
скасувати прийнятий ним правовий акт (у
тому числі і з мотивів невідповідності
законам України). Органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, змінювати їх у
випадках, якщо відповідно до приписів
цих рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
інтересів і суб'єкти цих правовідносин
заперечують проти їх зміни чи
припинення.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції про
безпідставність посилань ОСОБА_4 на
пропущення позивачем строку звернення
до суду, оскільки ОСОБА_5 після 29.11.2005
року подавала повторно заяви
відповідачу стосовно спірної
земельної ділянки, був виготовлений
повторний план приватизації ОСОБА_5
земельної ділянки, з яким погодилася
комісія з питань землекористування і
на розгляд сесії міської ради було дано
два варіанти проектів рішень (по заяві
ОСОБА_5 і ОСОБА_4), жоден з яких не набрав
необхідної кількості голосів, про що
відповідач повідомив позивачку листом
за № К-96 від 28.03.2007 року. Після цього
спірне питання знову виносилося на
розгляд сесії і остаточно позивач
довідалась, що її право порушено з
прийняттям відповідачем п.п. 1,2 рішення
за № 861-2/2007 від 28.11.2007 року, а відтак,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про те, що саме з цього часу слід
обчислювати строк звернення до суду.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що при вирішенні
справи судами першої та апеляційної
інстанцій вірно застосовані норми
матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують. За таких обставин
підстав для задоволення касаційної
скарги судова колегія не вбачає.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Коломийського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 05.03.2009р.
та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 01.03.2011р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: