Справа № 2а-13827/09/0570
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" лютого 2014 р. м. Київ
К-24761/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Рибченка А.О.,
Сіроша М.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Ворошиловському районі м. Донецька на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 13.01.2010 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11.06.2010 у
справі № 2а-13827/09/0570

за позовом Закритого акціонерного
товариства "ДОРІС"

до Державної податкової
інспекції у Ворошиловському районі м.
Донецька

про скасування податкового
повідомлення рішення та рішення про
застосування штрафних (фінансових
санкцій), -

В С Т А Н О В И В:

Товариство в судовому порядку
оскаржило податкове повідомлення -
рішення від 28.07.2009 № /0, яким
Державною податковою інспекцією
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
(фінансових) санкцій) з податку на
прибуток у розмірі 137 184,00 грн., та
рішення від 28.07.2009 № про
застосування фінансових санкцій у сумі
85 760,00 грн. за здійснення торговельної
діяльності без придбання торгового
патенту.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено повністю.

У касаційній скарзі Державна податкова
інспекція, посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
у задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

У поданих запереченнях на скаргу
позивач просить у задоволенні скарги
відмовити через її необґрунтованість.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
вважає, що касаційну скаргу необхідно
задовольнити частково з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що передумовою визначення
податкового зобов'язання з податку на
прибуток та фінансових санкцій
відповідно до оспорюваних податкових
рішень, прийнятих на підставі акту
перевірки від 15.07.2009, слугував висновок
фахівців контролюючого органу,
викладений в зазначеному акті
перевірки, про порушення позивачем пп.
1.22.1 п. 1.22 ст. 1, п. 3.1 ст. 3, пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4,
пп. 5.3.2 п. 5.3, п. 5.9 ст. 5, пп. 16. 2 ст. 16 Закону
України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємств" та
вимог ст. 3 Закону України від 23.03.1996 №
98/96-ВР "Про патентування деяких видів
підприємницької діяльності". Висновок
податкового органу щодо порушення
Товариством "прибуткового"
законодавства мотивовано тим, що: -
позивач до складу валових доходів за 3
квартали 2007 року не включив суму
простроченої дебіторської
заборгованості в розмірі 19 430,00 грн. по
взаємовідносинах з СП "ІНФОКОМ", а за 2006
рік суму кредиторської заборгованості
у розмірі 12 758,00 грн. як безповоротної
фінансової допомоги, яка виникла
внаслідок списання заборгованості
перед Держкоммайном України, що
залишилася нестягнутою після
закінчення строку позовної давності; -
позивачем занижено приріст балансової
вартості запасів за 2007 рік у сумі 1 772,00
грн. та занижено вартість запасів,
використаних не у господарської
діяльності, що призвело до завищення
убутку балансової вартості запасів за
2008 рік у сумі 300 363,00 грн.; - а віднесення
вхідного ПДВ за операцією з купівлі
легкових автомобілів до валових витрат
суперечить нормам "прибуткового"
законодавства. Щодо допущеного
Товариством порушення положень Закону
№ 98/96-ВР, фахівці державного
податкового органу виходили з того, що
по замовленню Товариства
виготовлялися Інтернет - картки, які
реалізовувались у декількох
структурних підрозділах Товариства за
готівкові кошти без придбання
торгівельного патенту.

Вирішуючи спір та задовольняючи
позовні вимоги щодо обов'язку
Товариства формувати валовий дохід за
простроченою дебіторською
заборгованістю та списаною
кредиторською заборгованістю, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що у акті перевірки відповідачем не
зазначено, на підставі яких первинних
документів були встановлені наявність
заборгованості та строки або події, з
настанням яких пов'язаний перебіг
строків позовної давності. При цьому
судами було досліджено договори між
позивачем та його контрагентами (СП
"ІНФОКОМ", Донецьке регіональне
відділення Фонду державного майна
України) та інші первинні документи
(додаткові угоди, специфікації,
рахунки, акти звіряння розрахунків та
ін.), які були передумовою фінансово -
господарських операцій з
відображенням у бухгалтерському
обліку Товариства, та аналізуючи які,
суди встановили безпідставність
висновків державного податкового
органу про наявність у позивача
простроченої дебіторської
заборгованості та списаної
простроченої кредиторської
заборгованості, зроблених на підставі
лише даних рахунків бухгалтерського
обліку Товариства та первинного
документа (рахунку СП "ІНФОКОМ").

Так, згідно з п. 1.3 Порядку оформлення
результатів невиїзних документальних,
виїзних планових та позапланових
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого Наказом
Державної податкової адміністрації
України від 10.08.2005 № 327 (втратив
чинність згідно з наказом Державної
податкової адміністрації України від
22.12.2010 № 984), за результатами проведення
невиїзних документальних. виїзних
планових та позапланових перевірок
фінансово-господарської діяльності
суб'єктів господарювання оформляється
акт, а в разі відсутності порушень
податкового, валютного та іншого
законодавства - довідка.

Акт - службовий документ, який
стверджує факт проведення невиїзної
документальної або виїзної планової чи
позапланової перевірки
фінансово-господарської діяльності
суб'єкта господарювання і є носієм
доказової інформації про виявлені
порушення вимог податкового, валютного
та іншого законодавства суб'єктами
господарювання.

Згідно з п. 1.6 та п. 1.7 Розділу I Порядку №
327, за результатами невиїзної
документальної, виїзної планової чи
позапланової перевірок в акті
викладаються усі суттєві обставини
фінансово-господарської діяльності
суб'єкта підприємницької діяльності,
які стосуються фактів виявлених
порушень податкового та валютного
законодавства. Факти виявлених
порушень податкового та валютного
законодавства викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Як визначено пп. 2.3.2 розділу II вказаного
Порядку № 327, за кожним відображеним в
акті фактом порушення податкового та
валютного законодавства, зокрема,
необхідно: - зазначити первинний
документ, на підставі якого вчинено
записи у податковому та
бухгалтерському обліку (навести
кореспонденцію рахунків операцій), та
інші докази, що достовірно
підтверджують наявність факту
порушення.

Не допускається відображення в акті
перевірки необґрунтованих даних, а
також суб'єктивних припущень
перевіряючими, які не мають
підтверджених доказів/та різного роду
висновків щодо дій посадових осіб
підприємства.

Як встановлено судами, у акті перевірки
відсутнє дослідження первинних
документ, на підставі яких вчинено
записи у податковому та
бухгалтерському обліку, що могло би
бути підтвердженням встановленого
порушення.

Недодержання вимог правових норм, які
регулюють порядок прийняття акта,
спричинили помилкові висновки про
встановлені порушення щодо заниження
валового доходу внаслідок невключення
до складу валового доходу простроченої
дебіторської заборгованості та
списаної кредиторської
заборгованості.

З тих же підстав суди попередніх
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку про те, що державним
податковим органом не доведено факт
заниження Товариством приросту
балансової вартості запасів за 2007 рік у
сумі 1 772,00 грн., оскільки визначення
приросту (убутку) балансова вартість
запасів на кінець періоду, передбачене
п. 5.9 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, можливо лише
при встановленні факту оприбуткування
таких запасів, витрати на придбання
яких включаються до складу валових
витрат. Проте, як вірно встановлено
судами, податковим органом під час
проведення перевірки факт формування
валових витрат за операціями з
придбання запасів не досліджувався.

Таким чином суди дійшли вірного
висновку, що донарахування Товариству
податкового зобов'язання щодо вказаних
порушень є необґрунтованим, оскільки у
акті перевірки відсутні дані, що
достовірно підтверджують наявність
факту порушення.

Щодо заниження позивачем вартості
запасів, використаних не у
господарській діяльності, що призвело
до завищення убутку балансової
вартості запасів за 2008 рік у сумі 300 364,00
грн., судами було встановлено, що дане
порушення було наслідком допущеної
позивачем помилки, яку було останнім
виправлено через поточну декларацію у
І-му кварталі 2009 року, проте показники
якої не враховані державним податковим
органом під час перевірки, що також не
заперечується останнім, оскільки
виправлення помилки відбулося поза
межами перевіряємого періоду.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
від 21.12.2000 № 2181-ІII "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами" податкове
зобов'язання, самостійно визначене
платником податків у податковій
декларації, вважається узгодженим з
дня подання такої податкової
декларації та підлягає сплаті у строки,
визначені Законом.

Зазначене податкове зобов'язання не
може бути оскаржене платником податків
в адміністративному або судовому
порядку.

За змістом вказаної норми обов'язок
щодо дотримання встановленого законом
строку сплати узгоджених сум
податкових зобов'язань виникає лише у
випадку наявності цих зобов'язань.

Разом з тим, якщо у майбутніх
податкових періодах (з урахуванням
строків давності, визначених ст. 15
цього Закону) платник податків
самостійно виявляє помилки у
показниках раніше поданої податкової
декларації, такий платник податків має
право надати уточнюючий розрахунок.

Порядок виправлення самостійно
виявлених помилок, допущених у минулих
звітних періодах при розрахунку
податку установлений підпунктами 5.1, 17.2
Закону № 2181-III, п. 2 Порядку № 143. Згідно з
цими нормами помилку може бути
виправлено одним із таких способів:
через уточнюючий розрахунок, через
поточну декларацію, через нову
декларацію (якщо помилку виявлено до
закінчення граничного строку подання
декларації).

Отже, у відповідності до цих норм
позивачем було використано право на
виправлення помилки, допущеної у
податковій звітності, через подання
поточної декларації, що у свою чергу,
виключає узгодженість попередньо
задекларованої суми.

Відтак суди дійшли вірного висновку, що
зобов'язання, заявлені у податкових
деклараціях (з урахуванням уточнених
показників), не свідчили про заниження
платником податкових зобов'язань за
спірними операціями, що обумовлювало б
визначення суми такого зобов'язання
контролюючим органом за даними
документальної перевірки, а визначення
податкового зобов'язання контролюючим
органом за господарською операцією
після виправлення помилки при
обчисленні такого зобов'язання за цією
ж операцією платником, призводить до
подвійного оподаткування.

Суди також дійшли вірного висновку про
помилковість висновків фахівців
контролюючого органу щодо визнання
валових витрати з придбання легкових
автомобілів неправомірними та
донарахування Товариству суми
податкового зобов'язання з податку на
прибуток.

Як встановлено судами, придбаваючи
легковий автотранспорт, Товариство
керувалося пп. 7.4.2 Закону України "Про
податок на додану вартість" та
відносило суму вхідного ПДВ, що не
включалася до складу податкового
кредиту, на валові витрати
підприємства.

Суди вірно зазначили, що згідно з
правилами пп. 4.4.1 Закону України "Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами" (правило
конфлікту інтересів) платник податків
мав застосовувати положення пп. 7.4.2
Закону України "Про податок на додану
вартість". Тому віднесення платником
податків сум вхідного ПДВ до валових
витрат повністю відповідає вимогам пп.
7.4.2 Закону України "Про податок на
додану вартість", порушення
законодавства з боку Товариства при
цьому не відбувалося, а вимоги
відповідача про донарахування
податкових зобов'язань з податку на
прибуток у цьому випадку є
необґрунтованими.

Водночас, вирішуючи спір щодо
допущеного позивачем порушення
положень Закону № 98/96-ВР внаслідок
реалізації у декількох структурних
підрозділах Товариства за готівкові
кошти Інтернет - карток без придбання
торгівельного патенту, суд першої
інстанції, з думкою якого погодився
апеляційний суд, дійшов помилкового
висновку, що Інтернет - картки не є
товаром, що виключає обов'язок платника
податків придбавати торговий патент.

Так, дійсно, за своєю суттю оплата
картки є передоплатою
телекомунікаційних послуг. Разом з тим,
право на отримання послуги втілене у
матеріальний об'єкт, який має ринкову
вартість і може бути проданий за
будь-яким цивільним договором:
купівлі-продажу, комісії тощо. Отже,
картка сама собою є матеріальним
об'єктом із введеним до нього
ідентифікаційним кодом, який дозволяє
держателям картки отримувати
телекомунікаційні послуги. На користь
того, що Інтернет - картка є товаром
свідчить встановлений факт обліку
Товариством карток на субрахунку 209
"Інші матеріали".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
від 23.03.1996 № 98/96-ВР "Про патентування
деяких видів підприємницької
діяльності" (втратив чинність з 01.01.2011)
під об'єктом правового регулювання
розуміють торговельну діяльність за
готівкові кошти, з використанням інших
форм розрахунків та кредитних карток
на території України, діяльність з
обміну готівкових валютних цінностей
(включаючи операції з готівковими
платіжними засобами, вираженими в
іноземній валюті, та з кредитними
картками), а також діяльність з надання
послуг у сфері грального бізнесу і
побутових послуг.

Відповідно до ст. 3 Закону № 98/96-ВР
патентуванню підлягає торговельна
діяльність, що здійснюється суб'єктами
підприємницької діяльності або їх
структурними (відокремленими)
підрозділами у пунктах продажу
товарів.

Під торговельною діяльністю у цьому
Законі слід розуміти роздрібну та
оптову торгівлю, діяльність у
торговельно-виробничій (громадське
харчування) сфері за готівкові кошти,
інші готівкові платіжні засоби та з
використанням кредитних карток.

Під пунктами продажу товарів у Законі
№ 98/96-ВР слід розуміти, зокрема,
магазини та інші торгові точки, які
знаходяться в окремих приміщеннях,
будівлях або їх частинах i мають
торговельний зал для покупців або
використовують для торгівлі його
частину; кіоски, палатки; автомагазини,
розвозки; лотки, прилавки та інші види
торгових точок у відведених для
торговельної діяльності місцях.

У разі якщо суб'єкт підприємницької
діяльності має структурні
(відокремлені) підрозділи, торговий
патент придбавається окремо для
кожного структурного (відокремленого)
підрозділу (торговельної точки).

При цьому визначення понять роздрібної
та оптової торгівлі у цьому Законі не
наведено.

Більш загальне визначення роздрібної
торгівлі міститься в Інструкції щодо
заповнення форм державних
статистичних спостережень стосовно
торгової мережі та мережі ресторанного
господарства, затвердженій наказом
Держкомстату від 24.10.2005 № 327, де
роздрібну торгівлю визначено як вид
економічної діяльності суб'єктів
господарювання з продажу (без
перероблення) населенню нових та
вживаних товарів, призначених
переважно для споживання громадянами
(приватними особами) або домашніми
господарствами, у магазинах,
універсальних магазинах, лавках і
кіосках, посилкових торгових фірмах,
торговими посередниками тощо.

Отже, перепродаж Інтернет-карток, у
даному випадку для даного Товариства є
товарами, яка підлягає патентуванню.

Як вбачається з матеріалів справи та
обставин, встановлених попередніми
судовими інстанціями, по замовленню
Товариства виготовлялися Інтернет -
картки, які реалізовувались
Товариством 27 місяців через 4 торгові
точки, 8 місяців через 3 торгові точки та
1 місяць через 2 торгові точки із
застосуванням реєстратора
розрахункових операцій без придбання
торгівельного патенту, що є порушенням
Закону № 98/96-ВР, а тому держаним
податковим органом правомірно
застосовано до Товариства фінансові
санкції, передбачені п. 1 ст. 8
зазначеного Закону.

Відповідно до ст. 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що судами
попередніх інстанцій повно і правильно
встановлені обставини справи, але
судами порушено норми матеріального
права, що призвело до ухвалення
незаконних судових рішень в частині, а
тому вбачаються підстави для їх
скасування та ухвалення нового рішення
в цій частині.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Ворошиловському районі м.
Донецька задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 13.01.2010 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11.06.2010 у
справі № 2а-13827/09/0570 скасувати в частині
задоволення позовних вимог про
визнання недійсним рішення від 28.07.2009 №
про застосування фінансових
санкцій у сумі 1 700,00 грн. і ухвалити в
цій частині нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог Закритого
акціонерного товариства "ДОРІС"
відмовити, в іншій частині постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 13.01.2010 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11.06.2010 у
справі № 2а-13827/09/0570 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, передбачених ст. 237
Кодексу адміністративного судочинства
України, за заявою про перегляд даної
постанови, поданою через Вищий
адміністративний суд України у
порядку, встановленому статтями 236 - 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
А.О. Рибченко

М.В. Сірош