Справа № 815/845/14
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2014-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/845/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року м.
Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді:
Білостоцького О.В.

При секретарі:
Солдатовій О.С.

За участю сторін:

Представника позивача:
ОСОБА_1

Представник відповідача:
Кононенко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області про визнання
протиправним та скасування висновку,
зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до Одеського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області (далі
ГУ ДМС України в Одеській області), в
якому просить суд (з урахуванням
уточнень): визнати протиправним та
скасувати висновок відділу у справах
громадянства та реєстрації фізичних
осіб Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області (далі ВГІРФО ГУМВС
України в Одеській області) про
скасування дозволу на постійне місце
проживання громадянки Соціалістичної
Республіки В’єтнаму ОСОБА_3 від 23.08.2010
року та визнання недійсної посвідки на
постійне місце проживання в Україні
серії НОМЕР_3 від 07.05.2007 року громадянки
Соціалістичної Республіки В’єтнаму
ОСОБА_3; зобов'язати ГУ ДМС України в
Одеській області поновити посвідку на
постійне місце проживання в Україні
громадянки Соціалістичної Республіки
В’єтнаму ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що вона прибула до України у
1988 році відповідно до Угоди між Урядом
СРСР та Урядом Соціалістичної
Республіки В’єтнам від 02.04.1981 року «Про
направлення та прийняття в'єтнамських
громадян на професійне навчання та
роботу на підприємствах і в
організаціях СРСР», та працювала на
Одеському взуттєвому об'єднанні в
період з 18.10.1988 року по 12.09.1990 року. 23.09.2003
року позивачу видано посвідку на
постійне проживання серії НОМЕР_2. З 2006
року позивач займається
підприємницькою діяльністю та набула
статусу фізичної особи-підприємця. За
час проживання в Україні у позивача та
її чоловіка ОСОБА_7 народились три
дитини, які отримали громадянство
України. 23.08.2010 року відділом у справах
громадянства та реєстрації фізичних
осіб ГУМВС України в Одеській області
було прийнято рішення про скасування
посвідки на проживання в Україні
позивача з тих підстав, що для
документування посвідкою на постійне
місце проживання в Україні до
відповідної заяви ОСОБА_3 не було
надано жодного документу, який
підтверджує факт направлення та
прийняття заявника на професійне
навчання чи роботу на підприємства і
організації СРСР.

Позивач вважає зазначене рішення
незаконним, необґрунтованим та таким,
що порушує її права. При цьому позивач
зазначає, що перелік підстав для
прийняття рішення про скасування
дозволу на імміграцію визначений ст.12
Закону України «Про імміграцію», та цей
перелік є вичерпним. ВГІРФО ГУМВС
України в Одеській області під час
надання посвідки на постійне місце
проживання в Україні позивачу проводив
відповідну перевірку щодо наявності
підстав у позивача для залишення на
постійне проживання на території
України, не виявив підстав для відмови
у наданні дозволу на імміграцію та,
керуючись п. 4 розділу V «Прикінцеві
положення» Закону України «Про
імміграцію», надав посвідку на
постійне місце проживання в Україні.
Цією ж нормою Закону ВГІРФО ГУМВС
України в Одеській області обґрунтував
прийняття протилежного рішення про
скасування посвідки на постійне
проживання в Україні. На думку
позивача, відсутні будь-які факти, які б
могли свідчити про те, що за визначений
проміжок часу з'явилися обставини, що
тягли б за собою необхідність
скасування дозволу на імміграцію.

Представник позивача у судовому
засіданні, посилаючись на
обґрунтування, викладені у
адміністративному позові, підтримала
уточнені позовні вимоги та просила їх
задовольнити.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнала з підстав, викладених
у запереченнях на адміністративний
позов (а.с. 52-55), наполягала, що
оскаржуване рішення ВГІРФО ГУМВС
України в Одеській області є законним
та обґрунтованим. Зазначила, що ВГІРФО
ГУМВС України в Одеській області
прийняв рішення про скасування
посвідки на постійне місце проживання
серії НОМЕР_3, виданої громадянці
Соціалістичної Республіки В’єтнаму
ОСОБА_3, на підставі додатково
проведеної перевірки підстав видачі
цієї посвідки, якою встановлено, що
позивач до заяви про видачу посвідки на
постійне проживання в Україні не
надала жодного документу, який
підтверджує факт прийняття її на
професійне навчання чи роботу на
підприємствах і організаціях СРСР.

Судом під час офіційного з'ясування
обставин у справі встановлено
наступне:

Громадянка Соціалістичної Республіки
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до
Міжурядової Угоди «Про направлення і
прийняття в'єтнамських громадян на
професійне навчання та роботу на
підприємства і в організації СРСР» від
02.04.1981 року, прибула у 1988 році до України
та працювала на «Одеському виробничому
об'єднанні ім. Жовтневої революції»,
яке з 01.01.1989 року перейменоване в
«Одеське виробничо-торгове взуттєве
об'єднання ім. Жовтневої революції» у
період з 18.10.1988 року по 12.09.1990 року, що
підтверджується довідкою від 13.06.2013
року (а.с. 14).

08.02.1992 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з
громадянином Соціалістичної
республіки ОСОБА_7 (а.с. 16).

За час проживання в Україні у подружжя
народились діти: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_4, які народились у м. Одесі
та є громадянами України (а.с. 18-24).

З 17.02.2006 року ОСОБА_3 набула статус
фізичної особи-підприємця, що
підтверджується свідоцтвом про
державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця серії НОМЕР_1 від
13.04.2010 року (а.с. 15).

30.09.2001 року ОСОБА_3 звернулась до
начальника відділу ПР та МР УМВС
України в Одеській області із заявою
про залишення в Україні на постійне
проживання та видачу їй посвідки на
постійне проживання в Україні згідно
Закону України «Про імміграцію» (а.с. 61,
62-63).

На підставі даної заяви, 28.02.2002 року
ВГІРФО УМВС України в Одеській області
було прийнято рішення щодо
документування ОСОБА_3 посвідкою на
постійне проживання серії НОМЕР_3, як
особи, яка вже має дозвіл на імміграцію
в Україну на підставі абзацу 3 пункту 4
розділу V Закону України «Про
імміграцію». 23.09.2003 року ОСОБА_3 було
видано посвідку на постійне місце
проживання серії НОМЕР_2, термін дії -
безстроково, а 07.05.2007 року було видано
посвідку на постійне місце проживання
нового зразка серії НОМЕР_3, термін дії -
безстроково (а.с. 90, 91, 92).

За результатами додаткової перевірки
підстав надання дозволу на постійне
проживання в Україні громадянці
Соціалістичної Республіки В’єтнаму
ОСОБА_3, 23.08.2010 року ВГІРФО УМВС України
в Одеській області було складено
висновок про скасування дозволу на
постійне проживання громадянці
Соціалістичної республіки ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 93-94). У висновку
зазначено, що ОСОБА_3 до заяви про
видачу посвідки на постійне проживання
в Україні не було надано жодного
документу, який підтверджував факт
направлення та прийняття її на
професійне навчання чи роботу на
підприємства і організації СРСР,
зазначений факт було зазначено лише в
заяві-анкеті заявника, а отже ОСОБА_3
була необґрунтовано документована
посвідкою на постійне проживання в
Україні. У зв'язку з викладеним ВГІРФО
УМВС України в Одеській області
прийняло рішення вважати позивача
таким, що не має дозволу на імміграцію в
Україну, визнати недійсною та вилучити
для знищення посвідку на постійне
проживання серії НОМЕР_3 від 07.05.2007 року.

Наказом Міністерства внутрішніх справ
України № 626 від 17.07.2012 року «Про
функціонування ДМС», у зв'язку із
завершенням законодавчого
врегулювання повноважень Державної
міграційної служби України щодо
реалізації державної політики у сфері
міграції до 1 серпня 2012 року вжито
заходів щодо завершення розгляду
територіальними органами та
підрозділами ДДГІРФО питань, зокрема,
надання дозволу на імміграцію в
Україну та видачі посвідок на постійне
проживання в Україні. ГУМВС України в
Одеській області видано наказ № 2309 від
15.11.2012 року про організаційно-штатні
зміни, пов'язані з ліквідацією
підрозділів ГІРФО. Спільним наказом
МВС України та ДМС України №1132/289 від
07.12.2012 року створені комісії з
передачі-приймання документів, справ,
видань, картотек з питань міграції до
органів ДМС України, які на даний час
виконують функції в сфері надання
дозволу на імміграцію в Україну та
видачі посвідок на постійне проживання
в Україні.

Заслухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» іноземці та особи без
громадянства мають ті ж права і свободи
та виконують ті ж обов'язки, що і
громадяни України, якщо інше не
передбачене Конституцією, цим та
іншими законами України, а також
міжнародними договорами України.

Згідно вимог ст. 3 цього ж Закону
іноземці та особи без громадянства
можуть у встановленому порядку
іммігрувати в Україну на постійне
проживання або прибути для
працевлаштування на визначений термін,
а також тимчасово перебувати на її
території. Порядок видачі дозволу на
імміграцію, а також посвідки на
постійне проживання та вирішення інших
питань, пов'язаних з імміграцією
іноземців та осіб без громадянства,
визначається Законом України про
імміграцію.

Статтею 1 Закону України «Про
імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III (далі
Закон України № 2491-III) визначено, що
імміграція - це прибуття в Україну чи
залишення в Україні у встановленому
законом порядку іноземців та осіб без
громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без
громадянства, який отримав дозвіл на
імміграцію і прибув в Україну на
постійне проживання, або, перебуваючи в
Україні на законних підставах, отримав
дозвіл на імміграцію і залишився в
Україні на постійне проживання;
імміграційна віза - позначка у
паспортному документі, що засвідчує
право іноземця чи особи без
громадянства на в'їзд в Україну для
постійного проживання.

Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України
№ 2491-III посвідка на постійне
проживання - документ, що підтверджує
право іноземця чи особи без
громадянства на постійне проживання в
Україні.

Згідно ст. 12 Закону України № 2491-III
дозвіл на імміграцію може бути
скасовано органом, який його видав,
якщо: 1) з'ясується, що його надано на
підставі свідомо неправдивих
відомостей, підроблених документів чи
документів, що втратили чинність;
2)іммігранта засуджено в Україні до
позбавлення волі на строк більше
одного року і вирок суду набрав
законної сили; 3) дії іммігранта
становлять загрозу національній
безпеці України, громадському порядку
в Україні; 4) це є необхідним для охорони
здоров'я, захисту прав і законних
інтересів громадян України; 5)
іммігрант порушив законодавство про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства; 6) в інших випадках,
передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України № 1983 від
26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію
скасовується органом, який його видав.
Для започаткування процедури розгляду
питання про скасування дозволу на
імміграцію відповідне подання
надсилається до органу, який приймав
рішення про надання такого дозволу.
Департамент, територіальні органи і
підрозділи всебічно вивчають у
місячний термін подання щодо
скасування дозволу на імміграцію,
запитують у разі потреби додаткову
інформацію в ініціатора подання, інших
органів виконавчої влади, юридичних і
фізичних осіб, а також запрошують для
надання пояснень іммігрантів, стосовно
яких розглядається це питання. На
підставі результату аналізу
інформації приймається відповідне
рішення. Про прийняте рішення письмово
повідомляються протягом тижня
ініціатори процедури скасування
дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на
імміграцію надсилається протягом
тижня органом, що його прийняв, до
територіального підрозділу за місцем
проживання для вилучення посвідки на
постійне проживання в іммігранта та
вжиття заходів відповідно до статті 13
Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до абз. 3 п. 4 розділу V
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про імміграцію» вважаються такими, що
мають дозвіл на імміграцію в Україну
іноземці та особи без громадянства, які
прибули в Україну до 6 березня 1998 року
за Угодою між Урядом Соціалістичної
Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про
направлення і прийняття в'єтнамських
громадян на професійне навчання та
роботу на підприємства і в організації
СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися
проживати в Україні і звернулися
протягом шести місяців з дня набрання
чинності цим Законом із заявою про
видачу їм посвідки на постійне
проживання в Україні.

Згідно п.1 розділу V «Прикінцеві
положення» Закону України «Про
імміграцію» цей Закон набирає чинності
через місяць з дня його опублікування.
Зазначений закон був офіційно
опублікований в газеті «Урядовий
кур'єр» 07.07.2001 року, а отже набрав
чинності 07.08.2001 року.

Судом встановлено, що позивач в межах
передбаченого абз. 3 п. 4 розділу V
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про імміграцію» шестимісячного
строку (до 07.02.2002 року), звернулась до
ВГПІС УМВС України в Одеській області
із заявою про видачу їй посвідки на
постійне проживання в Україні, в якій
нею були зазначені достовірні
відомості щодо прибуття нею до України
у 1988 році в якості працівника
«Одеського виробничого об'єднання ім.
Жовтневої революції» відповідно до
Угоди між Урядом СРСР та Урядом
Соціалістичної Республіки В’єтнам від
02.04.1981 року «Про направлення та
прийняття в'єтнамських громадян на
професійне навчання та роботу на
підприємствах і в організаціях СРСР»,
де пропрацювала в період з 18.10.1988 року
по 12.09.1990 року. При цьому під час
розгляду зазначеної заяви позивача
ВГПІС УМВС України в Одеській області у
2002 році було проведено перевірку
наявності підстав залишення на
постійне проживання на території
України позивача відповідно до п.4
розділу V «Прикінцеві положення»
Закону України «Про імміграцію» та не
виявлено підстав для відмови у наданні
громадянці Соціалістичної республіки
ОСОБА_3 дозволу на імміграцію.

Таким чином, 23.09.2003 року на підставі п.4
розділу V «Прикінцеві положення»
Закону України «Про імміграцію» ВГПІС
УМВС України в Одеській області було
видано позивачу посвідку на постійне
місце проживання в Україні, серії
НОМЕР_2, термін дії - безстроково, а
07.05.2007 року було видано нову посвідку на
постійне місце проживання серії
НОМЕР_3, термін дії - безстроково. В 2010
році на підставі цієї ж норми Закону
України № 2491-III, ВГІРФО ГУМВС України в
Одеській області прийняло протилежне
рішення про скасування посвідки на
постійне проживання серії НОМЕР_3 від
07.05.2007 року. При цьому, під час судового
розгляду справи, представниками
відповідачів не надано жодних доказів
на підтвердження того, що за визначений
проміжок часу з'явилися обставини, які
б тягли за собою обґрунтування
скасування дозволу на імміграцію.

Крім того, слід зазначити, що у рішенні
про скасування посвідки на постійне
проживання серії НОМЕР_3 від 07.05.2007 року,
відділом у справах громадянства та
реєстрації фізичних осіб ГУ МВС
України в Одеській області не було
зазначено жодної, передбаченої ст.12
Закону України № 2491-III підстави для
скасування посвідки на постійне місце
проживання. Не було встановлено таких
підстав і судом під час офіційного
з'ясування обставин у справі.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Статтею 71 КАС України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. Відповідно до ч.
2 ст. 71 КАС України в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні обставин суд вважає, що
висновок про скасування дозволу на
постійне місце проживання громадянки
Соціалістичної Республіки В’єтнаму
ОСОБА_3 від 23.08.2010 року та визнання
недійсної посвідки на постійне місце
проживання в Україні серії НОМЕР_3 від
07.05.2007 року громадянки Соціалістичної
Республіки В’єтнаму ОСОБА_3, був
прийнятий ВГІРФО ГУМВС України в
Одеській області з порушенням вимог ст.
2 Кодексу адміністративного
судочинства України, а саме: без
урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення -
позивач проживає на території України
з 1988 року і відповідачем
підтверджувалось законність
перебування іноземця в Україні
наданням посвідки на постійне
проживання в Україні у 2003 та у 2007 роках,
доказів порушення закону позивачем при
видачі йому посвідок відповідачем до
суду не надано; без урахування принципу
пропорційності, тобто при прийнятті
рішення мало місце відсутність
досягнення розумного балансу між
публічними інтересами, на забезпечення
яких спрямоване рішення, та інтересами
позивача; несвоєчасно: посвідка на
проживання серії оформлена у 2003 році та
оновлена 07.05.2007 року, тоді як висновок
про скасування посвідки на постійне
місце проживання винесений 23.08.2010 року;
а тому суд вважає що позовні вимоги
позивача в частині визнання
зазначеного висновку протиправним та
його скасування підлягають
задоволенню.

З цих підстав суд також вважає такими,
що підлягають задоволенню вимоги
позивача про зобов'язання поновити
посвідку на постійне місце проживання
в Україні громадянки Соціалістичної
Республіки В’єтнаму ОСОБА_3.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 2, 7-14, 122, 158-163, 186, 254 КАС України,
суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання протиправним та
скасування висновку, зобов'язання
вчинити певні дії - задовольнити у
повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати
висновок від 23.08.2010 року відділу у
справах громадянства та реєстрації
фізичних осіб Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області про скасування
дозволу на постійне місце проживання
громадянки Соціалістичної Республіки
В’єтнаму ОСОБА_3 та визнання недійсної
посвідки на постійне місце проживання
в Україні серії НОМЕР_3 від 07.05.2007 року
громадянки Соціалістичної Республіки
В’єтнаму ОСОБА_3.

Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області поновити посвідку на
постійне місце проживання в Україні
громадянки Соціалістичної Республіки
В’єтнаму ОСОБА_3.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Одеський окружний адміністративний
суд апеляційної скарги на постанову
суду протягом десяти днів з дня її
проголошення, а у разі застосування
судом частини третьої статті 160 КАС
України - з дня отримання копії
постанови. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги на постанову, встановленого
статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу
не було подано.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний суддею 03 березня 2014 року.

Суддядпис/
Білостоцький О.В.