Справа № 820/7319/13-а
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 р.Справа № 820/7319/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Ральченка І.М.

Суддів: Катунова В.В. , Рєзнікової С.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Красноградської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Харківській області на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 30.10.2013р.
по справі № 820/7319/13-а

за позовом Державного підприємства
"Красноградське лісове господарство"

до Красноградської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Харківській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

16.08.2013 року Державне підприємство
«Красноградське лісове господарство»
звернулось до суду із позовом, у якому
просило визнати неправомірними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Красноградської
об'єднаної Державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
09.08.2013 року № та № .

Харківський окружний адміністративний
суд постановою від 21.03.2013 року позовні
вимоги задовольнив.

Приймаючи зазначене рішення суд першої
інстанції виходив з того, що у ході
судового розгляду не встановлено
підстав, визначених податковим
законодавством, які б виключали право
позивача на формування податкових
зобов'язань у перевіряємий період за
наслідками господарських операцій.

Красноградська об'єднана Державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Харківській
області подала апеляційну скаргу, в
якій просила скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову про
відмову в задоволенні позову. В
обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
порушення судом першої інстанції при
прийнятті постанови норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

У відповідності до положень ст. 197 КАС
України, зазначена адміністративна
справа розглянута в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом,
фахівцями Красноградської ОДПІ у
період з 07.03.2013 року по 18.04.2013 року
проведено планову виїзну
документальну перевірку ДП
«Красноградський лісгосп» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року.

За результатами перевірки складено акт
№ 231/22/00993159 від 25.04.2013 року, яким
встановлено порушення позивачем п. 5.1
ст. 5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», в результаті
чого занижено податок на прибуток у
сумі 98695 грн.; п. 14.1.36 ст. 14, п. 138.4 ст. 138, п.
138.2, пп.138.8.5, пп. 138.8.8 п 138.8 ст. 138
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток на 100322 грн.; п. 4.1 ст. 4 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого занижено
податок на додану вартість у сумі 70990
грн.

На підставі зазначеного акту перевірки
Красноградською об'єднаною Державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у Харківській
області винесено податкові
повідомлення-рішення № від 09.08.2013
р., яким позивачу збільшено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 61936 грн.; № від
09.08.2013 р., яким позивачу збільшено
податкове зобов'язання з податку на
прибуток на суму 224723 грн.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що у ході судового
розгляду не встановлено підстав,
визначених податковим законодавством,
які б виключали право позивача на
формування податкових зобов'язань у
перевіряємий період за наслідками
господарських операцій.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду з наступних підстав.

В основу оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень покладені висновки
податкового органу про завищення
позивачем витрат у зв'язку з
реалізацією лісопродукції за цінами,
нижчими за собівартість, що не призвело
до отримання позивачем прибутку а,
відтак, не можуть вважатись такими, що
використані у господарській
діяльності; та завищення позивачем
витрат за результатами господарських
операцій з ПП «Техком», оскільки за
даними Основянської МДПІ м. Харкова
Харківської області встановлено
неможливість реального здійснення
фінансово-господарських операцій та
ведення господарської діяльності
підприємством ПП «Техком».

Стосовно висновків податкового органу
про заниження позивачем податку на
прибуток та податку на додану вартість,
завищення валових витрат у зв'язку з
реалізацією продукції за цінами,
нижчими за собівартість, колегія
суддів зазначає наступне.

У відповідності до п. 5.1 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати складає
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 зазначеного
Закону до валових витрат належать суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії.

Відповідно до п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України витрати -
це сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно із статтею 134 Податкового
кодексу України, об'єктом
оподаткування є: прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі ст. 135-137 цього
Кодексу, на собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та суму інших витрат звітного
податкового періоду, визначених згідно
зі ст. 138-143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених ст. 152 цього
Кодексу; дохід (прибуток) нерезидента,
що підлягає оподаткуванню згідно зі ст.
160 цього Кодексу, з джерелом походження
з України.

Пунктом 138.1 ст. 138 Податкового кодексу
України передбачено, що витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються з: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з п. 138.4, 138.6 - 138.9,
п.п. 138.10.2-138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті:
інших витрат, визначених згідно з п. 138.5,
п.п. 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, п.138.11, 138.12 цієї
статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у п. 138.3
цієї статті та у ст. 139 цього Кодексу.

Пунктом 138.2 ст. 138 Податкового кодексу
України визначено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Порядком формування собівартості
продукції лісового господарства
(Методичні рекомендації з формування
собівартості продукції (робіт, послуг)
на підприємствах лісового
господарства України, затверджені
Наказом № 146 від 08.11.2002 Державного
комітету лісового господарства
України) передбачено віднесення всіх
витрат, пов'язаних з веденням
лісогосподарської діяльності на
собівартість отриманої продукції.

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Таким чином, підставою для зменшення
платником податків об'єкту
оподаткування на суму витрат з
придбання (виготовлення) товарів
(послуг) є будь-які витрати платника
податку, визначені на підставі
первинних документів, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та здійснені для провадження
господарської діяльності платника
податку.

З огляду на викладене, колегія суддів
підтримує твердження суду першої
інстанції, що таку підставу для
зменшення витрат як неотримання
платником податків прибутку від
господарської операції нормами
діючого законодавства не передбачено.

У зв'язку з чим висновки податкового
органу про зменшення позивачу суми
витрат за умови неотриманням прибутку
від господарської діяльності з
реалізації продукції є безпідставними.

Стосовно твердження податкового
органу щодо заниження позивачем
зобов'язання з податку на додану
вартість колегія суддів зазначає
наступне.

У відповідності до п. 4.1. ст. 4 Закону
України «Про податок на додану
вартість» база оподаткування операції
з поставки товарів (послуг)
визначається виходячи з їх
договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
в зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг).

У разі якщо звичайна ціна на товари
(послуги) перевищує договірну ціну на
такі товари (послуги) більше ніж на 20
відсотків, база оподаткування операції
з поставки таких товарів (послуг)
визначається за звичайними цінами. При
цьому згідно з п. 1.18. ст. 18 Закону
України «Про податок на додану
вартість» звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами,
визначеними п. 1.20 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Відповідно до п.п. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Згідно з п.п. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 цього Закону
для визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну.

Слід вказати, що матеріали справи
містять лист Харківського обласного
управління лісового та мисливського
господарства вих. № 08-3/1050 від 23.09.2013
року із узагальненою інформацією по
дев'яти держлісгоспах Харківського
обласного управління лісового та
мисливського господарства щодо ціни
реалізації лісопродукції.

Аналіз вказаної інформації показує, що
ціни Красноградського лісгоспу
суттєво не відрізнялись від цін на
однорідну продукцію інших лісових
господарств області.

Відповідно до приписів п.п. 1.20.8 п. 1.20 ст.
1 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» обов'язок
доведення того, що ціна договору не
відповідає рівню звичайної ціни у
випадках, визначених цим Законом,
покладається на податковий орган у
порядку, встановленому законом. При
проведенні перевірки платника податку
податковий орган має право надати
запит, а платник податку зобов'язаний
обґрунтувати рівень договірних цін або
послатися на норми абзацу першого п.п.
1.20.1 цього пункту.

Підпунктами 1.20.3 -1.20.5 п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» встановлені особливі
правила визначення звичайної ціни для
окремих видів продажу товарів, робіт і
послуг. В усіх інших випадках суб'єкт
господарювання, встановлюючи
договірну ціну, має враховувати рівень
звичайних цін, визначений відповідно
(але не виключно) до методу співставних
цін, який міститься у підпункті 1.20.2
зазначеного Закону.

Для визначення звичайної ціни товарів
(робіт, послуг) на підставі методу
співставних цін використовується
інформація про укладені підприємством
на момент продажу такого товару
договори з ідентичними або однорідними
товарами у співставних умовах. При
цьому умови договорів на ринку
ідентичних (а в разі їх відсутності
однорідних) товарів визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну або може бути економічно
обґрунтована.

Методологічні засади формування
інформації про операції пов'язаних
сторін та її розкриття у фінансовій
звітності визначено Положенням
(стандартом) бухгалтерського обліку 23
«Розкриття інформації щодо пов'язаних
сторін», затвердженого Наказом
Міністерства Фінансів України № 303 від
18.06.2001 року, відповідно до якого за
методом порівняльної неконтрольованої
ціни застосовується ціна, яка
визначається за ціною на аналогічну
продукцію (товари, роботи, послуги), що
реалізована не пов'язаному з продавцем
покупцеві за звичайних умов
діяльності.

Визначення звичайної ціни, тобто
обґрунтування відповідності
застосовуваних підприємством цін
рівню справедливої ринкової ціни,
починається з визначення товару, його
основних характеристик для
співставлення. Суб'єкт господарювання
може самостійно вибирати коло
договорів, умови яких він вважає
співставними (з належною
аргументацією, що ґрунтується на
властивостях товару, умовах продажу,
ситуації на ринку тощо).

Крім того, слід зазначити, що ч. 1 ст. 10
Закону України «Про ціни і
ціноутворення» передбачено, що
суб'єкти господарювання під час
провадження господарської діяльності
використовують вільні ціни; державні
регульовані ціни.

Відповідно до ст. 11 вказаного Закону
вільні ціни встановлюються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін на всі товари, крім тих, щодо
яких здійснюється державне
регулювання цін.

При цьому, при здійсненні перевірки
позивача податковим органом не
встановлено порушення п. п. 1.20.2 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» щодо визначення
звичайної ціни товару.

Таким чином, висновок відповідача щодо
реалізації товару за цінами, нижчими за
собівартість, не належить до
господарської діяльності підприємства
через відсутність прибутку, є
безпідставним, оскільки збитковість
господарської діяльності сама по собі
не може бути підставою для визначення
діяльності як негосподарської,
оскільки при здійсненні господарських
операцій існує звичайний ризик не
отримати дохід.

Також, слід вказати, що норми діючого
законодавства не передбачають
донарахування податкових зобов'язань
при продажу продукції за цінами, що
нижче собівартості, якщо вони були
визначені, виходячи із звичайних цін.

З огляду на викладене, колегія суддів
підтримує висновки суду першої
інстанції про необґрунтованість
донарахування позивачу податкових
зобов'язань у зв'язку з реалізацією
продукції за цінами, нижчими за
собівартість.

Стосовно висновків податкового органу
про завищення позивачем витрат за
результатами господарських операцій з
ПП « Техком» колегія суддів зазначає
наступне.

Судовим розглядом встановлено, що між
позивачем та ПП «Техком» укладено
договір купівлі-продажу запасних
частин № 107 від 16.11.2010 р., а також
договори поставки комплектуючих до
тракторів № 16 від 26.05.2011 р., № 2 від 03.01.2012
р.

На підставі укладених договорів
позивачем від ПП «Техком» протягом
2010-2012 років отримані запасні частини до
сільськогосподарської техніки, яка є
власністю позивача, що підтверджено
копіями техпаспортів на транспортні
засоби, у яких власником зазначено
позивача.

Отримання та використання запасних
частин у господарській діяльності
позивача підтверджено наданими
позивачем видатковими та податковими
накладними, а також звітами про витрати
на поточний ремонт запасних частин та
матеріалів та довідками до цих звітів.

Фактичну оплату позивачем запчастин,
отриманих за вказаними договорами, у
безготівковій формі підтверджено
копіями платіжних доручень.

Колегія суддів погоджується із
твердженням суду першої інстанції, що
надані позивачем первинні
бухгалтерські документи на виконання
вищезазначених договорів за своєю
формою та змістом відповідають вимогам
чинного законодавства. Підстав,
визначених Податковим кодексом
України, які б виключали право позивача
на формування податкових зобов'язань
за їх наслідком, в даному випадку, не
вбачається.

Однак, слід зазначити, що при
проведенні перевірки податковим
органом не було досліджено первинні
документи, у підтвердження
господарських операцій між позивачем
та ПП «Техком».

Крім того, відповідачем не надано
будь-яких доказів наявності між
позивачем та його контрагентом ПП
«Техком» взаємоузгоджених зловмисних
дій при укладанні і виконанні договору
купівлі-продажу та договорів поставки.

Висновок про неможливість здійснення
господарських операцій ПП «Техком»
здійснений відповідачем з посиланням
на акт перевірки іншого податкового
органу, який не може бути достатнім та
належним доказом неправомірності
господарських операцій ПП «Техком» із
позивачем, оскільки отримання
податковим органом акту перевірки, у
якому викладені висновки про вчинення
контрагентом платника податків
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий податковий орган від
виконання обов'язку по самостійному
встановленню та доведенню факту
вчинення платником податків порушення
закону, акт перевірки контрагента не
має преюдиціального значення та не є
документом, що достовірно та
безсумнівно підтверджують обставини
фактичної дійсності.

Колегія суддів зауважує, що порушення
позивачем вимог податкового
законодавства у даному випадку
податковий орган пов'язує виключно з
недоліками, які на його думку мають
місце в діяльності
підприємства-контрагента.

Однак, обмеження права сумлінного
платника податку на формування
податкових зобов'язань у зв'язку з
порушенням його контрагентами порядку
обліку та звітування по податкам не є
припустимим.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вказує, що податковим органом не
доведено правомірності своїх
висновків про порушення позивачем
положень п. 5.1. ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», а
також п. 14.1.36 ст. 14, п. 138.4 ст. 138, п. 138.2,
пп.138.8.5, пп. 138.8.8., п. 138.8. ст. 138
Податкового кодексу України та п. 4.1. ст.
4 Закону України «Про податок на додану
вартість».

Таким чином, враховуючи викладене
колегія суддів приходить до висновку
про необґрунтованість судження
Красноградської об'єднаної Державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Харківській
області про порушення позивачем вимог
закону при обчисленні податку на
прибуток, податку на додану вартість
від провадження господарської
діяльності, а тому і посилання
податкового органу на такі порушення,
викладені у апеляційній скарзі, не
знайшли підтвердження у судовому
засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає оскаржувані податкові
повідомлення-рішення Красноградської
об'єднаної Державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області №
0 та № 0 від 09.08.2013 р. такими,
що прийняті на підставі хибних
висновків, необґрунтованість яких
доведена у ході судового розгляду
справи та підтверджена матеріалами
справи, а тому є протиправними та
підлягають скасуванню.

Отже, переглянувши постанову суду
першої інстанції, в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що при її прийнятті суд першої
інстанції у повному обсязі з'ясував
обставини справи і правильно
застосував до спірних правовідносин
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, 199, ст.200,
п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Красноградської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області
залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 30.10.2013р. по
справі № 820/7319/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Ральченко І.М.Судді
Катунов В.В. Рєзнікова С.С.