Справа № 821/4849/13-а
Суддя: Морська Г.М.
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2014 р. 11 год.50 хв.Справа №
821/4849/13-а

Херсонський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Морської Г.М.,

при секретарі: Вітічак О.Р.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Сонька В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3

до Управління ветеринарної медицини у
Скадовському районі у особі начальника
Єрмак Ірини Олександрівни про
визнання неправомірними дій,
зобов'язання нарахувати та виплатити
середній заробіток за час затримки та
відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до
суду із адміністративним позовом до
Управління ветеринарної медицини у
Скадовському районі у особі начальника
Єрмак Ірини Олександрівни (далі -
відповідач, Управління) про стягнення
невиплаченої при звільненні грошової
допомоги та середнього заробітку за
час затримки розрахунку у сумі 20716,8 грн.

За час судового розгляду справи
відповідачем виплачено ОСОБА_3 грошову
допомогу в розмірі 10 місячних
посадових окладів, у зв'язку із чим
позивач звернувся до суду із заявою про
зміну позовних вимог, просив визнати
дії відповідача неправомірними та
зобов'язати нарахувати і виплатити
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку, а також грошову
компенсацію за завдану моральну шкоду
в розмірі 16368,0 грн.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала
повністю. Суду пояснила, що наказом
Державної ветеринарної та
фітосанітарної служби України від
18.06.2013р. ОСОБА_3 звільнено з посади
начальника управління ветеринарної
служби у Скадовському районі
Херсонської області. У день звільнення
відповідач не провів із ОСОБА_3 повного
розрахунку. Виплата компенсації за
невикористані дні щорічної відпустки
за 2011р. та 2012р. у загальній кількості 30
днів, а також виплата допомоги по
тимчасовій непрацездатності здійснені
Управлінням у серпні 2013р. Грошова
допомога в розмірі 10 місячних
посадових окладів, виплата якої
передбачена ст. 37 Закону України «Про
державну службу», виплачена позивачу у
лютому 2014р. Враховуючи те, що
відповідач, як роботодавець, не виконав
свого обов'язку щодо виплати всіх
належних позивачу сум в день
звільнення, ОСОБА_3 просить стягнути з
відповідача середній заробіток за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку. Обгрунтовуючи позовні
вимоги щодо стягнення моральної шкоди
представник позивача зазначила, що під
час проведення лікування ОСОБА_3,
керівництво висловлювало недовіру
щодо його хвороби, сумнів у справжності
лікарняних листів, несвоєчасно
сплачувало допомогу по тимчасовій
непрацездатності. Такими
неправомірними діями відповідача
завдано позивачу моральні та фізичні
страждання, які спричинили негативні
зміни та наслідки для життя та здоров'я.

Представник відповідача, заперечивши
проти позову, зазначив, що компенсація
за невикористані дні щорічної
відпустки дійсно була виплачена
позивачу із запізненням , але не з вини
відповідача. Про звільнення ОСОБА_3
Управління дізналось лише 26.06.2013р.,
отримавши наказ від Державної
ветеринарної та фітосанітарної служби
України. У зв'язку із відсутністю
інформації про кількість днів
невикористаних відпусток та брак
коштів, оплату було проведено
несвоєчасно. Відповідач стверджує, що
допомога по тимчасовій втраті
працездатності нараховується та
виплачується відповідно до вимог
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням" від
18.01.2001 р. № 2240-ІІІ (далі - Закон № 2240-ІІІ)
та Порядку фінансування
страхувальників для надання
застрахованим особам матеріального
забезпечення за рахунок коштів Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, затвердженого
постановою правління Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності від 22.12.2010 р. № 26
(далі - Порядок № 26). Зазначена
компенсація виплачена позивачу за
рахунок Фонду соціального страхування
з тимчасової втрати працездатності.
Кошти від Фонду на рахунок відповідача
надійшли 02.08.2013р. і відразу були
перераховані позивачу. Відповідач
вважає, що допустив затримку лише до
10.07.2013р., коли Управлінням були
надіслані до Фонду усі необхідні
документи для проведення виплат
позивачу. Разом із тим, посилаючись на
ч. 1 ст. 117 КЗпП України та ч. 5 ст. 52 Закону
№ 2240-ІІІ, відповідач зазначає, що суми
матеріального забезпечення, не
одержані з вини органу, що призначає
матеріальне забезпечення,
виплачуються застрахованій особі за
минулий час з дотриманням вимог
законодавства про індексацію грошових
доходів населення. Також відповідач
заперечує проти виплати моральної
шкоди, зазначаючи, що всі обґрунтування
позивачем такої шкоди не пов'язані із
звільненням, а стосуються виключно
періоду знаходження на посаді. Відтак
відповідач вважає, що відсутні
підстави для задоволення позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, суд встановив наступні
обставини.

Наказом Державної ветеринарної та
фітосанітарної служби України від
18.06.2013 року № 660-к звільнено ОСОБА_3 з
займаної посади начальника управління
ветеринарної служби у Скадовському
районі Херсонської області у зв'язку із
виходом на пенсію по інвалідності.

У день звільнення Управлінням
ветеринарної медицини у Скадовському
районі не проведено із ОСОБА_3 повного
розрахунку за не використану додаткову
оплачувану відпустку за 2011 рік у
кількості 15 календарних днів та за 2012
рік у кількості 15 календарних днів, а
також виплат у зв'язку із втратою
тимчасової непрацездатності на
підставі лікарняних листів.

Щодо вимоги про визнання протиправними
дій відповідача по несвоєчасній
виплаті допомоги по тимчасовій
непрацездатності суд відмічає
наступне.

ОСОБА_3 до бухгалтерії управління
ветеринарної медицини у Скадовському
районі було надано декілька листів з
тимчасової непрацездатності, а саме:
лікарняний лист непрацездатності
серія АГГ № 368392 від 30.04.2013 року отримано
бухгалтером 27.05.13р.; листок
непрацездатності серія АГГ № 776979 від
30.05.2013 року, отримано бухгалтером
01.06.13р.; листок непрацездатності серія
АГГ № 368492 від 31.05.2013 року, отримано
бухгалтером 10.06.13р.

Позивач зазначив, що ним своєчасно, до
звільнення були надані лікарняні
листи, але Управлінням з невідомих
причин лише 10.07.13р. подано розрахунок
до Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, а
виплати проведені 08.08.2013р.

Представник відповідача пояснив, що
виплата допомоги по тимчасовій
непрацездатності фінансується не за
рахунок Управління як інші виплати
(заробітна плата чи компенсація за
невикористану відпустку), а за рахунок
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, в
даному випадку виплати проводились
Скадовською міжрайонною виконавчою
дирекцією відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності. Кошти від фонду
надійшли на рахунок установи 02.08.2013р. і
в той же день платіжні доручення про
оплату відрахувань та сум, належних до
виплати ОСОБА_3 були направлені на
виконання до управління
держказначейства Оплату проведено
08.08.2013р. Також, зазначив що виплата
таких видатків проводиться незалежно
від припинення з працівником трудових
відносин. Тому не вбачає вини
Управління щодо затримки розрахунку по
оплаті лікарняних листів. Крім того,
позивач безпідставно пов'язує
несвоєчасне отримання допомоги з
наслідками, передбаченими ч.1 ст. 117 КЗпП
України, оскільки ч. 5 ст. 52 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням" передбачає, що
суми матеріального забезпечення, не
одержані з вини органу, що призначає
матеріальне забезпечення,
виплачуються застрахованій особі за
минулий час з дотриманням вимог
законодавства про індексацію грошових
доходів населення. Тому позивач має
право на відшкодування лише індексації
доходів за період затримки виплати
допомоги.

Суд встановив, що 08.08.2013р р. ОСОБА_3 було
зараховано на його картковий рахунок у
Херсонській філії ПАТ ПриватБанк суму
2257,40 грн. матеріального забезпечення по
тимчасовій непрацездатності, яке
нараховується та виплачується
відповідно до вимог Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням" та
Порядку фінансування страхувальників
для надання застрахованим особам
матеріального забезпечення за рахунок
коштів Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності.

Тобто, виплата суми у розмірі 2257,40 грн.
стосується правовідносин у сфері
загальнообов'язкового державного
соціального страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності, в
яких позивач перебуває в статусі
застрахованої особи, а обов'язок щодо
виплати страхової суми покладається на
страховика - Фонд соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності.

Отже, виплата коштів у сумі 2257,40 грн. не
є виплатою суми, яка належить
працівнику при звільненні від
підприємства у розумінні статті 116 КЗпП
України.

Таким чином суд приходить до висновку,
що відповідачем не було порушено вимог
статті 116 та 117 Кодексу Законів про
працю України, так як обов'язок по
виплаті ОСОБА_3 грошових сум по
тимчасовій непрацездатності
покладається на фонд соціального
страхування, який відповідно до статті
21 Закону № 2240-ІІІ забезпечує
фінансування
страхувальників-роботодавців для
надання матеріального забезпечення
найманим працівникам.

Разом з тим, суд відмічає
несвоєчасність подання Управлінням до
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності
розрахунку для нарахування
відповідних виплат ОСОБА_3 Як
вбачається з матеріалів справи
останній листок непрацездатності
отриманий Управлінням від позивача
10.06.2013р., а розрахунок до Фонду поданий
лише 10.07.2013р. Представник відповідача
не зміг пояснити причини такої
затримки.

Щодо визнання неправомірними дій
відповідача по невиплаті грошової
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки слід зазначити
наступне.

При звільнені ОСОБА_3 з займаної посади,
не використаною залишилась додаткова
оплачувана відпустка за 2011 рік у
кількості 15 календарних днів та за 2012
рік у кількості 15 календарних днів.

Як вбачається із банківської виписки
карткового (зарплатного) рахунку
позивача у Херсонській філії ПАТ
ПриватБанк за період 01.06.2013р.- 20.11.2013р.
розрахунок по виплаті вказаної
компенсації проведено 29.07.2013р.

Ці обставини не заперечуються
сторонами.

Представник відповідача в судовому
засіданні пояснив, що затримка виплат
здійснена не з вини Управління. Про
наявність наказу про звільнення ОСОБА_3
управління ветеринарної медицини в
Скадовському районі дізналося лише
26.06.2013р., в день надходження даного
наказу від Державної ветеринарної та
фітосанітарної служби України. Проте
26.06.2013р. Управління не могло провести із
позивачем повний розрахунок, оскільки
у наказі про звільнення ОСОБА_3 була
відсутня інформація про розмір
компенсації за невикористані дні
відпустки, яка мала була виплачена у
зв'язку з звільненням. Кадрова справа
ОСОБА_3, що містила інформацію про
кількість використаних днів відпусток,
велася в Державній ветеринарній та
фітосанітарній службі України та
знаходилась у м. Києві. Тому в день
надходження наказу про звільнення,
відповідач не мав можливості здійснити
розрахунок та провести сплату всіх
належних позивачу сум у зв'язку із
звільненням. Дана інформація надійшла
до головного управління ветеринарної
медицини Херсонської області 22.07.2013р.
Але через брак коштів оплату було
проведено несвоєчасно лише 29.07.2013р.

Надаючи оцінку зазначеним твердження
відповідача, суд вважає за необхідне
врахувати наступні положення
законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 35 Закону України від
16.12.1993 № 3723-XII "Про державну службу"
державним службовцям, які мають стаж
роботи в державних органах понад 10
років, надається додаткова оплачувана
відпустка тривалістю до 15 календарних
днів. Порядок і умови надання
додаткових оплачуваних відпусток
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Частиною 1 ст. 83 КЗпП України
передбачено, що у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним
дні щорічної відпустки.

Законодавством чітко встановлено
обов'язок роботодавця при звільненні
працівника провести із ним повний
розрахунок належних йому до сплати сум,
без будь-яких виключень.

Таким чином, суд не визнає поважною
причину несвоєчасного розрахунку із
позивачем у зв'язку із відсутністю
відповідної інформації про розмір
компенсації за невикористані
відпустки та браком коштів. Тому суд
вважає протиправними дії Управління
щодо не виплати грошової компенсації
за невикористані дні щорічної
відпустки в день звільнення ОСОБА_3,
чим порушено вимоги та порядок
здійснено виплат передбачених ст. 116
КЗпП України.

Щодо вимоги про зобов'язання
відповідача нарахувати та виплатити
середній заробіток за час затримки
повного грошового розрахунку, суд
зазначає наступне.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Таким чином, трудовим законодавством
передбачена відповідальність власника
перед працівником у разі невиплати
останньому у день звільнення всіх сум,
що належать йому при звільненні, у
вигляді виплати середнього заробітку
за весь час затримки розрахунку.

Судом встановлено, що відповідно до
банківської виписки карткового
(зарплатного) рахунку позивача у
Херсонській філії ПАТ ПриватБанк
останню суму 1000,0 грн. заборгованості по
заробітній платі Управління
перерахувало ОСОБА_3 12.09.2013р. Як пояснив
представник відповідача це індексація
заробітної плати.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 було звільнено
18.06.2013 р., а всі належні йому суми виплат
при звільненні Управлінням сплачено
тільки 12.09.2013 р., суд вважає, що
відповідачем безпідставно затримано
виплату належних позивачу сум при
звільненні з 19.06.2013р. по 12.09.2013р.

Відповідно до пункту 32 Постанови
Пленуму Верховного суду України у
випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в зв'язку з
незаконним звільненням або
переведенням, затримкою видачі
розрахунку він визначається за
загальними правилами обчислення
середнього заробітку, виходячи з
заробітку за останні два календарні
місяці роботи. Для працівників, які
пропрацювали на даному підприємстві (в
установі, організації) менше двох
місяців, обчислення проводиться з
розрахунку середнього заробітку за
фактично пропрацьований час. При цьому
враховуються положення Порядку
обчислення середньої заробітної плати.

Згідно із пунктом 2 розділу II Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100
(далі - Порядок № 100) середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за останні 2 календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата.

Оскільки ст. 117 КЗпП України
встановлено виплату середнього
заробітку за весь час його затримки по
день фактичного розрахунку, суд
зобов'язує Управління ветеринарної
медицини у Скадовському районі
нарахувати та виплатити ОСОБА_3
середній заробіток за час затримки
повного розрахунку з 19.06.2013р. по 12.09.2013р.

Щодо вимог позивача виплатити середній
заробіток за час затримки грошової
допомоги в розмірі 10 місячних
посадових окладів при звільненні, суд
зазначає, що дані виплати не тотожні та
не відносяться до заробітної плати, а
тому на них не розповсюджуються норми
117 КЗпП України, крім того щодо вказаних
виплат між сторонами існував спір, що
унеможливлює стягнення середнього
заробітку.

Суд не погоджується із вимогою
позивача про стягнення моральної
шкоди в розмірі 16368,0 грн., яка, на його
думку, спричинена внаслідок
несвоєчасної виплати всіх належних
йому сум при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, тобто заподіяна моральна шкода
відшкодовується тій фізичній чи
юридичній особі, права якої були
безпосередньо порушені протиправними
діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 р. № 4 "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" при вирішенні спору
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди обов'язковому
з'ясуванню підлягає наявність такої
шкоди.

Отже, моральну шкоду розуміють як
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. При відшкодуванні
моральної шкоди необхідно з'ясовувати,
чим підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних страждань, а
також в якій матеріальній формі
позивач оцінює заподіяну йому шкоду та
чим він при цьому керується.

Під час розгляду справи представник
позивача в обґрунтування завданої
моральної шкоди зазначила, що позивач
працював у ветеринарній службі
Скадовського району з листопада 1982
року, посада яку займав протягом
останніх 20 років та з якої оформлено
вихід на пенсію. Відпрацьований стаж
роботи в ветеринарній службі понад 30
років, із яких понад 21 рік - державна
служба на керівних посадах. Після
перенесеного інсульту отримав II групу
інвалідності та за власним бажанням
вимушений був звільнитися з роботи у
зв'язку з виходом на пенсію по
інвалідності. В період всього часу
хвороби, керівництво висловлювало
недовіру щодо його хвороби, сумнів у
справжності лікарняних листів,
несвоєчасно сплачувало допомогу по
тимчасовій непрацездатності. При
розрахунку відповідач затримав
виплату грошової компенсації за
невикористані дні відпустки та взагалі
не виплатив грошову допомогу в розмірі
10 місячних посадових окладів
відповідно до статті 37 Закону України
"Про державну службу". Такими
неправомірними діями відповідачем
завдано позивачу моральну шкоду. На
підтвердження завданої моральної
шкоди позивач надав суду витяг із
історії хвороби ОСОБА_3, виданий КЗ
«Херсонська міська клінічна лікарня»
за період лікування з 11 по 22 березня 2013
року.

Суд відмічає, що всі обґрунтування
завданої позивачу моральної шкоди
пов'язанні ним із часом перебування на
посаді начальника Управління та його
хворобою у цей період. Витяг із історії
хвороби також стосується періоду, що за
три місяці передував звільненню. Інших
доказів або обґрунтування спричинення
позивачу моральної шкоди останній не
надав. Також позивач не обгрунтував
розмір моральної шкоди, яку просив
компенсувати - 16368,0 грн. Відтак, суд
відмовляє у стягнення компенсації за
завдану моральну шкоду через
відсутність її обґрунтування.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
(визначено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, а частиною 1 статті 71
КАСУ зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У відповідності до п. 2 ст. 71 КАСУ в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не надано обгрунтованих
пояснень та підтвердження
правомірності несвоєчасного
проведення повного розрахунку при
звільненні ОСОБА_3, у зв'язку із чим суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позовних вимог: визнає
неправомірними дії Управління
ветеринарної медицини у Скадовському
районі щодо несвоєчасного проведення
повного розрахунку при звільненні
ОСОБА_3 та зобов'язує відповідача
нарахувати та виплатити ОСОБА_3
середній заробіток за час затримки
повного розрахунку з 19.06.2013р. по 12.09.2013р.

Керуючись ст.ст. 158 - 163, 167, 256 КАС
України, суд, -

постановив:

Задовольнити частково позовні вимоги
ОСОБА_3 до Управління ветеринарної
медицини у Скадовському районі про
визнання неправомірними дій,
зобов'язання нарахувати та виплатити
середній заробіток за час затримки та
відшкодування моральної шкоди.

Визнати неправомірними дії Управління
ветеринарної медицини у Скадовському
районі щодо несвоєчасного проведення
повного рзрахунку при звільненні
ОСОБА_3.

Зобов'язати Управління ветеринарної
медицини у Скадовському районі
нарахувати та виплатити ОСОБА_3
середній заробіток за час затримки
повного розрахунку з 19.06.2013р. по 12.09.2013р.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України чи
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 24 лютого 2014 р.

Суддя
Морська Г.М.

кат. 12.3