Справа № 111/4166/13-а
Суддя: Ілюхіна Ганна Павлівна
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

Справа № 111/4166/13-а

19.02.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Ілюхіної Г.П.,

суддів Яковенко С.Ю. ,

Кукти М.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Заступника прокурора АР Крим на
постанову Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим (суддя
Трубніков Ю.Л. ) від 02.12.13 у справі №
111/4166/13-а

за позовом Прокурора Ленінського
району АР Крим (вул. Геологічна, буд.17,
смт. Леніне, Автономна Республіка Крим,
98200)

до Щолкінської міської ради (буд. 46, м.
Щолкіне, Ленінський район, Автономна
Республіка Крим, 98213)

заявник апеляційної скарги Заступник
прокурора АР Крим (вул.
Севастопольська, 21, м. Сімферополь,
Автономна Республіка Крим, 95015)

про часткове скасування правил
розміщення тимчасових споруд,
затверджених рішенням 21 сесії 6
скликання,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 02.12.2013 у
задоволенні адміністративного позову
Прокурора Ленінського району АР Крим
до Щолкінської міської ради про
часткове скасування правил розміщення
тимчасових споруд, затверджених
рішенням 21 сесії 6 скликання -
відмовлено (арк. с. 52).

Рішення суду мотивовано тим, що
законодавством передбачена можливість
укладення договорів сервітуту, що
вказано у статті 402 Цивільного кодексу
України, статті 98 Земельного Кодексу
України. Вимоги позивача, за своїм
змістом, стосуються майбутніх можливих
порушень з боку органів місцевої влади
або суб'єктів підприємницької
діяльності при укладанні договорів
сервітуту.

Не погодившись з рішенням суду,
Заступник прокурора АР Крим, звернувся
з апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нове рішення по
справі, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі (арк. с. 55-59).

Доводи апеляції мотивовані тим, що
судове рішення прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, основні з яких
полягають в тому, що відповідно до ст.
401-404 Цивільного кодексу України, ст. 98, 99
Земельного кодексу України сервітут -
це право обмеженого користування чужим
майном, потреба встановлення сервітуту
виникає у тих випадках, коли власник
майна не може задовольнити свої
потреби будь-яким іншим способом;;
законодавець пов'язує встановлення
земельного сервітуту для власників чи
користувачів суміжних земельних
ділянок або іншої особи, потреби якої
не можуть бути задоволені іншим чином
ніж встановленням сервітуту;
відповідно до ст.42 Господарського
кодексу України, ст.627 Цивільного
кодексу України підприємництво - це
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання для отримання прибутку;
з аналізу вищевказаних норм
законодавства вбачається, що для
здійснення підприємницької діяльності
встановлення земельного сервітуту є не
можливим; закріплення в оскаржуваному
Порядку можливості у міський раді
укладати договір, надає не право
обмеженого користування спірною
земельною ділянкою, як то витікає зі
змісту сервітуту, а навпаки надає право
суб'єкту господарювання
використовувати земельну ділянку в
цілому для здійснення підприємницької
діяльності; включення Щолкінською
міською радою в Порядок розміщення
тимчасових споруд для здійснення
підприємницької діяльності в м.
Щолкіно пунктів 3.35-3.38 фактично є
створення механізму надання землі у
користування підприємцям в обхід
проведення аукціонів; судом першої
інстанції при прийнятті постанови не
перевірені вказані доводи прокурора та
не надано їм належної оцінки, що також є
порушенням вимог процесуального
закону, зокрема ст.ст. 2, 9, 86, 159 КАС
України щодо справедливого,
всебічного, повного, об'єктивного
розгляду адміністративної справи та
прийняття за результатами розгляду
законного та обґрунтованого судового
рішення; висновок суду, що позовні
вимоги прокурора передчасні, оскільки
закріплення вказаних положень
стосується можливих порушень з боку
органів місцевої влади або суб'єктів
підприємницької діяльності при
укладанні договорів сервітуту в
майбутньому, є також помилковим та
таким, що суперечить вищенаведеним
нормам матеріального права; висновки
суду також, суперечать положенням ст.
ст. 8, 13, 19, 41 Конституції України, право
на землю здобувається та реалізується
громадянами та суб'єктами
господарської діяльності (юридичними
та фізичними особами) винятково
відповідно до закону; оскаржене
рішення ради є таким, що суперечить
нормам Конституції України, діючого
законодавства України та, як наслідок
порушує права та інтереси держави.

В судове засідання, призначене на 09.10.2013
прокурор та відповідач явку
уповноважених представників не
забезпечили, про дату, час та місце
апеляційного розгляду повідомлені
належним чином та своєчасно, до початку
судового засідання від відповідача
надійшло заперечення на апеляційну
скаргу (вх. № 2684 від 17.02.2014).

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

Суд, керуючись положеннями пункту 2
частини першої статті 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, визнав за можливе перейти до
письмового провадження по справі.

Розглянувши справу в порядку статей 195,
197 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів
встановила наступне.

16.02.2012 Рішенням № 27 Щолкінської міської
ради 21 сесії 6 скликання «Про
затвердження Порядку розміщення
тимчасових споруд для здійснення
підприємницької діяльності на
території м. Щолкіне», затверджено
Порядок розміщення тимчасових споруд
для здійснення підприємницької
діяльності на території м. Щолкіне
(далі - Порядок). (арк. с. 9- -13).

Згідно з п.п. 3.35 Порядку у випадку
відсутності у суб'єкта підприємницької
діяльності державного акту на право
власності на земельну ділянку або на
право постійного користування
земельною ділянкою або угоди оренди
такої земельної ділянки міська рада
укладає з таким СПД в десятиденний
термін з дня прийняття передбаченого
пунктом 3.7. цього Порядку рішення
договір особистого термінового
сервітута в порядку, визначеному
законодавством.

П.п. 3.36 Порядку передбачає, що термін
розміщення Тимчасової споруди
торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення для здійснення
підприємницької діяльності не може
перевищувати термін дії договору
оренди земельної ділянки або договору
особистого термінового сервітуту.

Відповідно до п. п. 3.37 Порядку, умови
договору особистого термінового
сервітута визначаються Щолкінською
міською радою. Розмір плати за таким
договором не може перевищувати розмір
орендної плати для цієї земельної
ділянки.

Згідно п.п. 3.38 Порядку у разі зміни
власника Тимчасової споруди
торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення для здійснення
підприємницької діяльності
виконавчого комітету Щолкінської
міської ради вносить зміни до рішення
щодо розміщення Тимчасової споруди
торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення для здійснення
підприємницької діяльності , а відділ з
питань містобудування та архітектури
виконкому міської ради вносить зміну в
паспорт прив'язки НД. При цьому договір
особистого строкового сервітуту
переоформляється на нового власника
відповідно до чинного законодавства.

17.07.2013 Виконавчий комітет Щолкінської
міської ради за запитом в.о. прокурора
Ленінського району АР Крим про
підстави надання земельних ділянок ФОП
ОСОБА_2 (закусочна «ІНФОРМАЦІЯ_1») і ФОП
ОСОБА_3 (закусочна«ІНФОРМАЦІЯ_2»)
повідомив, що Рішеннями виконавчого
комітету Щолкінської міської ради від
27.12.2012 № 23 і 24 ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3
відповідно дано згоду оформити паспорт
прив'язки комплексу тимчасових споруд.
Після виготовлення паспортів прив'язки
рішеннями 38 сесії 6 скликання
Щолкінської міської ради від 21.02.2013
дозволено ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2
укласти з міською радою договір про
встановлення особистого строкового
платного сервітуту під тимчасовою
спорудою для здійснення
підприємницької діяльності (арк. с. 8).

26.09.2013 Рішенням № 10 Щолкінської
міської ради 45 сесії 6 скликання «Про
розгляд подання прокурора Ленінського
району АР Крим вих. № 57-1741 від 22.07.2013»
відхилено подання прокурора
Ленінського району АРК вих. № 57-1741 від
22.07.2013 про усунення порушень Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», Земельного кодексу України
та Цивільного кодексу України щодо
скасування пп.3.35 - 3.38 Порядку
розміщення тимчасових споруд для
здійснення підприємницької
діяльності, затвердженого рішенням 21
сесії 6 скликання Щолкінської міської
ради № 27 від 16.02.2012 (арк.с.7).

24.10.2013 позивач звернувся з
адміністративним позовом до
Ленінського районного суду про
визнання противоправними та
скасування частини пунктів: п.п. 3.35 - 3.38
правил розміщення тимчасових споруд,
затверджених рішенням 21 сесії 6
скликання, мотивуючи свої вимоги тим,
що рішенням № 27 від 16.02.2012 Щолкінської
міської ради був затверджений «Порядок
розміщення тимчасових споруд для
здійснення підприємницької діяльності
на території м. Щолкіне» з порушенням
норм чинного законодавства. (арк. с. 1-5).

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правову оцінку обставин у
справі та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, з наступних підстав.

Предметом спору є акт нормативно -
правового характеру органу місцевого
самоврядування. Однак позов
пред'явлений прокурором без
дотримання статті 171 КАС України і
відповідно розглянутий судом без
застосування особливостей провадження
у справах щодо оскарження
нормативно-правових актів органів
виконавчої влади, Верховної Ради
Автономної Республіки Крим, органів
місцевого самоврядування та інших
суб'єктів владних повноважень

Правовідносини сторін регулюються
Конституцією України, Земельним
кодексом України від 25.10.2001, № 2768-III " (у
редакції на час виникнення спірних
відносин), Цивільним Кодексом України
(у редакції на 01.01.2012).

Суд першої інстанції здійснив аналіз
діючого законодавства України та
дійшов вірного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Статтею 13 Конституції України
визначено, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Згідно зі статтею 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові та службові особи зобов'язані
діяти на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту в статті 12
Земельного кодексу України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить: надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу.

Статтею 83 Земельного кодексу України
передбачено, що землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю. У комунальній власності
перебувають усі землі в межах
населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Стаття 98 Земельного кодексу України
встановлює, що право земельного
сервітуту - це право власника або
землекористувача земельної ділянки на
обмежене платне або безоплатне
користування чужою земельною ділянкою
(ділянками). Земельні сервітути можуть
бути постійними і строковими.
Встановлення земельного сервітуту не
веде до позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Відповідно до статті 99 Земельного
Кодексу України власники або
землекористувачі земельних ділянок
можуть вимагати встановлення таких
земельних сервітутів: а) право проходу
та проїзду на велосипеді; б) право
проїзду на транспортному засобі по
наявному шляху; в) право прокладання та
експлуатації ліній електропередачі,
зв'язку, трубопроводів, інших лінійних
комунікацій; г) право прокладати на
свою земельну ділянку водопровід із
чужої природної водойми або через чужу
земельну ділянку; ґ) право відводу води
зі своєї земельної ділянки на сусідню
або через сусідню земельну ділянку; д)
право забору води з природної водойми,
розташованої на сусідній земельній
ділянці, та право проходу до природної
водойми; е) право поїти свою худобу із
природної водойми, розташованої на
сусідній земельній ділянці, та право
прогону худоби до природної водойми; є)
право прогону худоби по наявному шляху;
ж) право встановлення будівельних
риштувань та складування будівельних
матеріалів з метою ремонту будівель та
споруд; з) інші земельні сервітути.

Згідно з частиною другою статті 100
Земельного кодексу України, земельний
сервітут може бути встановлений
договором між особою, яка вимагає його
встановлення, та власником
(володільцем) земельної ділянки.

Частина третя статті 101 Земельного
Кодексу України передбачає, що
Власник, землекористувач земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, має право вимагати
від осіб, в інтересах яких встановлено
земельний сервітут, плату за його
встановлення, якщо інше не передбачено
законом.

Згідно з частиною першою статті 116
Земельного кодексу України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно зі статтею 122 Земельного Кодексу
України сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з частиною першою статті 319
Цивільного Кодексу України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Стаття 401 Цивільного Кодексу України
передбачає, що право користування
чужим майном (сервітут) може бути
встановлене щодо земельної ділянки,
інших природних ресурсів (земельний
сервітут) або іншого нерухомого майна
для задоволення потреб інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
способом. Сервітут може належати
власникові (володільцеві) сусідньої
земельної ділянки, а також іншій,
конкретно визначеній особі (особистий
сервітут).

Згідно зі статтею 402 Цивільного Кодексу
України, сервітут може бути
встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду. Земельний
сервітут може бути встановлений
договором між особою, яка вимагає його
встановлення, та власником
(володільцем) земельної ділянки.
Договір про встановлення земельного
сервітуту підлягає державній
реєстрації в порядку, встановленому
для державної реєстрації прав на
нерухоме майно. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту.

Згідно листа Державної інспекції з
контролю за використанням і охороною
земель, від 02.11.2004 № 6-10-1071/727 "Щодо
порядку встановлення земельних
сервітутів" п. "з" ст. 99 Земельного
кодексу України (інші земельні
сервітути) означає, що наведений вище
перелік видів земельних сервітутів не
є вичерпним. Зацікавлена сторона
вправі вимагати встановлення на її
користь іншого виду сервітуту щодо
чужої земельної ділянки, виходячи із
конкретних потреб та існування
недоліків земельної ділянки, для
використання якої необхідно
встановлення сервітуту. Зокрема,
можливі такі види земельних
сервітутів, які полягають у будь-якому
обмеженні власника обтяженої
земельної ділянки у праві користуванні
нею: обмеження або заборона забудови,
обмеження насаджень, обмеження
господарського використання земельної
ділянки тощо. Необхідно зазначити, що
встановлення земельного сервітуту не
повинно виходити за межі цільового
призначення земельної ділянки, щодо
якої він встановлений. Щодо
правомірності встановлення земельного
сервітуту на право забудови чужої
земельної ділянки повідомлено , що
такий сервітут не може
встановлюватися, оскільки це
передбачено іншим видом речового права
на чуже майно - суперфіцієм (арк. с. 47).

Судом першої інстанції вірно
зазначено, що рішенням № 27 від 16.02.2012
Щолкінської міської ради був
затверджений «Порядок розміщення
тимчасових споруд для здійснення
підприємницької діяльності на
території м. Щолкіне» п.п. 3.35 спірного
положення передбачає, що у випадку
відсутності у суб'єкта
підприємницької діяльності права
власності або користування земельною
ділянкою з ним Щолкінська міська рада
укладає договір строкового сервітуту у
порядку передбаченому законодавством,
але таке формування не суперечить будь
яким чином законодавству, оскільки за
своїм змістом встановлює для суб'єкта
господарювання та органу місцевого
самоврядування обов'язок укладення
договору сервітуту відповідно до
законодавства.

За таких обставин, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що законодавством
передбачена можливість укладення
договорів сервітуту, що вказано у
статті 402 Цивільного кодексу України,
статті 98 Земельного Кодексу України.
Вимоги позивача, за своїм змістом,
стосуються майбутніх можливих
порушень з боку органів місцевої влади
або суб'єктів підприємницької
діяльності при укладанні договорів
сервітуту. Але в самому пункті вказано,
що положення вимагає дотримання вимог
законодавства, а тому суд не може
визнати незаконним пункт положення
який вимагає дотримання вимог
законодавства взагалі, а не в якомусь
конкретному випадку. Інші оскаржені
пункти стосуються строку дії договорів
та випадків зміни сторони договору,
ґрунтуються за своїм змістом на тому,
що сам договір сервітуту буде
укладений відповідно до вимог
законодавства.

Стаття 171 КАСУ встановлює
особливості провадження у справах щодо
оскарження нормативно-правових актів
органів виконавчої влади, Верховної
Ради Автономної Республіки Крим,
органів місцевого самоврядування та
інших суб'єктів владних повноважень,
згідно якої правила цієї статті
поширюються на розгляд
адміністративних справ щодо:

- законності (крім конституційності)
постанов та розпоряджень Кабінету
Міністрів України, постанов Верховної
Ради Автономної Республіки Крим;

- законності та відповідності правовим
актам вищої юридичної сили
нормативно-правових актів міністерств,
інших центральних органів виконавчої
влади, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевих державних
адміністрацій, органів місцевого
самоврядування, інших суб'єктів
владних повноважень.

Право оскаржити
нормативно-правовий акт мають особи,
щодо яких його застосовано, а також
особи, які є суб'єктом правовідносин, у
яких буде застосовано цей акт.

У разі відкриття провадження в
адміністративній справі щодо
оскарження нормативно-правового акта
суд зобов'язує відповідача
опублікувати оголошення про це у
виданні, в якому цей акт був або мав
бути офіційно оприлюднений.

Оголошення повинно містити вимоги
позивача щодо оскаржуваного акта,
реквізити нормативно-правового акта,
дату, час і місце судового розгляду
адміністративної справи.

Оголошення має бути опубліковано
не пізніш як за сім днів до судового
розгляду.

Якщо оголошення опубліковано
своєчасно, вважається, що всі
заінтересовані особи належним чином
повідомлені про судовий розгляд
справи. Скарги на судові рішення в цій
справі таких осіб, якщо вони не брали
участі у справі, залишаються без
розгляду.

Адміністративна справа щодо
оскарження нормативно-правових актів
вирішується протягом розумного строку,
але не пізніше одного місяця після
відкриття провадження у справі. У
виняткових випадках з урахуванням
особливостей розгляду справи суд
ухвалою може продовжити строк розгляду
справи, але не більш як на один місяць.

Суд може визнати
нормативно-правовий акт незаконним чи
таким, що не відповідає правовому акту
вищої юридичної сили, повністю або в
окремій його частині.

Якщо у процесі розгляду справи щодо
нормативно-правового акта виявлено
незаконність або невідповідність
правовому акту вищої юридичної сили
інших правових актів чи їх окремих
положень, крім тих, щодо яких відкрито
провадження в адміністративній справі,
які впливають на прийняття постанови у
справі, суд визнає такі акти чи їх
окремі положення незаконними або
такими, що не відповідають правовому
акту вищої юридичної сили.

Резолютивна частина постанови суду
про визнання нормативно-правового акта
незаконним або таким, що не відповідає
правовому акту вищої юридичної сили, і
про визнання його нечинним невідкладно
публікується відповідачем у виданні, в
якому його було офіційно оприлюднено,
після набрання постановою законної
сили.

Статтею 11 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.
Кожна особа, яка звернулася за судовим
захистом, розпоряджається своїми
вимогами на свій розсуд, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Так, позовом у процесуальному сенсі є
звернення до суду з вимогою про захист
своїх прав та інтересів, який
складається з двох елементів предмет
позову і підстава позову. Предметом
позову, як вимоги про захист порушеного
чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу, є те,
що конкретно вимагає позивач обравший
спосіб захисту цього права чи інтересу,
що є змістом вимоги.

Підстави позову - це факти, які
обґрунтовують вимогу про захист права
чи законного інтересу. До підстав
позову входять лише юридичні факти,
тобто ті, з якими норми матеріального
права пов'язують виникнення, зміну чи
припинення прав та обов'язків суб'єктів
спірного матеріального
правовідношення.

У судової колегії, при викладених
обставинах, відсутні підстави для
зміни предмету позовних вимог, так як
принцип диспозитивності означає, що
процес розгляду адміністративного
спору виникає, як правило, з ініціативи
зацікавлених осіб і суд вирішує тільки
ті вимоги по суті спору, про вирішення
яких клопочуть сторони, і суд не може
вийти за межі цих вимог. Дії
адміністративного суду залежать від
вимог позивача і заперечень
відповідача, адміністративний суд
вирішує справу в обсязі заявлених
сторонами вимог. Як правило, спосіб
захисту визначається у матеріальному
праві: стаття 16 Цивільного кодексу
України, стаття 20 Господарського
кодексу України.

Обраний прокурором спосіб захисту
права не може бути використаний при
розгляді цього спору та такий позов не
може бути задоволений, оскільки згідно
зі статтею 20 Господарського кодексу
України, статтею 16 Цивільного кодексу
України та статтями 105, 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
способи захисту права є видами
матеріально-правових вимог, які може
заявити особа в суді. Разом з тим,
законодавство не встановлює, що
будь-який з цих способів захисту права
може бути використаний під час
будь-якого судового розгляду. Позовні
(матеріально-правові) вимоги повинні
відповідати суті правопорушення, якщо
воно наявне. Обраний спосіб захисту
права має кореспондувати з характером
допущеного невизнання, оспорювання або
порушення права. У відносинах між
позивачем та відповідачем судова
колегія не виявила будь-якого
порушення права позивача, якому
кореспондує обраний ним спосіб захисту
права.

За таких обставин відсутні підстави
для задоволення позовних вимог.

Правова оцінка, яку суд першої
інстанції надав обставинам справи, не
суперечить вимогам процесуального і
матеріального права, а доводи
апеляційної скарги щодо їх
неправильного застосування є
необґрунтованими.

Судове рішення є законним і
обґрунтованим й не може бути скасовано
з підстав, що наведені в апеляційній
скарзі.

На підставі викладеного, судова
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції - без змін.

Керуючись частиною третьою статті 24,
статтями 160, 167, 171 частиною першою
статті 195, статтею 197, пунктом 1 частини
першої статті 198, статтею 200, пунктом 1
частини першої статті 205, статтями 206, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу
Заступника прокурора АР Крим на
постанову Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 02.12.13 у
справі № 111/4166/13-а залишити без
задоволення.

2. Постанову Ленінського
районного суду Автономної Республіки
Крим від 02.12.13 у справі № 111/4166/13-а
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі
згідно з частиною п'ятою статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Ухвалу може бути оскаржено в
порядку статті 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України, згідно з якою касаційна скарга
на судові рішення подається
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
Г.П.Ілюхіна

Судді підпис С.Ю.
Яковенко

підпис М.В. Кукта

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
Г.П.Ілюхіна