Справа № 826/15866/13-а
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 лютого 2014 року 10:32 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Погрібніченка І.М.,
при секретарі судового засідання Хилі
І.В. за участю представників: позивача -
Нечай О.Ф., Терещенко Т.М., відповідача -
Фатьянова Р.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справуза позовом
Публічного акціонерного товариства
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центральний офіс з
обслуговування великих платниківпро
визнання неправомірним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 16
На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 12 лютого 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
04 жовтня 2013 року до Окружного
адміністративного суду м. Києва
звернулось Публічне акціонерне
товариство «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» (далі -
ПАТ «Промінвестбанк», позивач) з
адміністративним позовом до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центральний офіс з
обслуговування великих платників (далі
- відповідач) про визнання
неправомірним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 16
Під час розгляду справи
представники позивача позовні вимоги
підтримали та просили їх задовольнити.
Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що оскільки позивачем були виконані
всі положення чинного законодавства
щодо підтвердження правомірності
включення витрат, понесених при
відступленні права вимоги за
договорами від 24 червня 2011 року №
15-94/70-2135/11 та № 15-94/70-2127/11, у органу
доходів і зборів були відсутні
підстави для зменшення суми від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 27 751 448, 00
грн. спірним податковим
повідомленням-рішенням.
Представник відповідача проти
задоволення адміністративного позову
В обґрунтування своїх заперечень
відповідач посилається на те, що
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення прийняте на
підставі та у відповідності до норм
податкового законодавства, а тому
просить суд відмовити в задоволенні
позовних вимог. На його думку, укладені
між позивачем та ТОВ «Донагролюкс»
договори відступлення права вимоги є
за своєю суттю договорами факторингу.
Такі договори не могли бути укладені
позивачем з юридичними особами, які не
є фінансовими або банківськими
установами та особами, які мають право
здійснювати факторингові операції. На
думку контролюючого органу, ці
договори суперечать інтересам держави
і суспільства, а тому є нікчемними,
оскільки на їх підставі позивачем
незаконно сформовані витрати
операційної діяльності.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення їх представників, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -
Публічне акціонерне товариство
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» (код
банківської установи 00039002, код банку
300012) є правонаступником прав та
зобов'язань Акціонерного
промислово-інвестиційного банку
(закритого акціонерного товариства),
створеного рішенням установчих зборів
засновників від 28 квітня 1992 року та
зареєстрованого Національним банком
України 26 серпня 1992 року за
реєстраційним № 125. Зареєстровано ЗАТ
«Акціонерний промислово-інвестиційний
банк» Шевченківською районною у м.
Києві державною адміністрацією від 26
зміною найменування юридичної особи
здійснено перереєстрацію юридичної
особи ПАТ «Акціонерний
промислово-інвестиційний банк» від 13
ПАТ «Промінвестбанк» взято на
податковий облік в Спеціалізованій
державній податковій інспекції у м.
Києві по роботі з великими платниками
податків відповідно до довідки про
взяття на облік платника податків від 23
квітня 2002 року за № 235.
Згідно з свідоцтва від 17 вересня 2009
року № 100244175 позивач є платником
податку на додану вартість
(індивідуальний податковий номер
Міжрегіональним головним управлінням
Міндоходів - Центральний офіс з
обслуговування великих платників на
підставі направлень від 23 травня 2013
року № 513, № 514, № 515, № 516, № 517, № 518, № 519,
№ 520, згідно із підпунктом 20.1.4 пункту 20.1
статті 20 та пункту 82.1 статті 82
Податкового кодексу України проведено
виїзну планову перевірку ПАТ
«Промінвестбанк» з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01 січня 2010
року по 31 грудня 2012 року, за
результатами якої складено акт від 28
серпня 2013 року № 1045/43-20/00039002.
Під час проведення перевірки
податковим органом встановлено,
зокрема, порушення позивачем вимог
пункту 138.1 статті 138 та пункту 153.5 статті
153 Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування за договорами
відступлення права вимоги.
04 вересня 2013 року ПАТ «Промінвестбанк»
подано до податкового органу письмові
заперечення № 640-08-01-1/04 на акт перевірки
від 28 серпня 2013 року № 1045/43-20/00039002, за
результатами розгляду яких відповідач
рішенням від 11 вересня 2013 року №
6395/10/43-222 висновки, викладені в акті
перевірки залишив без змін.

16 вересня 2013 року на підставі акту
перевірки від 28 серпня 2013 року №
1045/43-20/00039002 Міжрегіональним головним
управлінням Міндоходів - Центральний
офіс з обслуговування великих
платників прийнято податкове
повідомлення-рішення № , яким
згідно із пунктом 54.3 та пунктом 58.1
статті 58 Податкового кодексу України
за порушення пункту 138.1 статті 138 та
пункту 153.5 статті 153 Податкового
кодексу України ПАТ «Промінвестбанк»
зменшено суму від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток у розмірі 27 751 448, 00 грн.

Незгода з вказаним податковим
повідомленням-рішенням відповідача
обумовила звернення позивача до суду з
адміністративним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України надані сторонами докази та
пояснення, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
Окружний адміністративний суд міста
Києва не погоджується з доводами ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»,
виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З 01 січня 2011 року законодавчим
актом, який регулює відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, зокрема, визначає вичерпний
перелік податків та зборів, що
справляються в Україні, та порядок їх
адміністрування, платників податків та
зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства, є
Податковий кодекс України.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

В силу вимог пункту 44.2 статті 44
Податкового кодексу України для
обрахунку об'єкта оподаткування
платник податку на прибуток
використовує дані бухгалтерського
обліку щодо доходів та витрат з
врахуванням положень цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Водночас, пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
Податкового кодексу України
передбачено, що витрати операційної
діяльності включають:

- собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку;

- витрати банківських установ, до яких
відносяться:

а) процентні витрати за
кредитно-депозитними операціями, в
тому числі за кореспондентськими
рахунками та коштами до запитання,
цінними паперами власного обігу;

б) комісійні витрати, в тому числі за
кредитно-депозитними операціями,
розрахунково-касове обслуговування,
інкасацію та перевезення цінностей,
операціями з цінними паперами,
операціями на валютному ринку,
операціями з довірчого управління;

в) від'ємний результат (збиток) від
операцій з купівлі/продажу іноземної
валюти та банківських металів;

г) від'ємне значення курсових різниць
від переоцінки активів та зобов'язань у
зв'язку зі зміною офіційного курсу
національної валюти до іноземної
валюти відповідно до підпункту 153.1.3
пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу;

ґ) суми страхових резервів, сформованих
у порядку, передбаченому статтею 159
цього Кодексу;

д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб;

е) витрати з придбання права вимоги на
виконання зобов'язань у грошовій формі
за поставлені товари чи надані послуги
(факторинг);

є) витрати, пов'язані з реалізацією
заставленого майна;

ж) інші витрати, прямо пов'язані зі
здійсненням банківських операцій та
наданням банківських послуг;

з) інші витрати, передбачені цим
розділом.

При цьому, порядок оподаткування
операцій з відступлення права вимоги
встановлено п. 153.5 ст. 153 Податкового
кодексу України.

Зокрема, вказаною статтею встановлено,
що з метою оподаткування платник
податку веде облік фінансових
результатів операцій від проведення
операцій з продажу (передачі) або
придбання права вимоги зобов'язань у
грошовій формі за поставлені товари,
виконані роботи чи надані послуги
третьої особи, зобов'язань за
фінансовими кредитами, а також за
іншими цивільно-правовими договорами.

При першому відступленні зобов'язань
витрати, понесені платником податку -
першим кредитором, визначаються в
розмірі договірної (контрактної)
вартості товарів, робіт, послуг, за
якими виникла заборгованість, за
фінансовими кредитами - у розмірі
заборгованості за даними
бухгалтерського обліку на дату
здійснення такого відступлення
відповідно до вимог цього Кодексу, а за
іншими цивільно-правовими договорами -
у розмірі фактичної заборгованості, що
відступається. До складу доходів
включається сума коштів або вартість
інших активів, отримана платником
податку - першим кредитором від такого
відступлення, а також сума його
заборгованості, яка погашається, за
умов, що така заборгованість була
включена до складу витрат згідно з
вимогами цього Закону.

Якщо доходи, отримані платником
податку від наступного відступлення
права вимоги зобов'язань третьої особи
(боржника) або від виконання вимоги
боржником, перевищують витрати,
понесені таким платником податку на
придбання права вимоги зобов'язань
третьої особи (боржника), отриманий
прибуток включається до складу доходу
платника податку.

Якщо витрати, понесені платником
податку на придбання права вимоги
зобов'язань третьої особи (боржника),
перевищують доходи, отримані таким
платником податку від наступного
відступлення права вимоги зобов'язань
третьої особи (боржника) або від
виконання вимоги боржником, від'ємне
значення не включається до складу
витрат або у зменшення отриманих
прибутків від здійснення інших
операцій з продажу (передачі) або
придбання права вимоги зобов'язань у
грошовій формі за поставлені товари чи
надані послуги третьої особи.

Як вбачається з матеріалів
адміністративної справи, 24 червня 2013
року між філією Головного управління
ПАТ «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» в
Донецькій області та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«ДОНАГРОЛЮКС» укладено договори про
відступлення права вимоги № 15-94/70-2127/11
(сума відшкодування позивачу склала 14
000 000, 00 грн.) та № 15-94/70-2135/11 (сума
відшкодування позивачу склала 5 100 000, 00
грн.) за Кредитним договором про
відкриття кредитної лінії № 15-93/19-3786/07
від 05 вересня 2007 року, з внесеними
змінами до нього договорами від 28.09.2007
року № 15-93/19-3786/07-1, від 03.10.2007 року №
15-93/19-3786/07-2, від 29.12.2008 року № 15-93/19-3786/07-3,
від 01.09.2010 року № 15-93/19-3786/07-4 та за
Кредитним договором про відкриття
мультивалютної кредитної лінії №
15-93/16-741/08 від 04.03.2008 року, з внесеними
змінами до нього договорами від 13.05.2008
року № 15-93/16-741/08/2, від 13.04.2010 року №
15-93/16-741/08/3, від 27.05.2010 року № 15-93/16-741/08/4.

Зокрема, згідно договору № 15-94/70-2127/11 до
ТОВ «ДОНАГРОЛЮКС» перейшло право
вимоги від боржника (ТОВ «СК
«Інжиніринг») належного та реального
виконання обов'язків на загальну суму 19
235 024, 00 грн., а відповідно до договору №
15-94/70-2135/11 право вимоги від боржника (ТОВ
«Вентфасад») - на загальну суму 8 502 138, 70
грн.

З наданих під час розгляду вказаної
справи копії декларацій з податку на
прибуток встановлено, що позивачем
вищевказані операції було відображено
у податковому обліку банківської
установи у ІІ кварталі 2011 року та ІІ-ІІІ
кварталі 2011 року, а саме:

- у рядку 0.27 «Доходи від відступлення
права вимоги боргу третьої особи або
виконання вимоги боржником
(факторингу) згідно з п. 153.5 ст. 153 ПК
України у загальному розмірі 19 100 000,
00 грн.;

- у рядку 05.7 «Витрати з придбання права
вимоги на виконання зобов'язань у
грошовій формі за постановлені товари
чи надані послуги (факторинг) у
загальному розмірі 27 737 163, 00 грн.

З приводу встановлених під час
розгляду справи фактів, суд зазначає,
що як передбачено пунктом 153.5 статті
153 Податкового кодексу України з
метою оподаткування платник податку
веде облік фінансових результатів
операцій від проведення операцій з
продажу (передачі) або придбання права
вимоги зобов'язань у грошовій формі за
поставлені товари, виконані роботи чи
надані послуги третьої особи,
зобов'язань за фінансовими кредитами, а
також за іншими цивільно-правовими
договорами.

Зі змісту наведеної норми випливає, що
особливий порядок податкового обліку з
податку на прибуток запроваджено для
операцій з продажу окремого об'єкту -
права вимоги.

В свою чергу, поняття "продаж" у
Податковому кодексі України
застосовується для цілей ведення
податкового обліку з податку на
прибуток виключно для регулювання
операцій з продажу або товарів, або
результатів робіт чи послуг.

Тому правова кваліфікація операції з
продажу права вимоги потребує
з'ясування належності права вимоги як
об'єкту такої операції до однієї з
категорій - товарів, робіт або послуг.

Згідно з підпунктом 14.1.244 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
товари - це матеріальні та
нематеріальні активи, у тому числі
земельні ділянки, земельні частки (паї),
а також цінні папери та деривативи, що
використовуються у будь-яких
операціях, крім операцій з їх випуску
(емісії) та погашення.

З наведеного визначення випливає, що
будь-які матеріальні та нематеріальні
активи для цілей оподаткування
визнаються товаром.

При цьому поняття "активи" відповідно
до підпункту 14.1.2 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
вживаються у значенні, наведеному в
Законі України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні".

Згідно зі статтею 2 зазначеного
Закону під активами розуміються
ресурси, контрольовані підприємством у
результаті минулих подій, використання
яких, як очікується, приведе до
отримання економічних вигод у
майбутньому.

Право вимоги як майновий об'єкт цілком
відповідає законодавчо встановленим
критеріям, що використовуються для
позначення поняття активу. Такий об'єкт
виникає в результаті минулих подій, а
від його використання очікується
вигода у вигляді його погашення
коштами чи в інший спосіб (у
розглядуваній справі - через сплату
позичальниками боргу разом із
нарахованими на нього процентами).

Тому, відступаючи право вимоги за
фінансовими кредитами, банк вчиняє
операцію зі своїми активами.

Поряд із цим, у підпункті 14.1.255 пункту
14.1 статті 14 Податкового кодексу
України окремо визначено поняття
відступлення права вимоги. Відповідно
до зазначеної норми, це операція з
переуступки кредитором прав вимоги
боргу третьої особи новому кредитору з
попередньою або наступною
компенсацією вартості такого боргу
кредитору або без такої компенсації.

Проте термінологічне відокремлення
поняття відступлення права вимоги не
свідчить про відмінність його правової
природи для цілей оподаткування
податком на прибуток від операцій з
продажу товарів.

Операції з відступлення права вимоги
вирізняються поряд із іншими
операціями з продажу товарів, оскільки
законодавчо передбачено різні порядки
формування витрат і доходів для
визначення об'єкту оподаткування
податком на прибуток.

Так, за загальним правилом витрати та
доходи від операцій з продажу товарів
регулюються правилами статей 136 - 139
Податкового кодексу України. Водночас,
доходи та витрати за операціями з
продажу такого різновиду товару, як
право вимоги визначаються згідно з
приписами пункту 153.5 статті 153
Податкового кодексу України. Саме для
розмежування відповідних операцій, а
отже, правил визначення доходів і
витрат за ними, поняття відступлення
права вимоги має окреме визначення в
Податковому кодексі України.

Зважаючи на викладене, системне
тлумачення норм Податкового кодексу
України не дозволяє вважати
відступлення права вимоги для цілей
обліку з податку на прибуток окремою
господарською операцією, відмінною від
продажу товарів. Натомість така
операція є в розумінні пункту 153.5
статті 153 Податкового кодексу України
різновидом операції з продажу товарів.
Причому продавцем відповідних товарів
є особа, що відступає право вимоги за
компенсацію.

За обставинами розглядуваної справи
такою особою є ПАТ «Промінвестбанк».

Враховуючи викладене вище, суд
погоджується з доводами позивача, що
укладені вище господарські операції є
операціями з відступлення права
вимоги, а не договором факторингу, як
зазначає відповідач.

Вказана позиція викладена також в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 19.11.2013 року № К/800/17433/13.

Водночас, при вирішенні вказаної
справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України
передбачено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток
навіть за наявності формально
складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

А тому судам належить звертати
особливу увагу на дослідження обставин
реальності здійснення господарських
операцій платника податку, на підставі
яких таким платником були сформовані
дані податкового обліку. При цьому
приймати на підтвердження даних
податкового обліку можна лише
достовірні первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

При цьому, відповідно до вказаного в
обов'язковому порядку необхідно
досліджувати наявність господарської
мети при вчиненні відповідних дій
платника податку.

Вказана позиція викладена в листі
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.

Зі змісту ст.ст. 509-519 Цивільного кодексу
України вбачається, що метою договорів
про відступлення права вимоги у даних
правовідносинах є передання права
вимоги іншій особі (ТОВ «Донагролюкс»)
за кредитними договорами, укладеними
позивачем шляхом заміни сторони
зобов'язання.

З метою перевірки господарської мети у
зобов'язаннях по вказаним вище
договорам судом з власної ініціативи
вживалися заходи необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі.

Так, ухвалою від 10 грудня 2013 року було
витребувано від ТОВ «Донагролюкс»
належним чином засвідчені документи,
що свідчать про діяльність останнього,
спрямовану на стягнення
заборгованості за Кредитним договором
про відкриття кредитної лінії від 05
вересня 2007 року № 15-93/19-3786/07, з внесеними
змінами до нього договорами від 28
вересня 2007 року № 15-93/19-3786/07-1, від 03
жовтня 2007 року № 15-93/19-3786/07-2, від 29
грудня 2008 року № 15-93/19-3786/07-3, від 01
вересня 2010 року № 15-93/19-3786/07-4 та за
Кредитним договором про відкриття
мультивалютної кредитної лінії від 04
березня 2008 року № 15-93/16-741/08, з внесеними
змінами до нього договорами від 13
травня 2008 року № 15-93/16-741/08/2, від 13 квітня
2010 року № 15-93/16-741/08/03, від 27 травня 2010
року № 15-93/16-741/08/4.

На виконання вимог вказаної вище
ухвали ТОВ «Донагролюкс» було
надіслано на адресу суду письмові
пояснення, відповідно до яких
зазначене підприємство не проводило
ніякої діяльності, спрямованої на
стягнення заборгованості з ТОВ
«Вентафасад». Додаткового
підприємство повідомило про укладання
договору про відступлення права вимоги
від 03 жовтня 2011 року № 03/10, відповідно
до якого ТОВ «Донагролюкс» було
відступлено право вимоги на користь
ТОВ «МАРМОРОКБУД», ціна договору
складає 5 100 000, 00 грн.

Водночас, щодо іншого договору про
відступлення права вимоги ТОВ
«Донагролюкс» суду не надало жодної
інформації.

Суд звертає увагу на той факт, що ціна
договору відступлення права вимоги,
укладеного між позивачем та ТОВ
«Донагролюкс» є ідентичною ціні
договору про відступлення права
вимоги, укладеного між ТОВ
«Донагролюкс» та ТОВ «МАРМОРОКБУД», а
жодні заходи, спрямовані на стягнення
заборгованості, тобто належного
виконання зобов'язань ТОВ «СК
«Інжиніринг» та ТОВ «Вентафасад»,
контрагентом позивача не
здійснювалися.

Окрім цього, з наданих позивачем
доказів вчинення дій щодо стягнення
заборгованості за Кредитним договором
про відкриття кредитної лінії від 05
вересня 2007 року № 15-93/19-3786/07 та
Кредитним договором про відкриття
мультивалютної кредитної лінії від 04
березня 2008 року № 15-93/16-741/08 було надано
суду лише копії звітів про незалежну
оцінку майнових прав - прав вимоги за
кредитним договором від 05 вересня 2007
року № 15-93/19-3786/07, укладеного між ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» та ТОВ
«Вентафасад» та за кредитним договором
№ 15-93/16-741/08 від 04 березня 2008 року,
укладеного між ПАТ «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» та ТОВ «СК «Інжиніринг», а також
вимоги про сплату заборгованості.
Інших доказів, в тому числі і щодо
примусового стягнення заборгованості
з ТОВ «Вентафасад», ТОВ «СК
«Інжиніринг», звернення стягнення на
заставлене майно, позивачем надано не
було, а відповідних заходів з пояснень
його представників не вживалося.

Враховуючи викладене вище, суд
приходить до переконання, що укладені
позивачем з ТОВ «Донагролюкс» договори
про відступлення права вимоги були
вчинені лише з метою зменшення об'єкту
оподаткування податком на прибуток,
без настання жодних правових
наслідків, що обумовлені ними.

А отже, висновки викладені в акту
перевірки щодо порушення позивачем
вимог п. 138.1 ст. 138, п. 153.5 ст. 153
Податкового кодексу України в частині
завищення витрат, що враховуються при
обчислені об'єкта оподаткування за
договорами відступлення права вимоги
на загальну суму 27 737 163, 00 грн.
знайшли своє підтвердження під час
розгляду вказаної справи, а тому, суд
приходить висновку, що оскаржуване
податкове повідомлення-рішення від 16
вересня 2013 року № ґрунтується на
нормах чинного законодавства та
скасуванню не підлягає.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого: суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть
участь у справі. Суд може запропонувати
надати додаткові докази або
витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи
позивача були спростовані.

Натомість, відповідачем доведено
правомірність прийнятого ним рішення.

Враховуючи вищезазначене, суд
всебічно, повно та об'єктивно, за
правилами, встановленими ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази та заслухавши пояснення
представників сторін по справі, вважає,
що позовні вимоги є необґрунтованими, а
тому у задоволенні адміністративного
позову слід відмовити.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відшкодування судового збору
позивачу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. ст. 158-163,
ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного
позову Публічного акціонерного
товариства «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 КАС України, шляхом подання через
суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 17.02.2014 р.