Справа № 802/149/14-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2014-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 лютого 2014 р.
Справа № 802/149/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання:
Попової Н.С.

позивача: ОСОБА_1;

представника відповідача:
не прибув;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до: Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про: визнання протиправною та
скасування вимоги

ВСТАНОВИВ:

21.01.2014 року позивач - фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся у
Вінницький окружний адміністративний
суд із позовом до відповідача -
управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці. У позовній заяві позивач
просить визнати протиправною та
скасувати вимогу № Ф-98 Г від 21.11.2013 року
про сплату боргу в сумі 12164,81 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем винесена вимога № Ф-98 Г
від 21.11.2013 року про сплату суми недоїмки
зі єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 12164,81 грн.
Однак позивач вважає, що дана вимога
винесена незаконно та з порушенням
чинного законодавства, у зв'язку з тим,
що він є пенсіонером за віком, тому
відповідно до п.4 ст.4 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від сплати
єдиного внеску до Пенсійного фонду
України звільнений.

Ухвалою Вінницького окружного
адміністративного суду від 07.02.2014 року
на підставі ст.52 КАС України, замінено
неналежного відповідача - Пенсійний
фонд України в м. Вінниці на належного -
Вінницьку об'єднану державну податкову
інспекцію Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

У судовому засіданні позивач просив
адміністративний позов задовольнити з
підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час, дату та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, що підтверджується
розпискою про отримання повістки
(а.с.38).

Відповідно до ч.4 ст. 128 КАС України, у
разі неприбуття відповідача, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

З огляду на викладене та враховуючи
достатність наявних у справі доказів
суд вважає можливим провести розгляд і
вирішення справи у відсутності
представника відповідача.

Заслухавши пояснення позивача,
дослідивши письмові докази, суд
доходить висновку, що у задоволенні
адміністративного позову слід
відмовити з огляду на наступне.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична
особа-підприємець виконавчим
комітетом Вінницької міської ради
16.12.2009 року, що підтверджується
свідоцтвом про державну реєстрацію
(а.с.9) та перебуває на обліку в
Головному управлінні Пенсійного фонду
України у Вінницькій області, є
платником єдиного внеску відповідно до
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування».

У зв'язку з несплатою позивачем єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування відповідачем
констатовано утворення заборгованості
в загальній сумі 12164,81 грн., що стало
підставою для прийняття Вінницькою
ОДПІ 21.11.2013 року вимоги про сплату боргу
№ Ф-98 Г на суму 12164,81 грн. (а.с.6).

Не погоджуючись із вказаною вимогою,
позивач оскаржив її до суду. При цьому
підставою позову стало твердження
позивача про звільнення його від
обов'язку сплачувати єдиний внесок за
себе відповідно до п.4 ст.4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (як пенсіонера
за віком) оскільки згідно Наказу від
08.10.2001 року № 143 о/с він звільнений зі
служби з органів внутрішніх справ за
віком (а.с. 10).

Надаючи оцінку таким доводам позивача
та визначаючись щодо законності
оскаржуваної вимоги суд враховує, що
правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначаються
Законом України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» (Закон
№ 2464-VI).

Відповідно до вимог Закону № 2464-VI,
відповідач є платником єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування до Пенсійного
фонду України.

Зазначений Закон визначає правові та
організаційні засади забезпечення
збору та обліку єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку.

Перелік платників єдиного внеску
визначений у статті 4 Закону № 2464-VI.
Серед інших, платниками єдиного внеску
є фізичні особи - підприємці, в тому
числі ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

У статті 6 Закону № 2464-VI визначені
обов'язки платників єдиного внеску:
своєчасно та в повному обсязі
нараховувати, обчислювати і сплачувати
єдиний внесок; вести облік виплат
(доходу) застрахованої особи та
нарахування єдиного внеску за кожним
календарним місяцем і календарним
роком, зберігати такі відомості в
порядку, передбаченому законодавством;
подавати звітність до територіального
органу Пенсійного фонду у строки, в
порядку та за формою, встановленими
Пенсійним фондом за погодженням з
відповідними фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та
центральним органом виконавчої влади у
галузі статистики; у випадках,
передбачених цим Законом і
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону,
стати на облік у територіальному
органі Пенсійного фонду як платник
єдиного внеску; виконувати інші вимоги,
передбачені цим Законом.

Платники єдиного внеску зобов'язані
сплачувати єдиний внесок, нарахований
за відповідний базовий звітний період,
не пізніше 20 числа місяця, що настає за
базовим звітним періодом (частина 8
статті 9 Закону № 2464-VI).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7
Закону № 2464-VI єдиний внесок
нараховується для платників,
зазначених у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону - на
суми, що визначаються такими
платниками самостійно для себе та
членів сім'ї, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, але не більше максимальної
величини бази нарахування єдиного
внеску, встановленої цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1
Закону № 2464-VI недоїмка - це сума єдиного
внеску, своєчасно не нарахована та/або
не сплачена у строки, встановлені цим
Законом, обчислена територіальними
органами Пенсійного фонду України у
випадках, передбачених цим Законом.

В силу ч. 4 ст. 25 Закону № 2464, орган
доходів і зборів у порядку, за формою та
у строки, встановлені центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику,
надсилає платникам єдиного внеску, які
мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Платник єдиного внеску зобов'язаний
протягом десяти календарних днів з
дня надходження вимоги про сплату
недоїмки сплатити суми недоїмки та
штрафів разом з нарахованою пенею.

Згідно з частиною 4 статті 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на державне соціальне
страхування» особи, зазначені у пункті
4 частини 1 цієї статті, які обрали
спрощену систему оподаткування,
звільняються від сплати за себе
єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Суд вважає необґрунтованими та
безпідставними доводи позивача про те,
що на нього поширюються положення
статті 4 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на державне
соціальне страхування», оскільки
відповідно до висновку Головного
управління Пенсійного фонду України у
Вінницькій області позивачу
призначена пенсія за вислугу років
відповідно до Закону України «Про
пенсійне забезпечення
військовослужбовців та осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ», а не пенсія
за віком (а.с.55).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» пенсіонер - це особа, яка
відповідно до цього Закону отримує
пенсію, довічну пенсію, або члени її
сім'ї, які отримують пенсію в разі
смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» пенсії
призначаються: а) трудові пенсії: за
віком; по інвалідності; в разі втрати
годувальника; за вислугу років; б)
соціальні пенсії.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що положення частини 4 статті
4 Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на державне соціальне
страхування» поширюються на осіб, які є
пенсіонерами за віком.

Водночас, із матеріалів пенсійної
справи ОСОБА_1 встановлено, що на
підставі заяви позивача від 13.11.2001 року
йому призначено пенсію за вислугу
років, а не пенсію за віком. Статус
позивача як особи, якій призначено
пенсію за вислугу років
підтверджується також висновком про
призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу
років згідно із Законом України «Про
пенсійне забезпечення
військовослужбовців та осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ».

Отже, позивач не є пенсіонером за віком,
тому на нього не поширюються
передбачені ч. 4 ст. 4 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
державне соціальне страхування»
пільги щодо сплати єдиного внеску.

На підставі вищевикладеного суд дійшов
висновку, що Вінницька ОДПІ при
винесенні вимоги № Ф-98 Г про сплату
боргу зі сплати єдиного внеску від
21.11.2013 року діяла в межах повноважень та
у спосіб, передбачений законодавством
України, а тому відсутні підстави для
визнання оскаржуваної вимоги про
сплату боргу протиправною та її
скасування.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони - суб'єкта владних повноважень,
суд присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати, пов'язані
із залученням свідків та проведенням
судових експертиз. З огляду на те, що в
процесі розгляду даної справи свідки
не залучалися і не призначалася судова
експертиза та, зважаючи на відсутність
в матеріалах справи документів на
підтвердження відповідних судових
витрат, судові витрати стягненню з
позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні вимог адміністративного
позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Богоніс Михайло Богданович