Справа № 803/221/14
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2014-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2014 року Справа № 803/221/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Денисюка Р.С.,

при секретарі судового засідання
Грушецькому П.В.,

з участю представника позивача Масич
І.В.,

представника відповідача Березної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Гнідавський цукровий завод» до
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 12.12.2013 року
№ та № ,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Гнідавський цукровий завод» (далі -
ПАТ «Гнідавський цукровий завод»,
позивач) звернулося з адміністративним
позовом до Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Волинській області (далі - Луцька ОДПІ,
відповідач) про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень від 12.12.2013 року
№ та № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
Луцькою ОДПІ було проведено
позапланову виїзну перевірку ПАТ
«Гнідавський цукровий завод» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства, своєчасності,
достовірності, повноти нарахування і
сплати до державного бюджету податку
на додану вартість та податку на
прибуток по операціях з ТзОВ «Каліон»
та з ТзОВ «Волиньторгпром» за період
2010-2013 роки. У ході перевірки податковим
органом встановлено порушення
цивільного та податкового
законодавства. За результатами
перевірки відповідачем складено акт
від 26.11.2013 року № 1527/22.1/00372658 на підставі
якого прийняті податкові
повідомлення-рішення від 12.12.2013 року
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на прибуток приватних
підприємств на суму 49 717,00 грн. та №
, яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість на суму 5 650 359,00 грн.
Позивач вважає необґрунтованими
висновки податкового органу, викладені
в акті перевірки, про безтоварність
операцій по правочинах, укладених із
контрагентами ТзОВ «Каліон» та з ТзОВ
«Волиньторгпром», оскільки реальність,
правомірність і відповідність
господарських операцій діючому
законодавству підтверджується
відповідними первинними
бухгалтерськими документами

З огляду на вказані обставини, позивач
зазначає, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є протиправними,
а тому просить їх скасувати.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала
повністю з підстав, викладених в
позовній заяві та просить позов
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні та у письмових запереченнях
на адміністративний позов позовні
вимоги не визнала посилаючись на
правомірність висновків податкового
органу, зроблених при проведенні
перевірки, вважає, що оскаржувані
податкові повідомлення-рішення від
12.12.2013 року № та № винесені
відповідно до вимог чинного
законодавства, в зв'язку з чим просить у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
подані суду письмові докази, приходить
до висновку, що адміністративний позов
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до частини 1 статті 6 КАС
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС
України юрисдикція адміністративних
судів поширюються на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктами владних
повноважень, щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дії
чи бездіяльності.

Судом встановлено, що Луцькою ОДПІ в
період з 30.10.2013 року по 19.11.2013 року було
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку ПАТ «Гнідавський
цукровий завод» з питань дотримання
вимог податкового законодавства,
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування і сплати до державного
бюджету податку на додану вартість та
податку на прибуток по операціях з ТзОВ
«Каліон» та з ТзОВ «Волиньторгпром» за
період 2010-2013 роки, про що складено акт
від 26.11.2013 року № 1527/22.1/00372658.

В акті перевірки зроблено висновок про
порушення позивачем вимог:

- пункту 138.2. статті 138, підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України (далі - ПК України), в
результаті чого занижено податок на
прибуток на загальну суму 42 152,00 грн., в
тому числі: за жовтень 2011 року на 18 361,00
грн., за листопад 2011 року на 8 662,00 грн., за
жовтень 2012 року на 6 273,00 грн. та за
листопад 2012 року на 8 856,00 грн.;

- пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті
187 та пункту 188.1 статті 188 ПК України, в
результаті чого завищено податкові
зобов'язання на загальну суму 18 314, 00
грн., в тому числі: за вересень 2011 року
на 2 573,00 грн., за жовтень 2011 року на 4 802,00
грн., за листопад 2011 року на 1 940,00 грн., за
грудень 2011 року на 4 150,00 грн., за
листопад 2012 року на 4 849,00 грн.;

- пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.2, 198.3,
198.6 статті 198, статті 201 ПК України,
внаслідок чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 3 766
906,00 грн., в тому числі: за березень 2013
року на 693 000,00 грн., за квітень 2013 року 2
574 000,00 грн., за червень 2013 року на 99 000,00
грн., за липень 2013 року на 330 000,00 грн., за
серпень 2013 року 33 000,00 грн., за жовтень 2011
року на 15 966,00 грн., за листопад 2011 року
на 7 532,00 грн., за жовтень 2012 року на 5 974,00
грн., за листопад 2011 року на 8 434,00 грн.

Позивач, не погодившись з висновками
перевірки, викладеними в акті
перевірки від 26.11.2013 року № 1527/22.1/00372658,
подав письмові заперечення, однак
листом Луцької ОДПІ від 10.12.2013 року №
7579/10/22-1 оскаржуваний акт перевірки
визнано таким, що відповідає вимогам
чинного законодавства та аргументи,
викладені в запереченні, відхилені в
ході його розгляду.

На підставі акту перевірки, 12.12.2013 року
Луцькою ОДПІ було винесено податкові
повідомлення-рішення №, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток приватних підприємств на
загальну суму 49 717,00 грн., в тому числі:
за основним платежем - 42 152,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 7
565,00 грн. та № , яким збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість на загальну
суму 5 650 359,00 грн., в тому числі: за
основним платежем - 3 766 906,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 1 883
453,00 грн.

Висновок податкового органу про
завищення товариством валових витрат
та податкового кредиту по
господарських операціях з придбання
цукру у ТзОВ «Каліон» та послуг з
автоперевезення цукрових буряків у ТОВ
«Волиньторгпром» базується на
матеріалах перевірок зазначених
контрагентів позивача, в ході яких
встановлено нереальність здійснення
ними господарських операцій з
придбання та реалізації товарів. Таким
чином, Луцька ОДПІ зазначає про
безтоварність операцій позивача із
вищевказаними постачальниками.

Однак, суд не погоджується з такими
висновками Луцької ОДПІ, враховуючи
наступне.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Відповідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 181 ПК України податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Пунктами 198.1, 198.2 статті 198 розділу V ПК
України передбачено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно із пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту
(пункт 201.10 статті 201 ПК України).

Отже, ПК України визначає, що
обов'язковою умовою для правомірного
формування платником податків
податкового кредиту є податкова
накладна, яка засвідчує факт придбання
товарів (послуг) з метою їх подальшого
використання в межах господарської
діяльності.

Відповідно до статті 134 ПК України
об'єктом оподаткування є: прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135 - 137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу;
дохід (прибуток) нерезидента, що
підлягає оподаткуванню згідно зі
статтею 160 цього Кодексу, з джерелом
походження з України.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.4. статті 138 ПК
України витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
не розподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 ПК України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

З урахуванням наведених норм чинного
законодавства України та доводів
Луцької ОДПІ про нікчемний характер
угод, укладених між позивачем та його
контрагентами судом при розгляді
справи підлягали з'ясуванню обставини
щодо реального здійснення
господарських операцій, за якими
позивачем сформовано податковий
кредит та валові витрати за 2010-2013 роки.

Як встановлено судом, між позивачем як
покупцем та ТзОВ «Каліон» як
постачальником укладено договір
поставки від 16.01.2013 року № 16/13,
предметом якого є поставка цукру
білого в мішках. За умовами постачання
поставку товару здійснює постачальник
власним транспортом та за власний
рахунок. Додатковою угодою до даного
договору визначено, що поставка товару
може здійснюватись як власним
транспортом, так і за допомогою
сторонніх організацій, визначених
покупцем. Вартість одиниці товару
узгоджується та зазначається
сторонами у специфікаціях (Т.1, а.с.120-125).

На підтвердження факту виконання
господарських зобов'язань за вказаним
договором позивачем надано суду
виписані ТзОВ «Каліон» податкові,
видаткові накладні на поставку цукру,
акти прийому-передачі товару (Т.1, а.с.
131-250, Т.2, а.с. 1-106, 117-229).

Оплата за придбаний цукор проведена
товариством частково на суму 2 688 912,00
грн. у безготівковій формі, що
підтверджується платіжними
дорученнями від 03.04.2013 року №351, від
08.04.2013 року № 2773, № 385, від 09.04.2013 року №
386 та № 2789 (Т.1, а.с.126-130), також позивачем
в рахунок погашення заборгованості
були виписані та передані ТзОВ
«Каліон» векселі з зазначенням строку
погашення, про що свідчать акти
приймання-передачі векселів (Т.2,
а.с.107-116).

Транспортування товару на склад
позивача здійснювалось підприємцем
ОСОБА_3, визначеною позивачем, та за
його рахунок, про що свідчать товарно -
транспортні, податкові накладні та
акти здачі-прийняття робіт (надання
послуг) (Т. 3, а.с.1-172).

Крім того, між ПАТ «Гнідавський
цукровий завод» як замовником та ТзОВ
«Волиньторгпром» як перевізником було
укладено договори на перевезення від
12.09.2011 року № 292, від 13.10.2012 року № 561 та
від 09.09.2013 року № 538, предметом яких є
надання замовнику автомобілів для
перевезень цукрових буряків, а також
послуг по перевезенню цукрових
буряків. Вартість послуг по
перевезенню, що надаються перевізником
встановлена сторонами у додаткових
угодах (Т. 3, а.с. 173-181).

На підтвердження факту виконання
господарських зобов'язань за вказаними
договорами виписано податкові
накладні, акти здачі-прийняття робіт
(надання послуг), звіти по
автоперевезенню, реєстри, накладні на
прийомку цукрових буряків (Т 3, а.с. 182-200,
226-250, Т. 4, а.с. 1-216).

Оплата за надані послуги проведена
товариством у безготівковій формі, що
підтверджується платіжними
дорученнями (Т.4, а.с. 217-233).

Крім цього як вбачається із матеріалів
справи ПАТ «Гнідавський цукровий
завод» реалізовувало дизельне пальне
та цукор білий ТзОВ «Волиньторгпром»,
що підтверджується видатковими
накладними, довіреностями на отримання
товару представником покупця,
реєстрами використання палива (Т.3,
а.с.201-206, 208-210, 212-214, 216-218, 220-222, 224-225).

Розрахунок за товар (дизельне паливо)
здійснений шляхом укладання
протоколів про зарахування однорідних
вимог (Т. 3, а.с. 207, 211, 215, 219, 223).

Операції з поставки товару відображені
в бухгалтерському і податковому
обліках позивача та включено суми
податкового кредиту до декларацій
відповідних звітних періодів.

Також придбані товарно-матеріальні
цінності використані позивачем у своїй
виробничій діяльності.

Так, як встановлено судом, основними
видами діяльності ПАТ «Гнідавський
цукровий завод» є виробництво цукру,
оптова торгівля цукром. За таких
обставин цілком обгрунтованим є
здійснення позивачем господарських
операцій з придбання цукру у
контрагентів, оскільки такі операції
повністю відповідають господарській
меті товариства.

На думку суду, всі первинні документи
оформлені у відповідності до вимог
чинного законодавства та містять всі
необхідні реквізити передбачені
Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та пунктом 2.4 «Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку».

Враховуючи викладене суд вважає, що
господарська операція між
контрагентами відбулася і поставку
товару та надання послуг було
здійснено в повному об'ємі, що
підтверджується фактичними
обставинами по справі.

На підставі документів, складених
контрагентами ПАТ «Гнідавський
цукровий завод» позивачем був
сформований податковий кредит та
валові витрати відповідних звітних
періодів.

Таким чином, досліджені в судовому
засіданні докази підтверджують
реальність здійснення позивачем
господарських операцій по придбанню
ТМЦ та послуг у вищевказаних
контрагентів, а отже податковий кредит
та валові витрати за наслідками цих
операцій позивачем сформований
правомірно. При цьому ПАТ «Гнідавський
цукровий завод» підтверджено
наявність господарської мети при
придбанні товару, одержання прибутку
внаслідок його подальшої реалізації та
належне оформлення первинних
документів.

Як зазначено в акті перевірки від 26.11.2013
року № 1527/22.1/00372658 ПАТ «Гнідавський
цукровий завод» в період з 01.01.2010 року
по 01.09.2013 року завищено валові витрати,
що враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування на загальну суму 189 530,00
грн. та завищено податковий кредит на
загальну суму 3 729 000,00 грн.

Підставою для викладення висновків в
акті перевірки стали відомості,
отримані Луцькою ОДПІ від податкових
органів за місцем реєстрації
контрагентів позивача - ТзОВ «Каліон»
та ТзОВ «Волиньторгпром».

Так, актом перевірки ДПІ в Оболонському
районі м. Києва ДПС від 23.10.2013 року №
607/26-54-22-06-38323098 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТзОВ
«Каліон» за період з 01.01.2013 року по
31.08.2013 року» встановлено відсутність
поставок товарів та укладання угод без
мети настання реальних наслідків,
господарські операції ТзОВ «Каліон» за
період з 01.01.2013 року по 31.08.2013 року щодо
придбання товарів у
контрагентів-постачальників та
продажу товарів на адресу
контрагентів-покупців не
підтверджуються стосовно врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових, виробничо-складських
приміщень та іншого майна, які
економічно необхідні для здійснення
господарських операцій.

Крім того, відповідно до протоколу
допиту свідка ОСОБА_4 - засновника ТзОВ
«Каліон», останній повідомив, що
відношення до реєстрації даного
підприємства не має, ніякої
господарської діяльності не
здійснював та доручень від свого імені
з метою реєстрації або перереєстрації
підприємства не видавав, документів
фінансово-господарської діяльності не
підписував та ніколи не бачив.

Також, актом перевірки Луцької ОДПІ від
13.08.2013 року № 435/22.1/25090275 «Про результати
позапланової виїзної документальної
перевірки ТзОВ «Волиньторгпром» з
питань достовірності показників
задекларованих у деклараціях з ПДВ та
податку на прибуток підприємств за
період з 01.04.2010 року по 31.12.2013 року»
встановлено, що товариством не було
надано для перевірки документів, які
підтверджують фінансово-господарські
операції, тому господарські операції з
контрагентами ТзОВ «Волиньторгпром»
не підтверджуються стосовно
врахування реального часу здійснення
операцій, місцезнаходження майна,
наявності трудових ресурсів,
транспортних засобів та іншого майна,
які економічно необхідні для
здійснення такої діяльності, що
свідчить про відсутність необхідних
умов для результатів відповідної
господарської діяльності, технічного
персоналу, основних фондів і
транспортних засобів, тощо.

Однак, з такими твердженнями
податкового органу погодитись не
можна, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 203
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 2 статті 215,
частини 1 статті 216 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК України,
зокрема це: правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина; правочини,
спрямовані на знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами; правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Також, акт перевірки не містить жодних
посилань, з яких підстав відповідач
вважає угоди, здійснені позивачем,
нікчемними правочинами, в чому саме, на
думку відповідача, дані угоди
порушують публічний порядок.

З врахування викладених норм суд
вважає, що податковим органом не
доведені обставини на підтвердження
того, що укладаючи договори, сторони
діяли з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
податковим органом не доведено умислу
посадових осіб позивача та його
контрагентів на укладення угод, які
суперечать інтересам держави і
суспільства.

Крім того, судом встановлено, що
діяльність ПАТ «Гнідавський цукровий
завод» спрямована на досягнення
прибутку, що підтверджується наявними
в матеріалах справи доказами.

Отже, досліджені в судовому засіданні
докази підтверджують реальність
здійснення господарських операцій з
придбання ТМЦ та надання послуг, відтак
валові витрати, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування та
податковий кредит за наслідками цих
операцій ПАТ «Гнідавський цукровий
завод» сформовані правомірно. При
цьому товариством підтверджено
наявність господарської мети,
одержання прибутку внаслідок його
подальшої реалізації та належне
оформлення первинних документів.
Придбаний товар в подальшому був
позивачем реалізований, що
підтверджується матеріалами справи та
свідчить про наявність господарської
мети, яка полягає в отриманні прибутку.

Щодо посилання відповідача на акт про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТзОВ «Каліон», то суд зазначає,
що зустрічна звірка є лише заходом
інформаційно-аналітичного
забезпечення діяльності органів
державної податкової служби, з огляду
на що в нього відсутні повноваження на
здійснення в рамках проведеної
зустрічної звірки контролю за
додержанням податкового
законодавства.

Таким чином, акт про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання засвідчує лише факт
неможливості її проведення без
встановлення висновків стосовно
документального підтвердження
господарських відносин з платником
податків, зборів, підтвердження
відносин, виду, обсягу і якості
операцій та розрахунків, що
здійснюються між ними, з'ясування їх
реальності та повноти відображення в
обліку платника податків.

Разом з тим, суд не приймає до уваги
твердження відповідача про те, що у
ТзОВ «Волиньторгпром» відсутні
матеріальні та трудові ресурси,
оскільки відповідачем не подано
доказів на підтвердження таких
обставин та нікчемності укладених
правочинів, а висновки Луцької ОДПІ
фактично ґрунтуються на висновках,
викладених в акті перевірки Луцької
ОДПІ від 13.08.2013 року № 435/22.1/25090275 без
фактичного з'ясування контролюючим
органом реального здійснення
фінансово-господарських операцій між
позивачем та вказаним контрагентом.

Суд також звертає увагу на те, що під
час проведення перевірки відповідачем
взагалі не досліджувалась реальність
виконання даних угод, укладених між ПАТ
«Гнідавський цукровий завод» та
контрагентами, а висновки зроблені на
підставі актів перевірок податкових
органів за місцем реєстрації
контрагентів позивача. Також під час
проведення перевірки податковим
органом не взяті до уваги наявні
первинні документи у позивача, які
свідчать про реальне виконання угод.

Також суд зазначає, що податковим
органом фактично виявлені порушення в
ланцюгу постачальників другої черги
без фактичного дослідження реальності
господарських операцій позивача.

З огляду на реальний характер операцій,
можливі порушення контрагентами
позивача правил здійснення
господарської діяльності не можуть
бути підставою для позбавлення
позивача як платника податків права на
формування податкового кредиту з ПДВ
та валових витрат.

Отже, на думку суду, з урахуванням
встановлених обставин справи,
позивачем дотримані умови формування
податкового кредиту з ПДВ та валових
витрат по операціях з придбання
товарів та послуг у контрагентів, а
висновки податкового органу про
порушення позивачем податкового
законодавства не знайшли свого
підтвердження в ході судового розгляду
справи.

Протилежного в судовому засіданні не
встановлено.

Відповідно до частини другої статті 71
КАС України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд вважає, що в даному випадку Луцькою
ОДПІ належними та допустимими доказами
не доведено правомірності прийнятих
податкових повідомлень-рішень
відносно позивача та відсутності
реально проведеної господарської
операції між позивачем та
контрагентами.

Отже, виходячи із вищенаведеного,
оспорювані податкові повідомлення -
рішення Луцької ОДПІ від 12.12.2013 року
№ та № , винесені з
порушенням вимог чинного податкового
законодавства, є протиправними та
підлягають скасуванню, а позов до
повного задоволення.

Інші доводи представника відповідача
не спростовують висновків суду,
зроблених в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 94
КАС України, якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

Таким чином, з Державного бюджету
України на користь позивача слід
стягнути судовий збір в розмірі 487,20
грн., сплачений відповідно до квитанцій
від 03.02.2014 року №5 та № 43.

Керуючись ст.ст. 11, 17, 158, 160 ч.3, 162, 163, 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, на підставі Податкового
кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області від 12.12.2013 року № та №
.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Публічного акціонерного
товариства «Гнідавський цукровий
завод» (43022, Волинська область, місто
Луцьк, вулиця Ранкова, 1, ) судові витрати в сумі 487
(чотириста вісімдесят сім) гривень 20
копійок.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови, яка буде
складена у повному обсязі до 26 лютого
2014 року. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Головуючий
Р.С.Денисюк