Справа № 2а-5885/09/1470
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

04 лютого 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-5885/09/1470

Категорія: 8.4.2 Головуючий в 1 інстанції:
Зіньковський О. А.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу державної податкової інспекції
у Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів в
Миколаївській області на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 09 січня 2013
року по справі за позовом державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів в Миколаївській
області до товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрос-М», фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
в дохід держави коштів отриманих за
угодами купівлі-продажу від 11.04.2008 року
на суму 41 009,64 грн. та стягнення вартості
товарів в розмірі 41 009,64 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

27.10.2009 року державна податкова
інспекція у Ленінському районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби
(правонаступником якої є державна
податкова інспекція у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів в Миколаївській
області) звернулась до суду першої
інстанції з адміністративним позовом
до товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрос-М» про
стягнення з підприємства в дохід
держави коштів, отриманих за угодами
купівлі-продажу від 11.04.2008 року в сумі 41
009,64 грн. та до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
вартості товарів, отриманих від ТОВ
«Агрос-М» в сумі 41 009,64 грн.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 09.01.2013 року
відмовлено у задоволенні
адміністративного позову державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції, державна податкова
інспекція у Ленінському районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби подала
апеляційну скаргу на вказану постанову
суду першої інстанції.

В своїй апеляційній скарзі податковий
орган посилався на те, що при ухваленні
оскаржуваної постанови суд першої
інстанції неправомірно посилався на
висновки Вищого адміністративного
суду України, викладені в ухвалі від
22.11.2007 року у справі з аналогічним
суб'єктним складом сторін, в якій
досліджувалися обставини щодо
формування відповідачем валових
витрат за спірною передачею товарів.
При цьому, суд першої інстанції
помилково надав преюдиційне значення
не власне встановленим судом
обставинам, а юридичній оцінці
обставин справи, наданій судом під час
розгляду справи. Таким чином, на думку
апелянта, в основу оскаржуваних рішень
судом покладено не сам по собі
юридичний факт як конкретну обставину,
з якою закон пов'язує виникнення певних
юридичних наслідків, а здійснену іншим
судом правову оцінку такого юридичного
факту, що не відповідає правилам
доказування в адміністративному
судочинстві.

На підставі викладеного ставиться
питання про скасування постанови
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 09.01.2013 року
та прийняття нової, якою задовольнити
позовні вимоги державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть учать у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що у період з 06.04.2009 року по
17.04.2009 року державною податковою
інспекцією у Ленінському районі м.
Миколаєва була проведена планова
виїзна перевірка суб'єкта
господарської діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 з питань дотримання вимог
податкового та іншого законодавства за
період з 16.10.2007 року по 31.12.2008 року.

За результатами проведеної перевірки
складено акт від 21.04.2009 року №
1518/17-100-, в якому податковим
органом зазначено про те, що
господарські відносини між ФОП ОСОБА_2
та ТОВ «Агрос М», ПП «Акцепт-СВ», ТОВ ПП
«Капита», ТОВ «Нефас» в період з 22.10.2007
року по 31.12.2008 року між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ
«Агрос М», ПП «Акцепт-СВ», ТОВ ПП
«Капита», ТОВ «Нефас» були укладені з
метою, завідомо суперечною інтересам
держави і суспільства, ухилення від
сплати податків, відмивання грошових
коштів через здійснення фіктивного
підприємництва.

Позивач посилався на те, що рішенням
господарського суду м. Києва від 11.09.2003
року була скасована державна
реєстрація TOB «Агрос-М» у зв'язку із
неподанням звітності до податкових
органів, а тому вказане підприємство не
могло здійснювати господарську
діяльність.

В подальшому, державна податкова
інспекція у Ленінському районі м.
Миколаєва звернулась до суду першої
інстанції з позовом, в якому просила
стягнути з ТОВ «Агрос М» в дохід
держави кошти, отримані за угодами
купівлі-продажу від 11.04.2008 року в сумі 41
009,64 грн. та стягнути з ФОП ОСОБА_2
вартість товарів, отриманих від ТОВ
«Агрос-М» в сумі 41 009,64 грн., посилаючись
на нікчемність укладених угод.

Судом першої інстанції встановлено, що
11.04.2008 року між товариством з обмеженою
відповідальністю «Агрос-М» та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 були
укладені усні договори купівлі-продажу
на загальну суму 41009,64 грн., згідно яких
TOB «Агрос-М» поставило ФОП ОСОБА_2 товар,
за отримання якого ФОП ОСОБА_2 сплатила
готівкові кошти.

В підтвердження виконання зазначених
договорів ОСОБА_2 були надані видаткові
накладні та квитанції до прибуткових
касових ордерів.

За рахунок здійснених господарських
операцій ФОП ОСОБА_2 сформувала
податковий кредит та відобразила його
у декларації з податку на додану
вартість за квітень.

Слід зазначити, що юридичним фактом,
який породжує право платника на
податкову вигоду (зокрема, у вигляді
права на зменшення об'єкта
оподаткування ПДВ на суму податкового
кредиту), є реальність господарської
операції. За відсутності факту
придбання товарів відповідні суми не
можуть включатися до складу валових
витрат та податкового кредиту.

Підтвердженням реального здійснення
господарської операції є первинні
документи, які свідчать про фактичну
поставку товарів продавцем та їх
отримання покупцем.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Вимоги до первинних документів
містяться у ст. 9 Закону «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», зокрема вони
повинні бути складені під час
здійснення господарської операції, а
якщо це неможливо - безпосередньо після
її закінчення та мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що факт вчинення
певних господарських операцій та
правомірність подальшого відображення
їх у бухгалтерському та податковому
обліку, можливо досліджувати лише на
підставі вивчення первинних
документів платника податків.

В свою чергу, у підтвердження
реальності здійснення господарських
операцій у періоді що перевірявся ФОП
ОСОБА_2 були надані до суду копії
відповідних документів, зокрема,
свідоцтва про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (а.с.6);
витягу з ЄДРЮОФОП; свідоцтва про
реєстрацію платника ПДВ; податкові
накладні та накладні; квитанції до
прибуткових ордерів; декларація про
доходи; податкові декларації з ПДВ з
додатками.

Слід зазначити, що ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України передбачено, що
підставою недійсності правочину, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені статтею 203 ЦК України, згідно
із якою зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Необхідними умовами для визнання угоди
нікчемною в силу вимог ст. 228 Цивільного
кодексу України є її укладання з метою,
завідомо суперечною інтересам держави
і суспільства та наявність умислу хоча
б у однієї із сторін щодо настання
відповідних протиправних наслідків.

У пункті 18 постанови Пленуму № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» Верховний Суд
України зазначив, що перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина: 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Головною підставою нікчемності
правочину є його недійсність, яка
встановлена законом. Саме законом, а не
актом, які б факти в цьому акті не були
відображені, оскільки дані факти та
висновки є лише суб'єктивною думкою
державного органу, які, в свою чергу,
було зроблено за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Проте, існування відповідних обставин
у даній справі податковим органом не
доведено.

Крім того, жодним нормативно-правовим
актом не визначено право податкового
органу самостійно надавати оцінку
укладеним (вчиненим) договорам з
визначенням їх нікчемними, недійсними
із застосуванням відповідних
наслідків в результаті вчинення таких
правочинів оскільки правочини, що
мають ознаки оспорюваності, визнаються
недійсними в судовому порядку та за
рішенням суду.

Крім того, постановою Миколаївського
окружного адміністративного суду від
08.09.2010 року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду 10.10.2012 року, по
справі № 2а-3718/09/1470, були задоволені
позовні вимоги ОСОБА_2 до ДПІ у
Ленінському районі м. Миколаєва та
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 24.04.2009 року
№/1, яке було прийнято на підставі
акта перевірки від 21.04.2009 року про
результати планової виїзної перевірки
СПДФО ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
Миколаївський окружний
адміністративний суд у постанові від
08.09.2010 року зазначив, що договори,
укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрос», ПП
«Акцепт-СВ», ТОВ ПП «Капита», ТОВ
«Нефас» спрямовані на реальне настання
наслідків, обумовлених ними, виконані
сторонами у повному обсязі, при цьому у
суду не має підстав вважати зазначені
угоди такими, що порушують публічний
порядок та спрямовані на незаконне
заволодіння майном держави.

Таким чином, предметом доказування в
справі за позовом ОСОБА_2 про
скасування податкового
повідомлення-рішення було саме
наявність реального характеру
відповідних господарських
правовідносин між відповідачами, що і
було встановлено судами та відображено
у рішеннях Миколаївського окружного
адміністративного суду та Одеського
апеляційного адміністративного суду.

При розгляді даної адміністративної
справи суд першої інстанції зазначив,
що на час вчинення правочинів із TOB
«Агрос-М» СПД ОСОБА_2 було відомо, що ця
юридична особа включена до ЄДРПОУ, а
товариство надало всі необхідні при
здійсненні правочинів документи, в
тому числі податкові накладні.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів
суду апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції стосовно того, що в даному
випадку позивачем не було доведено
того факту, що угода між СПД ОСОБА_2 та
TOB «Агрос-М» була укладена саме з метою,
яка суперечить інтересам держави та
була направлена на ухилення від сплати
податків, а тому позовні вимоги
державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Оскільки судом першої інстанції
правильно встановлено обставини
справи та постановлено судове рішення
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, відповідно до ст.
200 КАС України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 198, 200, 205, 206, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів в Миколаївській
області залишити без задоволення, а
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 09 січня 2013
року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили відповідно до ст. 254 КАС
України та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:
А.В. Бойко

Суддя:
Т.М. Танасогло

Суддя:
О.В. Яковлєв