Справа № 2а-16198/12/2670
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Келеберда В. І.
Суддя-доповідач: Старова Н.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

19 лютого 2014 року
м.
Київ

Київського апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді:
Старової Н. Е.

суддів: Файдюка
В. В., Чаку Є. В.

розглянувши у письмовому
провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 (далі позивачі) до
Кабінету Міністрів України (далі
відповідач, КМУ) про скасування
постанови в частині, зобов'язання
вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулися ОСОБА_2, ОСОБА_3 з
позовом до Кабінету Міністрів України
про скасування пп. 2 п. 2 постанови
Кабінету Міністрів України № 346 від
23.04.2012 року "Про виплату в 2012 році
громадянам України компенсації втрат
від знецінення грошових заощаджень" в
частині слів "у 2005 - 2011 роках",
зобов'язання вчинити дії; заборону
Кабінету Міністрів України видавати та
приймати інші нормативно-правові акти
без вирішення питання позивачів;
відшкодування за рахунок відповідача
судових витрат в сумі 340,00 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 31
травня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просив постанову суду
першої інстанції скасувати, та
ухвалити нове судове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Справа розглянута відповідно до вимог
п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції,
позивачі є спадкоємцями ОСОБА_4, ОСОБА_5,
які станом на 02.01.92 року були
вкладниками "Трудових Ощадкас
Держбанку СРСР" в розмірі 26299 рублів
СРСР, а відтак, позивачі вважають, що їм,
як організаторам похорону зазначених
осіб, передбачена компенсація за
рахунок знецінених грошових
заощаджень таких осіб, в розмірі 500 грн.,
з посиланням на пп. 2 п. 1 оскаржуваної
постанови (далі Постанова № 346).

Проте, зазначеним підпунктом
оскаржуваної постанови передбачено
проведення з 01.06.2012 року виплати
громадянам України компенсації втрат
від знецінення грошових заощаджень,
вкладених до 2 січня 1992 р. в установи
Ощадного банку СРСР та, зокрема,
спадкоємцям вкладників, які померли у
2005 - 2011 роках і не отримали компенсацію
втрат від знецінення грошових
заощаджень протягом 2005 - 2009 років, а
також померлих у 2012 році, або іншим
особам, визначеним статтею 8 Закону
України "Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян
України", у межах залишку
проіндексованого вкладу, але не більше
ніж 500 гривень.

Позивачі, не погоджуючись із вказаним
підпунктом Постанови № 346 і,
зазначаючи, що встановлені спірними
нормами постанови обмеження щодо
повернення грошових заощаджень
спадкоємцям вкладників порушують
принцип рівноправності, закріплений
статтею 24 Конституції України,
звернулись з позовом до суду.

Колегія суддів не вбачає порушень
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
на які посилається апелянт, та вважає,
що судом надана їм правильна правова
оцінка на підставі законодавства, яке
регулює спірні правовідносини.

Статтею 7 Закону України "Про
державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України"
передбачено, що заощадження
повертаються поетапно, залежно від
суми вкладу в межах коштів,
передбачених для цього Державним
бюджетом України на поточний рік.
Перелік груп вкладників і порядок
проведення виплат проіндексованих
грошових заощаджень, а також обсяг
виплат згідно із статтею 8 цього Закону
у межах коштів, передбачених Державним
бюджетом України, встановлюються
Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми
закону прийнято Постанову № 346.

Слід зазначити, що Рішенням
Конституційного Суду України № 13-рп/2001
від 10.10.2001 року, щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень статей 7, 8 Закону України "Про
державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України" (далі
Закон), встановлено, що право власності
може бути обмежено.

Право держави обмежити володіння,
користування та розпорядження майном
визначено і Першим протоколом до
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод 1950 року. Кожна фізична
або юридична особа, що зазначається в
цьому документі, має право мирно
володіти своїм майном. Проте держава
має право "вводити в дію такі закони,
які, на її думку, є необхідними для
здійснення контролю за користуванням
майном відповідно до загальних
інтересів…" (стаття 1).

Тим же рішенням положення статті 7
Закону, відповідно до яких заощадження
повертаються "поетапно", "залежно від
суми вкладу", "у межах коштів,
передбачених для цього Державним
бюджетом України на поточний рік", хоча
і обмежують конституційне право
власності громадян, але не суперечать
статтям 13, 41, 64 та іншим статтям
Конституції України, тобто не визнані
неконституційними, як і положення
статті 8 Закону.

З огляду на те, що постанова в
оскаржуваній частині не скасована та
не визнана неконституційною, як і норми
Закону "Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян
України", на підставі якого, вона
прийнята, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції щодо
бепідставності позовних вимог щодо
скасування пп. 2 п. 2 постанови Кабінету
Міністрів України № 346 від 23.04.2012 року
"Про виплату в 2012 році громадянам
України компенсації втрат від
знецінення грошових заощаджень" в
частині слів "у 2005 - 2011 роках".

З приводу решти позовних вимог, суд
апеляційної інстації вважає за
необхідне зауважити, що суд не
наділений правом зобов`язувати суб`єкт
владних повноважень приймати рішення
на користь позивачів або забороняти
йому вчиняти такі дії до вирішення їх
питання, оскільки судом встановлена
відсутність порушеного права
позивачів щодо отримання 500 грн на
відшкодування понесених витрат на
поховання, що, згідно ч. 1 ст. 2 КАС
України, є підставою для відмови в
задоволенні позову в цій частині.
Вимога щодо відшкодування понесених
судових витрат на користь позивачів
суперечить вимогам ст. 94 КАС України та
є необгрунтованою.

З огляду на зазначене, судова колегія
апеляційної інстанції не вбачає
порушень судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
на які посилається апелянт в
апеляційній скарзі, та вважає, що судом
першої інстанції повно встановлені
обставини справі, яким надана
правильна правова оцінка на підставі
законодавства, яке врегульовує спірні
правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції, викладені у постанові від 31
травня 2013 року, та не можуть бути
підставою для її скасування.

За таких обставин, у відповідності до
ст. 200 КАС України, апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись статтями 186, 195, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 31
травня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС
України.

Головуючий суддя:

Судді:

.

Головуючий суддя
Старова Н.Е.

Судді:
Файдюк В.В.

Чаку Є.В.