Справа № 2а-12521/10/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/26250/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Карася О.В.

Сіроша
М.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
вересня 2010 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 квітня 2011
року

у справі № 2а-12521/10/2670

за позовом Державного підприємства
науково-дослідний інститут
радіолокаційних систем
«Квант-Радіолокація»

до Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва

про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
вересня 2010 року, залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 квітня 2011
року, позов Державного підприємства
науково-дослідний інститут
радіолокаційних систем
«Квант-Радіолокація» (позивач) до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва
(відповідач) задоволено. Скасовано
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 12 серпня 2010 року.
Відшкодовано ДП НДІРС
«Квант-Радіолокація» з Державного
бюджету України судові витрати в
розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
вересня 2010 року, ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 07 квітня 2011 року та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено невиїзну документальну
перевірку ДП НДІРС
«Квант-Радіолокація» з питання
своєчасності сплати податків до
бюджету, за результатами якої складено
акт № 1270/15-01 від 12 серпня
2010 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 12 серпня 2010 року, яким
позивачу визначено штраф у розмірі 44
258,91 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем підпункту 5.3.1 пункту 5.3
статті 5 Закону України від 21 грудня 2000
року № 2181-III «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 2181-III) з огляду на порушення
граничного строку сплати узгодженої
суми податкового зобов'язання з
податку на прибуток на шість
календарних днів.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій виходили з наступних
мотивів, з якими погоджується суд
касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 1.2 статті 1 Закону №
2181-III податкове зобов'язання - це
зобов'язання платника податків
сплатити до бюджетів або державних
цільових фондів відповідну суму коштів
у порядку та у строки, визначені цим
Законом або іншими законами України.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
№ 2181-III податкове зобов'язання,
самостійно визначене платником
податків у податковій декларації,
вважається узгодженим з дня подання
такої податкової декларації.

Зазначене податкове зобов'язання не
може бути оскаржене платником податків
в адміністративному або судовому
порядку.

Згідно з підпунктом 5.3.1 пункту 5.3 статті
5 Закону № 2181-III платник податків
зобов'язаний самостійно сплатити суму
податкового зобов'язання, зазначену у
поданій ним податковій декларації,
протягом десяти календарних днів,
наступних за останнім днем
відповідного граничного строку,
передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1
статті 4 цього Закону для подання
податкової декларації.

Як встановлено судами, 30 квітня 2010 року
позивачем подано до органу державної
податкової служби податкову
декларацію з податку на прибуток за
перший квартал 2010 року, в якій
самостійно визначено до сплати суму
податку на прибуток у розмірі 443 797,00
грн. та суму авансових внесків,
нарахованих на суму дивідендів та
прирівняних до них платежів, у розмірі 3
788,00 грн.

Платіжним дорученням № 589 від 06 травня
2010 року, яке містить реквізит
«Призначення платежу», позивачем
перераховано кошти в розмірі 434 000,00 грн.
як податок на прибуток підприємства за
перший квартал 2010 року, проте на
рахунок № 0007,
призначений для сплати частини чистого
прибутку (доходу) господарських
організацій (державних унітарних
підприємств та їх об'єднань), що
вилучається до бюджету.

Статтею 2 Закону України від 25 червня 1991
року № 1251-XII «Про систему
оподаткування» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
передбачено, що під податком і збором
(обов'язковим платежем) до бюджетів та
до державних цільових фондів слід
розуміти обов'язковий внесок до
бюджету відповідного рівня або
державного цільового фонду,
здійснюваний платниками у порядку і на
умовах, що визначаються законами
України про оподаткування.

Відповідно до частин 4, 5 статті 50
Бюджетного кодексу України (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) податки, збори
(обов'язкові платежі) та інші доходи
державного бюджету зараховуються
безпосередньо на єдиний казначейський
рахунок Державного бюджету України і
не можуть акумулюватися на рахунках
органів стягнення.

Податки, збори (обов'язкові платежі) та
інші доходи державного бюджету
визнаються зарахованими в доход
державного бюджету з моменту
зарахування на єдиний казначейський
рахунок державного бюджету.

В даному випадку, як вбачається з
установлених судовими інстанціями
обставин справи, невірне зазначення
платником номера рахунку не призвело
до ненадходження відповідної суми
податку до державного бюджету у
визначений законом строк, а відтак у
контролюючого органу були відсутні
правові підстави для прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

За наведених обставин, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
вересня 2010 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 квітня 2011
року такими, що прийняті з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому суд
касаційної інстанції не знаходить
підстав, які могли б призвести до їх
зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва
відхилити, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
вересня 2010 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 07 квітня 2011 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав і в порядку, встановленими
главою 3 розділу IV Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Карась О.В.

Сірош М.В.