Справа № 757/12402/13-а
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Новак Р.В.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Глущенко
Я.Б.,

суддів
Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Правління Пенсійного фонду
України, Управління Пенсійного фонду
України в м. Кам'янці-Подільському та
Кам'янець-Подільському районі
Хмельницької області про визнання
протиправною бездіяльності,
зобов'язання відновити виплату пенсії,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
постанову Печерського районного суду
м. Києва від 12 липня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом, в
якому просила визнати протиправною
бездіяльність Правління Пенсійного
фонду України щодо передачі
уповноваженому територіальному органу
її заяви про прийняття рішення про
призначення та виплату пенсії за віком
за межами України, зобов'язати
Правління Пенсійного фонду України та
Управління Пенсійного фонду України в
м. Кам'янці-Подільському та
Кам'янець-Подільському районі
Хмельницької області прийняти у неї
необхідні документи для призначення
пенсії за віком, призначити таку пенсію
з 29.12.2012 року.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 12 липня 2013 року позовні
вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду,
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає залишенню
без задоволення, а постанова суду - без
змін з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні вимог до
Правління Пенсійного фонду України,
суд першої інстанції дійшов висновку,
що останнім надана позивачу відповідь
у відповідності до положень чинного
законодавства. Водночас, вимоги
позивача, заявлені до Управління
Пенсійного фонду України в м.
Кам'янці-Подільському та
Кам'янець-Подільському районі
Хмельницької області, є
безпідставними, позаяк за призначенням
пенсії перший до другого належним
чином не звертався.

З таким висновком суду не можна не
погодитися.

Колегією суддів установлено, що ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з лютого 1971 року по
березень 1990 року працювала на
підприємствах в Україні. У 1990 році
позивач виїхала з України до Держави
Ізраїль на постійне місце проживання.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач зверталася до Пенсійного фонду
України із заявою про призначення та
виплату їй пенсії у зв'язку з
прийняттям Конституційним судом
України рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009
року, яким визнано недійсними
положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого
речення ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Однак, листом Департаменту пенсійного
забезпечення Пенсійного фонду України
від 10.01.2013 року №28931/К-11 позивачу було
повідомлено, що вказане рішення
Конституційного суду України
поширюється на осіб, які виїхали на
постійне місце проживання за кордон
після 07.10.2009 року.

Не погоджуючись із діями Пенсійного
фонду України, позивач звернулася у
суд.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, висновкам суду першої
інстанції та доводам апеляційної
скарги, колегія суддів зважає на
наступне.

Відповідно до статті 92 Закону України
«Про пенсійне забезпечення»
громадянам, які виїхали на постійне
проживання за кордон, пенсії не
призначаються.

Відповідно до статті 152 Конституції
України закони та інші правові акти за
рішенням Конституційного Суду України
визнаються неконституційними повністю
чи в окремій частині, якщо вони не
відповідають Конституції України або
якщо була порушена встановлена
Конституцією України процедура їх
розгляду, ухвалення або набрання ними
чинності.

Колегія суддів зауважує, що стаття 92
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» не визнана
Конституційним Судом України
неконституційною, тому є чинною та
підлягає застосуванню у даних
правовідносинах.

Як було встановлено судом, позивач з 1990
року постійно мешкає в Державі Ізраїль,
відтак на неї поширюються приписи
вищезазначеної правової норми.

Колегія суддів критично ставиться до
покликання апелянта на те, що
Конституційний Суд України у рішенні
від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнав
неконституційним положення пункту 2
частини першої статті 49 про те, що
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, та
положення другого речення статті 51 (під
час перебування за кордоном пенсія
виплачується у разі, якщо це
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України) Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 09
липня 2003 року № 1058-1У, позаяк у
згаданому рішенні визнається право
громадянина України на одержання вже
призначеної пенсії. Натомість,
предметом спірних правовідносин є
призначення пенсії вперше, а не
поновлення пенсійних виплат раніше
призначеної пенсії.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що
згідно з положеннями статті 8 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» право
на отримання пенсій та соціальних
послуг із солідарної системи мають
громадяни України, які застраховані
згідно із цим Законом та досягли
встановленого цим Законом пенсійного
віку чи визнані інвалідами в
установленому законодавством порядку
і мають необхідний для призначення
відповідного виду пенсії страховий
стаж, а в разі смерті цих осіб - члени
їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього
Закону, та інші особи, передбачені цим
Законом; особи, яким до дня набрання
чинності цим Законом була призначена
пенсія відповідно до Закону України
«Про пенсійне забезпечення» (крім
соціальних пенсій) або була призначена
пенсія (щомісячне довічне грошове
утримання) за іншими законодавчими
актами, але вони мали право на
призначення пенсії за Законом України
"Про пенсійне забезпечення" - за умови,
якщо вони не отримують пенсію
(щомісячне довічне грошове утримання) з
інших джерел, а також у випадках,
передбачених цим Законом, - члени їхніх
сімей. Частиною 4 зазначеної правової
норми передбачено, що іноземці та особи
без громадянства, які перебувають в
Україні на законних підставах, мають
право на отримання пенсійних виплат і
соціальних послуг із системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування нарівні з
громадянами України на умовах та в
порядку, передбачених цим Законом, якщо
інше не передбачено міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» громадяни
України мають право на державне
пенсійне забезпечення за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника та в інших випадках,
передбачених цим Законом. Іноземці та
особи без громадянства, які проживають
в Україні, мають право на пенсію
нарівні з громадянами України на
умовах, передбачених законодавством
або міждержавними угодами.

Враховуючи приведені норми, право на
отримання пенсії мають громадяни
України, а також іноземці та особи без
громадянства, які проживають в Україні.

Відповідно до Закону України «Про
громадянство» громадянами України є:
усі громадяни колишнього СРСР, які на
момент проголошення незалежності
України (24 серпня 1991 року) постійно
проживали на території України; особи,
незалежно від раси, кольору шкіри,
політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, мовних чи
інших ознак, які на момент набрання
чинності Законом України «Про
громадянство України» (13 листопада 1991
року) проживали в Україні і не були
громадянами інших держав; особи, які
прибули в Україну на постійне
проживання після 13 листопада 1991 року і
яким у паспорті громадянина колишнього
СРСР зразка 1974 року органами
внутрішніх справ України внесено напис
"громадянин України", та діти таких
осіб, які прибули разом із батьками в
Україну і на момент прибуття в Україну
не досягли повноліття, якщо зазначені
особи подали заяви про оформлення
належності до громадянства України;
особи, які набули громадянство України
відповідно до законів України та
міжнародних договорів України.

З огляду на те, що позивач з 1990 року не
проживає на території України, а
матеріали справи не містять доказів
набуття нею статусу громадянина
України, вимоги щодо призначення їй
пенсії за законами України не можуть
бути задоволені.

Отже, доводи апеляційної скарги не
спростовують вищевикладене та не
відповідають чинному законодавству, а
тому скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Печерського районного суду
м. Києва від 12 липня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення, є остаточною та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

.

Головуючий суддя
Глущенко Я.Б.

Судді:
Пилипенко О.Є.

Романчук О.М