Справа № 32093/09
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2010-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2010 р. справа № 2а-3307/09/0870

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого судді:
Семененка Я.В.

суддів:
Дадим Ю.М. Божко Л.А.

при секретарі судового засідання:
Фесовець А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Біотоп
Плюс»

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 20 серпня 2009
року по справі №2а-3307/09/0870 за позовом
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Біотоп Плюс»»про
стягнення штрафних санкцій, -

в с т а н о в и л а:

Запорізьке обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулося до суду з адміністративним
позовом про стягнення з ТОВ «Біотоп
Плюс»штрафних санкцій за незайняті
інвалідами робочі місця та пені. В
обґрунтуванні заявлених вимог
посилався на те, що середньооблікова
кількість штатних робітників, що
працювали у ТОВ «Біотоп Плюс»у 2008 році
становила 30 осіб, у зв'язку з чим,
відповідно до вимог Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», норматив
інвалідів для відповідача складає 1
особа. Зі звіту форми 10-ПІ вбачається,
що фактично в 2008 році на підприємстві
відповідача не були працевлаштовані
інваліди. Враховуючи середньорічну
заробітну плату на підприємстві
відповідача, яка в 2008 році складала
6360,00грн., позивачем розраховано суму
штрафних санкцій за невиконання
нормативу створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів. Розмір
штрафних санкцій дорівнює 6360,00грн.
Оскільки відповідач добровільно не
сплачував штрафні санкції, то
відповідно до ст..20 Закону, відповідач
зобов'язаний сплати пеню, розмір якої
становить 119,38грн. З зазначених підстав
позивач просив стягнути з відповідача
на користь Запорізького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів 6 479,38грн.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 20.08.2009р.
позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з постановою суду, ТОВ
«Біотоп Плюс», посилаючись на
порушення норм матеріального права,
неповне з'ясування обставин справи,
подало апеляційну скаргу, в якій
просили скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою відмовити у
задоволенні позову. Апеляційна скарга
обґрунтована тим, що на підприємстві у
2008 році було створено робоче місце для
особи, якій встановлена інвалідність і
така особа працювала на підприємстві, у
зв'язку з чим підстав для застосування
штрафних санкцій не існувало.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду, в
межах доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що
середньооблікова кількість штатних
працівників на ТОВ «Біотоп Плюс»у 2008
році складала 30 осіб. Відповідно до
вимог Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», з урахуванням кількості
штатних працівників, норматив
інвалідів для ТОВ «Біотоп Плюс»складає
1 особа.

Із розрахунку Запорізького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів вбачається, що у 2008 році
середньооблікова кількість інвалідів
на підприємстві складала 0 осіб, що є
меншим ніж установлено нормативом, у
зв'язку з чим позивачем розраховано
адміністративно-господарські санкції,
розмір яких становить 6360,00грн.
((1-0)х6360,00грн. (середньорічна заробітна
плата) = 6360,00грн.) та пеню за
прострочення сплати штрафних санкцій у
розмірі 119,38грн.

Правомірність та обґрунтованість
застосованих Запорізьким обласним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів штрафних санкцій є предметом
спору, який передано на вирішення суду.

Вирішуючи спірні правовідносини між
сторонами та задовольняючи позовні
вимоги суд першої інстанції виходив з
того, що ТОВ «Біотоп Плюс»порушило
вимоги Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні»в частині недотримання
нормативу працевлаштування інвалідів,
що є підставою для застосування
штрафних санкцій, які визначено ст..20
названого Закону.

Такі висновки суду колегія суддів
вважає помилковими з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»для підприємств
(об»єднань), установ, організацій
незалежно від форм власності і
господарювання встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих, а
якщо працює від 8 до 25 чоловік -у
кількості одного робочого місця.

Згідно із ст..20 Закону підприємства,
установи і організації, де кількість
працюючих інвалідів менша, ніж
встановлено нормативом, зобов'язані
щорічно сплачувати відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається у розмірі
середньої річної заробітної плати на
підприємстві за кожне робоче місце,
незайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
є одним із видів господарсько-правової
відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського
кодексу України, підставою для
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських правовідносин є вчинене
ним правопорушення у сфері
господарювання.

Згідно із ч.2 ст.218 ГК України учасник
господарських правовідносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усі залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Отже, при вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
слід виходити із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності роботодавця
складу правопорушення з метою
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.

Так, згідно до статті 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»від 21 березня 1991
року N 875-XII забезпечення прав інвалідів
на працевлаштування та оплачувану
роботу, в тому числі з умовою про
виконання роботи вдома, здійснюється
шляхом їх безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. <…>
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів, з огляду і
на приписи Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31 січня 2007 року N
70, роботодавці подають центру
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платників страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Згідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»від 21 березня 1991
року N 875-XII, інвалід, який не досяг
пенсійного віку, не працює, але бажає
працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний.

В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону
державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

З аналізу норм Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»вбачається, що
обов'язок щодо працевлаштування
інвалідів покладено як на суб'єктів
господарювання так і на державу, від
імені якої діють відповідні державні
служби зайнятості.

Обов'язок суб'єкта господарювання
полягає у виділенні та створенні
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, створенні умов праці та
надання інформації державній службі
зайнятості, необхідної для
працевлаштування інвалідів.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що відповідачем не вживалися заходи
щодо створення робочих місць для
інвалідів.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2008
році у ТОВ «Біотоп Плюс»працював
ОСОБА_1, якому встановлена ІІІ група
інвалідності, який 21.07.2008р. звільнився
за власним бажанням. Вказаний факт
свідчить про те, що роботодавцем було
створено робоче місце для інваліда,
відповідно до нормативу, який
встановлено ст..19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

Після звільнення ОСОБА_1 ТОВ «Біотоп
Плюс»подавало до центру зайнятості
звіти про наявність вакантного
робочого місця з метою
працевлаштування інваліда, що
підтверджується довідкою Південного
міжрайонного центру зайнятості (а.с.21).
Згідно цієї ж довідки протягом грудня
2007 року -грудня 2008р. на ТОВ «Біотоп
Плюс»інваліди не направлялись для
працевлаштування, оскільки пошук
роботи здійснюється з урахуванням
наявних у інваліда кваліфікацій і
знань, його побажань, рекомендацій МСЕК
та індивідуальної програми
реабілітації. Вимоги до претендентів
до наявної вакансії не відповідали
кваліфікаційному складу безробітних
інвалідів, які перебували на обліку в
центрі зайнятості.

Відомостей про безпосереднє звернення
самих інвалідів щодо працевлаштування
до відповідача, яким було у цьому
відмовлено, матеріали справи не
містять.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що відповідачем
здійснювались усі належні від нього
заходи для недопущення господарського
правопорушення, а відтак підстав для
застосування до нього
господарсько-правової
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій, не існує.

За таких обставин, колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити, постанову суду першої
інстанції скасувати та прийняти нову
постанову про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись п.3 ч.1 ст. 198, ст. 203, 207 КАС
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Біотоп
Плюс»- задовольнити.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 20 серпня
2009р. -скасувати та прийняти нову
постанову.

У задоволенні позову Запорізькому
обласному відділенню Фонду
соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Біотоп Плюс»»про
стягнення штрафних санкцій -відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядку передбаченому ст..212
КАС України.

(Повний текст постанови виготовлено
14.01.2010р.)

Головуючий
Я.В. Семененко

Судді
Ю.М. Дадим

Л.А. Божко