Справа № 2а-2368/11/0107
Суддя: Воробйова Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

Справа № 2а-2368/11/0107

17.02.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Воробйової С.О.,

суддів Кобаля М.І. ,

Курапової З.І.

секретар судового засідання
Жабенко І.М.

за участю сторін:

представник позивача, ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
довіреність №77АА9222897 від 12.02.2014 року;

представник третьої особи, ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, довіреність №2593 від 15.11.2013 року;

представник відповідача,
Сімферопольської міської ради АР Крим -
не з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином та своєчасно, про причину неявки
суд не повідомив;

представник відповідача, Виконавчого
комітету Сімферопольської міської
ради АР Крим - не з'явився, про дату час
та місце розгляду справи повідомлений
належним чином та своєчасно, про
причину неявки суд не повідомив;

представник відповідача, Управління з
міжнаціональних відносин та
депортованих громадян
Сімферопольської міської ради АР Крим -
не з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином та своєчасно, про причину неявки
суд не повідомив;

третя особа, ОСОБА_4 - не з'явився, про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином та
своєчасно, про причину неявки суд не
повідомив;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4
на постанову Залізничного районного
суду м. Сімферополя (суддя Корогодіна
О.Е.) від 17.03.2011 року у справі № 2а-2368/2011

за позовом ОСОБА_2 ("АДРЕСА_3)

до Сімферопольської міської ради АР
Крим (вул. Толстого, 15, м. Сімферополь,
Автономна Республіка Крим, 95000),

Виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради АР Крим (вул. Толстого, 15, м.
Сімферополь, Автономна Республіка
Крим, 95000),

Управління з міжнаціональних відносин
та депортованих громадян
Сімферопольської міської ради АР Крим
(пр. Кирова, буд. 52, м. Сімферополь,
Автономна Республіка Крим, 95000),

третя особа: ОСОБА_4 (АДРЕСА_1 Крим,95000),

представник заявника апеляційної
скарги - ОСОБА_5 (АДРЕСА_2 Крим, 95053),

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Залізничного районного
суду м. Сімферополя АР Крим від 17.03.2011
року адміністративний позов ОСОБА_2 до
Сімферопольської міської ради АР Крим,
Виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради АР Крим, Управління з
міжнаціональних відносин та
депортованих громадян
Сімферопольської міської ради АР Крим,
третя особа: ОСОБА_4 про скасування
рішення задоволено.

Скасовано рішення Виконавчого
комітету Кримської АРСР від 10.04.1992 року
в частині надання ОСОБА_4 земельної
ділянки в АДРЕСА_3.

Не погодившись із вищевказаною
постановою суду, третя особа - ОСОБА_4
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати постанову по справі
№2-а-2368/11 від 17.03.2011 року та прийняти
нову постанову, якою відмовити у
задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована
порушенням судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні 17.02.2014 року
представник третьої особи ОСОБА_4 за
довіреністю - ОСОБА_5 підтримала
апеляційну скаргу у повному обсязі з
підстав у ній викладених, просила її
задовольнити, скасувати постанову
Залізничного районного суду м.
Сімферополя АР Крим від 17.03.2011 року та
ухвалити нову постанову, якою у
задоволенні позову відмовити у повному
обсязі.

У судовому засіданні 17.02.2014 року
представник позивача заперечував
проти задоволення апеляційної скарги
за необґрунтованістю, просив у її
задоволенні відмовити, оскаржувану
постанову суду першої інстанції
залишити без змін.

Представники відповідачів -
Сімферопольської міської ради АР Крим,
Виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради АР Крим, Управління з
міжнаціональних відносин та
депортованих громадян
Сімферопольської міської ради АР Крим
у судове засідання 17.02.2014 року не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином та своєчасно, про причину неявки
суд не повідомили.

Згідно з частиною 4 статті 196 Кодексу
адміністративного судочинства
України, неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Чинне законодавство не обмежує коло
представників осіб, які беруть участь у
справі, при апеляційному розгляді
адміністративної справи.

Судова колегія, вислухавши пояснення
представників позивача та третьої
особи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку (частина 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2
звернулась до Залізничного районного
суду м. Сімферополя АР Крим з
адміністративним позовом до
Сімферопольської міської ради АР Крим,
Виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради АР Крим, Управління з
міжнаціональних відносин та
депортованих громадян
Сімферопольської міської ради АР Крим,
третя особа: ОСОБА_4, про скасування
рішення Виконавчого комітету
Кримської АРСР від 10.04.1992 року в частині
надання ОСОБА_4 земельної ділянки в
АДРЕСА_3. Позовні вимоги мотивовані тим,
що рішенням Виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради
Кримської АРСР від 10.04.1992 року ОСОБА_4
була надана земельна ділянка АДРЕСА_3
для будівництва і обслуговування
житлового будинку. Проте, ОСОБА_4
тривалий час не використовував
передану йому земельну ділянку за
цільовим призначенням, не виконував
умови рішення та не сплачував
земельний податок за неї. Пізніше
ОСОБА_4 відмовився від земельної
ділянки у зв'язку з інвалідністю та
погіршенням стану здоров'я, про що
свідчить його заява, написана на ім'я
голови Сімферопольського
міськвиконкому від 06.04.1995 року. Позивач,
яка є багатодітною матір'ю, тривалий
час проживала в орендованій квартирі
разом із батьками похилого віку та
зареєстрована разом з членами своєї
родини у своєї сестри, оскільки не мала
власного житла. У зв'язку з тим, що
ОСОБА_2 не мала постійного місце
проживання, а спірна земельна ділянка з
1992 року не була забудована та була
фактично покинута, враховуючи той факт,
що ОСОБА_4 була надана письмова відмова
від цієї ділянки, позивачем на
земельній ділянці АДРЕСА_3 був
збудований будинок, в якому вона
проживає разом зі своєю сім'єю. ОСОБА_2
неодноразово зверталась до
Сімферопольської міської ради АР Крим
із заявами про надання земельної
ділянки АДРЕСА_3, у власність, проте її
заяви залишались без розгляду і
задоволення у зв'язку з наявністю вже
прийнятого рішення на ім'я ОСОБА_4 З
наведених підстав позивач просила
задовольнити її позов.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що на
підставі заяви ОСОБА_4 його право на
спірну земельну ділянку повинно було
бути припинене, водночас ОСОБА_2
використовує дану земельну ділянку за
її цільовим призначенням з 1995 року,
позивачем на даній земельній ділянці
зведений будинок, в якому вона проживає
разом зі своєю сім'єю, до будинку
підведені всі необхідні комунікації,
систематично проводиться оплата за
комунальні послуги. Крім того, у
позивача є всі необхідні правові
підстави для отримання земельної
ділянки у власність, оскільки згідно
довідок, які містяться у матеріалах
справи позивач та її чоловік не мають у
власності нерухомого майна і можуть
скористатись, передбаченим
Конституцією України, правом
безкоштовного отримання земельної
ділянки.

З наведеними висновками суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 13 Конституції України
передбачено, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Відповідно до статті 14 Конституції
України земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Законом України «Про місцеве
самоврядування в Україні» №280/97-ВР від
21.05.1997 року відповідно до Конституції
України визначено систему та гарантії
місцевого самоврядування в Україні,
засади організації та діяльності,
правового статусу і відповідальності
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування.

Частинами 1 та 3 статті 24 зазначеного
Закону визначено, що правовий статус
місцевого самоврядування в Україні
визначається Конституцією України, цим
та іншими законами, які не повинні
суперечити положенням цього Закону.

Органи місцевого самоврядування та їх
посадові особи діють лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією і законами
України, та керуються у своїй
діяльності Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, а в
Автономній Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» вирішення відповідно до
закону питань регулювання земельних
відносин віднесено до виключної
компетенції сільських, селищних,
міських рад та вирішуються виключно на
пленарних засіданнях сільської,
селищної, міської ради.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 59
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» рада в межах
своїх повноважень приймає нормативні
та інші акти у формі рішень. Рішення
ради приймається на її пленарному
засіданні після обговорення більшістю
депутатів від загального складу ради,
крім випадків, передбачених цим
Законом.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу
України визначено, що земельні
відносини регулюються Конституцією
України, цим Кодексом, а також
прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 12 Земельного кодексу
України, розпорядження землями
територіальних громад, передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян і
юридичних осіб, відноситься до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст.

Відповідно до пункту 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзацах другому
та четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Статтею 141 Земельного кодексу України
закріплено, що підставами припинення
права користування земельною ділянкою
є: а) добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою; б)
вилучення земельної ділянки у
випадках, передбачених цим Кодексом; в)
припинення діяльності релігійних
організацій, державних чи комунальних
підприємств, установ та організацій; г)
використання земельної ділянки
способами, які суперечать екологічним
вимогам; ґ) використання земельної
ділянки не за цільовим призначенням; д)
систематична несплата земельного
податку або орендної плати; е) набуття
іншою особою права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, які
розташовані на земельній ділянці; є)
використання земельної ділянки у
спосіб, що суперечить вимогам охорони
культурної спадщини.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 142
Земельного кодексу України припинення
права власності на земельну ділянку у
разі добровільної відмови власника
землі на користь держави або
територіальної громади здійснюється
за його заявою до відповідного органу.

Органи виконавчої влади або органи
місцевого самоврядування у разі згоди
на одержання права власності на
земельну ділянку укладають угоду про
передачу права власності на земельну
ділянку. Угода про передачу права
власності на земельну ділянку підлягає
нотаріальному посвідченню.

Матеріали справи містять відомості про
те, що рішенням Виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради
народних депутатів Кримської АРСР від
10.04.1992 року №411 «Про відведення
земельних ділянок громадянам
кримсько-татарської національності
під будівництво індивідуальних
житлових будинків в мікрорайоні
«Біле-5» ОСОБА_4 відведено земельну
ділянку НОМЕР_1 у довічне успадковане
володіння (а.с.8).

22.03.1995 року ОСОБА_4 звернувся до голови
Сімферопольського виконкому із заявою
про вилучення в нього земельної
ділянки АДРЕСА_3 у м. Сімферополі у
зв'язку з інвалідністю та погіршенням
стану здоров'я (а.с.28).

Проте, будь-яке рішення за вказаною
заявою ОСОБА_4 органом місцевого
самоврядування не приймалось та
зазначені відомості в матеріалах
справи відсутні.

Також, ОСОБА_2 неодноразово зверталась
до міського голови Сімферопольської
міської ради, його заступників та
голови Сімферопольського виконкому, із
заявами та клопотаннями про надання їй
у власність земельної ділянки АДРЕСА_3
у м. Сімферополі (а.с.10, 12, 16, 17).

При цьому, ніяких рішень з питання
надання ОСОБА_2 спірної земельної
ділянки органом місцевого
самоврядування також не приймалось, що
не спростовується й поясненнями
представника позивача, наданими під
час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до положень частини 10
статті 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» акти органів
та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Статтею 8 Конституції України
передбачено, що в Україні визнається і
діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші
нормативно-правові акти приймаються на
основі Конституції України і повинні
відповідати їй. Норми Конституції
України є нормами прямої дії. Звернення
до суду для захисту конституційних
прав і свобод людини і громадянина
безпосередньо на підставі Конституції
України гарантується.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Проте, колегія суддів зазначає, що
позивачем та її представником не
наведено доказів щодо невідповідності
оскаржуваного рішення Конституції та
земельному законодавству України, на
підстави яких рішення Виконавчого
комітету Кримської АРСР від 10.04.1992 року
підлягало би скасуванню. Також,
зазначених обставин не встановлено й
під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Згідно з вищенаведеними нормами права,
позивач має право звернутись до
адміністративного суду з позовом лише
у разі, якщо він вважає, що рішенням,
дією чи бездіяльністю відповідача
(суб'єкта владних повноважень) порушено
його права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин. При цьому,
обставину дійсного (фактичного)
порушення відповідачем прав, свобод чи
інтересів позивача має довести
належними та допустимими доказами саме
позивач.

Отже, завдання адміністративного
судочинства полягає у захисті саме
порушених прав особи в
публічно-правових відносинах. При
цьому захист прав, свобод та інтересів
осіб передбачає наявність
встановленого судом факту їх
порушення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що
підставами для визнання протиправним
правового акта індивідуальної дії
суб'єкта владних повноважень є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства або визначеній законом
компетенції органу, який видав цей акт.
Крім того, обов'язковою умовою визнання
акта протиправним є порушення у зв'язку
з прийняттям цього акта прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у справі. Тобто, в разі не
доведення позивачем наявності
обставин порушення його прав чи
інтересів як підстави для їх захисту
заявлений ним позов не підлягає
задоволенню за відсутності правових
підстав, оскільки стаття 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає звернення до суду саме за
захистом певних порушених прав і
охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, враховуючи зазначене,
колегія суддів вважає, що рішенням
Виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради народних депутатів
Кримської АРСР від 10.04.1992 року №411
права, свободи або інтереси ОСОБА_2 не
порушені, приймаючи до уваги, що спірна
земельна ділянка їй у встановленому
законом порядку не надавалась.

З урахуванням усього вищенаведеного у
сукупності, колегія суддів дійшла до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_2

Відповідно до статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставами для скасування судом
апеляційної інстанції судового
рішення суду першої інстанції з
ухваленням нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального або
процесуального права.

Вказаним обставинам судом першої
інстанції не дана належна оцінка,
постанова суду ухвалена з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, у зв'язку з чим підлягає
скасуванню з прийняттям нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Керуючись частиною 3 статті 24, статтями
160, 167, частиною 1 статті 195, статтею 196,
пунктом 3 частини 1 статті 198, статтями
202, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову
Залізничного районного суду м.
Сімферополя АР Крим від 17.03.2011 року у
справі № 2а-2368/2011 - задовольнити.

Постанову Залізничного районного суду
м. Сімферополя АР Крим від 17.03.2011 року у
справі № 2а-2368/2011 - скасувати.

Прийняти нову постанову: у задоволенні
позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення.

Постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
постанови в повному обсязі.

Повний текст судового рішення
виготовлений 24 лютого 2014 р.

Головуючий суддя підпис
С.О. Воробйова

Судді підпис М.І.
Кобаль

підпис З.І.Курапова

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
С.О. Воробйова