Справа № 2-а-1718/11/1403
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2014 р.м.ОдесаСправа № 2-а-1718/11/1403

Категорія: 10.3.1 Головуючий в 1 інстанції:
Гапоненко Н.О. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого
судді - Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційні
скарги ОСОБА_2, Управління Пенсійного
фонду України в Березанському районі
Миколаївської області на постанову
Березанського районного суду
Миколаївської області від 01 серпня 2011
року по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в
Березанському районі Миколаївської
області про зобов'язання вчинити певні
дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Березанського районного
суду Миколаївської області від 01
серпня 2011 року адміністративний позов
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України в Березанському районі
Миколаївської області про зобов'язання
вчинити певні дії задоволено частково
за період з 07 січня 2011 року по 07 липня 2011
року.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням суду першої інстанції, в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог, позивачка подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення про задоволення
її позовних вимог в повному обсязі.

Також, не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції, в частині
задоволення позовних вимог, відповідач
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити. В апеляційній скарзі
зроблено посилання на порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права, зокрема, ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Виходячи з приписів п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС
України, а також враховуючи те, що в
матеріалах справи достатньо доказів
для вирішення справи, вищезазначені
апеляційні скарги розглядаються в
порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційних скарг,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Так, на думку колегії суддів вирішуючи
справу, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з наявності у
позивача права на щомісячне підвищення
пенсії на 30% мінімальної пенсії за
віком.

Твердження відповідача стосовно
невизначеності розміру мінімальної
пенсії за віком колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки згідно ч. 2 ст.
5 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09 липня 2003 року
мінімальний розмір пенсії за віком
визначається виключно цим Законом.
Положення цього Закону не є перешкодою
для застосування величини мінімальної
пенсії за віком для обчислення інших
пенсій чи доплат, пов'язаних з
мінімальною пенсією за віком, оскільки
чинним законодавством не встановлено
іншого, крім передбаченого в Законі
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
мінімального розміру пенсії за віком.
Мінімальний розмір пенсії за віком
згідно ч. 1 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом. Розмір прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність
визначається щорічно в Законі України
«Про Державний бюджет України» на
відповідний рік.

Також, колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції відповідно до ст. 99
КАС України вірно визначений строк в
межах позовної давності.

Так, відповідно до ст. 99 КАС України (в
редакції чинній на час звернення
позивача з вказаним позовом та на час
прийняття рішення судом першої
інстанції) адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України (в
редакції чинній на час звернення
позивача з вказаним позовом та на час
прийняття рішення судом першої
інстанції) адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Як вбачається з матеріалів позовної
заяви, право позивача на отримання
підвищення до пенсії у 2007 році виникло
після винесення рішення
Конституційним Судом України від 09
липня 2007 року №06-рп/2007, яким зупинення
дії ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» на 2007 рік,
передбачене п. 12 ст. 71 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007
рік» визнано таким, що не відповідає
Конституції України. У 2008 році
зазначене право у позивача виникло
після винесення Конституційним Судом
України від 22 травня 2008 року № 10 рп/2008
року, яким положення Закону України
«Про державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», що
стосується виплати доплати «дітям
війни» визнано таким, що не відповідає
Конституції України (є
неконституційним). Вказані рішення
Конституційного Суду України були у
встановленому порядку опубліковано у
липні 2007 року та у травні 2008 року. Зміни
до законодавства з приводу нарахування
соціальної допомоги дітям війни
Законом України «Про державний бюджет
України на 2009 рік» та Законом України
«Про державний бюджет України на 2010
рік» не вносилися. Тобто, позивач
повинен був дізнатись про порушення
свого права саме у липні 2007 року та у
травні 2008 року, проте з даним позов
позивач звернувся лише 07 липня 2011 року,
частково з пропуском строку звернення
до суду визначеного ст. 99 КАС України,
що обґрунтовано було встановлено судом
першої інстанції.

Посилання позивача на те, що суми
пенсії, не одержані своєчасно з вини
органу, що призначає або виплачує
пенсію, виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком, колегія
суддів вважає помилковими виходячи з
наступного.

Так, згідно ст. 87 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» встановлено
такі строки виплати пенсій за минулий
час: нараховані суми пенсії, не
затребувані пенсіонером своєчасно,
виплачуються за минулий час не більш як
за 3 роки перед зверненням за
одержанням пенсії; суми пенсії, не
одержані своєчасно з вини органу, що
призначає або виплачує пенсію,
виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком.

На сьогодні, також, діє Закон України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» від 09 липня 2003
року, який набрав чинності
з 01 січня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 46 цього Закону
нараховані суми пенсії, не отримані з
вини органу, що призначає і виплачує
пенсію, виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком із
нарахуванням компенсації втрати
частини доходів.

Вказана норма говорить про те, що
тільки до нарахованих сум пенсій
застосовуються такі правила, тобто
по-іншому регулює зазначене питання
ніж ч. 2 ст. 87 Закону «Про
пенсійне забезпечення».

У п. 16 прикінцевих положень Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
вказано, що до приведення
законодавства України у відповідність
із цим законом закони України та інші
нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону.

Оскільки Закон України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» прийнятий пізніше, ніж
Закон України «Про пенсійне
забезпечення», то він має над ним
пріоритет, тому в цьому випадку
застосовуються положення ст. 46 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», за
якими виплачується за минулий час лише
нарахована пенсія.

Отже, щодо не нарахованих пенсій
ніякими нормативно-правовими актами,
крім КАС України, не визначено строк
звернення до суду.

Крім того, колегією суддів встановлено,
що позовні вимоги ОСОБА_2 за період з 01
січня 2006 року по 06 січня 2011 року
залишені без розгляду ухвалою
Березанського районного суду
Миколаївської області від 11 липня 2011
року та вказане судове рішення
сторонами у справі не оскаржувалось.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції правильно встановлені
обставини справи, постанова прийнята з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновків суду першої інстанції, тому
підстав для задоволення апеляційних
скарг та скасування постанови суду не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, Управління
Пенсійного фонду України в
Березанському районі Миколаївської
області на постанову Березанського
районного суду Миколаївської області
від 01 серпня 2011 року - залишити без
задоволення.

Постанову Березанського районного
суду Миколаївської області від 01
серпня 2011 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Березанському районі Миколаївської
області про зобов'язання вчинити певні
дії - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту постановлення,
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/