Справа № 3494/09
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2010-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2010 р. справа № 2а-735/08

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого судді:
Семененка Я.В.

суддів:
Дадим Ю.М. Божко Л.А.

при секретарі судового засідання:
Мациборко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційні скарги ОСОБА_1 та управління
праці і соціального захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у
м.Дніпропетровську ради

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 17
вересня 2008 року по справі № 2а-735/08 за
позовом ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у
місті Дніпропетровську ради, Головного
управління праці та соціального
захисту населення Дніпропетровської
обласної державної адміністрації,
Кабінету Міністрів України, Державного
казначейства України про визнання
бездіяльності протиправною,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення суми та відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом в якому, з
урахуванням уточнень (а.с.50) просив:
визнати бездіяльність відповідачів
неправомірною; стягнути з УПСЗН АНД
районної ради 37069,70грн, - недоплачені
суми відповідно до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»та Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»та
5000грн. -моральної шкоди; зобов'язати
УПСЗН АНД районної ради зробити
перерахунок щорічної допомоги на
оздоровлення у відповідності до абзацу
5 частини 4 статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»з 2001р. по 2005
рік, до абзацу 3 частини 4 статті 48 з 2006р.
по 2008 рік, з урахуванням мінімальної
заробітної плати, одноразової виплати
по інвалідності у розмірі 30
мінімальних заробітних плат у
відповідності до абзацу 4 частини 1
статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»; зробити перерахунок
одноразової щорічної допомоги до 5
травня з 2001 по 2008 рік у відповідності до
пункту 5 частини 22 статті 12, та пункту 7
частини 27 статті 13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»; зобов'язати
Кабінет Міністрів України дати
розпорядження Державному Казначейству
України на виділення коштів в розмірі
37069,7грн. УПСЗН АНД районної ради для
погашення заборгованості перед
позивачем№ зобов'язати Державне
Казначейство України перерахувати
кошти в розмірі 37069,70грн. до УПСЗН АНД
районної ради для погашення
заборгованості перед позивачем. В
обґрунтуванні заявлених вимог позивач
посилався на те, що до 25.10.2005р. мав
статус учасника бойових дій та статус
ліквідатора аварії на ЧАЕС -ІІІ
категорії. З 25.10.2005р. у зв'язку із
захворюванням, пов'язаним з виконанням
обов'язків на ЧАЕС, має статус інваліда
війни ІІІ групи, ліквідатора на ЧАЕС -1
категорії. Відповідно до п.5 ч.22 ст.12
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту»УПСЗН, в період
з 2001р. до 2005р., повинно було виплачувати
до 5травня одноразову грошову допомогу
у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком,
а з 2006р., які інваліду війни ІІІ -7
мінімальних пенсій за віком.
Відповідно до абзацу 5 частини 4 ст.48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»УПСЗН, в період з 2001р. по
2005р., мав виплачувати позивачу, як
ліквідатору аварії на ЧАЕС 3 категорії,
щорічну допомогу на оздоровлення в
розмірі 3-х мінімальних заробітних плат
щорічно. З 25.10.2005р., після встановлення
інвалідності, УПСЗН, відповідно до
абзацу 4 ч.1 ст.48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», повинно
було виплатити одноразову компенсацію
у розмірі 30 мінімальних заробітних
плат. В 2006р., 2007р. у відповідності до
абзацу 3 частини 4 ст.48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»відповідач
був зобов'язаний щорічно виплачувати
на оздоровлення 4 мінімальних
заробітних плат. Управління праці та
соціального захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у
місті Дніпропетровську ради
виплачувало вказані державні допомоги
не у розмірах, які визначено вказаними
Законами, а на підставі Постанов
Кабінету Міністрів України, що на думку
позивача, є протиправним. З цих підстав
позивач просив його позов
задовольнити. Крім цього, позивач
клопотав про поновлення
процесуального строку для звернення до
суду з позовом, оскільки строк ним
пропущено з поважних причин.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 17
вересня 2008 року позовні вимоги
задоволено частково, а саме визнано
протиправними дії Головного
управління праці та соціального
захисту населення Дніпропетровської
обласної державної адміністрації по
виплаті позивачу за 2007, 2008 роки
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня, як інваліду війни у розмірі,
меншому, ніж передбачено ст..13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»;
зобов'язано Головне управління праці
та соціального захисту населення
Дніпропетровської обласної державної
адміністрації здійснити перерахунок
та виплатити позивачу недоплачену
щорічну разову грошову допомогу до 5
травня за 2007, 2008 року у розмірі,
передбаченому ст..13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»- сім мінімальних
пенсій за віком, з урахуванням
отриманих ним сум; визнати
протиправними дії управління праці та
соціального захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у
місті Дніпропетровську ради по
нарахуванню та виплаті позивачу за 2007
рік, як учаснику ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС, щорічної
одноразової допомоги на оздоровлення в
розмірі, меншому, ніж передбачено ст..48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»; зобов'язано управління
праці та соціального захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у
місті Дніпропетровську ради виплатити
позивачу недоплачену щорічну грошову
допомогу на оздоровлення за 2007 рік,
відповідно до ст..48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи». В іншій
частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції, ОСОБА_1 та управління
праці та соціального захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у
місті Дніпропетровську ради подали
апеляційні скарги, в якій посилаючись
на порушення судом норм матеріального
права, просили скасувати постанову
суду першої інстанції, при цьому
позивач просив ухвалити рішення, яким
його вимоги задовольнити у повному
обсязі, а відповідач наполягав на
прийнятті постанову про відмову у
задоволенні позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню
не підлягає, а апеляційна скарга
управління праці та соціального
захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у
місті Дніпропетровську ради підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що ОСОБА_1 має
статус учасника бойових дій та
учасника ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 1 категорії
-інваліда ІІІ групи.

Вирішуючи спірні правовідносини між
сторонами та частково задовольняючи
позовні вимоги суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що позивач має право на пільги, які
встановлено Законом України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»та Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Обґрунтованими є і висновки суду
першої інстанції в частині
застосування до спірних правовідносин
вимог ст..99, 100 КАС України.

Так, відповідно до ст..99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Тобто, чинне законодавство,
встановленими строками, обмежує
звернення до суду за захистом прав,
свобод та інтересів. Це, насамперед,
обумовлено специфікою спорів, які
розглядаються в порядку
адміністративного судочинства, а
запровадження таких строків
обумовлене досягненням юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах. Ці строки обмежують час,
протягом якого такі правовідносини
можуть вважатися спірними.

У відповідності до ст. 100 КАС України
пропущення річного строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні позову за умови,
що на цьому наполягає одна із сторін.

Практика Європейського суду з прав
людини, яка відповідно до ст..17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини»є джерелом права,
також свідчить про те, що право на
звернення до суду не є абсолютним і
може бути обмеженим, в тому числі і
встановленням строків для звернення до
суду за захистом порушених прав (
наприклад, справа «Стаббігс та інш.
Проти Великобританії»рішення від
22.10.1996р., «Девеер проти Бельгії»рішення
від 27.02.1980р.).

Відповідач у своїх запереченнях
наполягав на відмові у задоволенні
позову, в тому числі і з підстав
пропуску річного строку.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції
відносно того, що позивачем не наведено
поважності причин пропуску річного
строку звернення до суду з позовом, а
судом об'єктивних обставин, які
перешкоджали позивачу своєчасно
звернутися до суду, не встановлено.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
з огляду на час звернення позивачем з
позовом до суду (22.02.2008р.), у задоволенні
позовних вимог за 2001-2006 роки слід
відмовити у зв'язку з пропуском
процесуального строку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, в
частині застосування ст..99, 100 КАС
України, не спростовують
обґрунтованість висновків суду першої
інстанції.

В той же час, при вирішенні позовних
вимог щодо стягнення з відповідачів
щорічної грошової допомоги до 5-го
травня відповідно до вимог Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
щорічної допомоги на оздоровлення
відповідно до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Щодо позовних вимог про стягнення
недоплаченої щорічної грошової
допомоги до 5-го травня відповідно до
вимог Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Відповідно до ст..13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»щорічно до 5
травня інвалідам війни виплачується
разова грошова допомога у розмірах:
інвалідам ІІІ групи - семи мінімальних
пенсій за віком.

Судом першої інстанції встановлено, що
за період 2007-2008 років позивач, з огляду
на те, що Законом України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»та
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік»встановлено інший
розмір грошової допомоги, яка
виплачується до 5 травня учасникам
бойових дій, отримав грошову допомогу у
значно менших розмірах, ніж тих, що
встановлені Законом України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Вирішуючи спірні правовідносини та
задовольняючи позов в цій частині суд
першої інстанції виходив з того, що
рішеннями Конституційного Суду
України від 09.07.2007р. та від 22.05.2008р.
визнано неконституційними положення
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік та Закону України
«Про Державний бюджет України на
2008рік», якими було встановлено інші
розміри щорічної допомоги учасникам
бойових дій ніж ті, які передбачено
Законом України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», у зв'язку з чим відповідач був
зобов'язаний перерахувати та виплати
позивачу щорічну грошову допомогу у
розмірах, що визначені Законом України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту».

Між тим, судом першої інстанції не
враховано, що відповідно до ч.3 ст.2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони:

Відповідно ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1. на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України; 2. з використанням
повноважень з метою, з якою ці
повноваження надані; 3. обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4. безсторонньо
(неупереджено); 5. добросовісно; 6.
розсудливо; 7. з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8.
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи й цілями, на
досягнення яких спрямовано це рішення
(дія); 9. з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10.
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

При цьому Пленум Вищого
адміністративного суду України у
Постанові від 6 березня 2008 року2
зауважив, що під час розгляду спорів
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень суди незалежно від
підстав, наведених у позовній заяві,
повинні перевіряти їх відповідність
усім зазначеним вимогам.

У спірних правовідносинах суду першої
інстанції слід було з'ясувати чи
вчинені дії відповідача, які полягають
у нарахуванні та виплаті позивачу як
учаснику бойових дій щорічної грошової
допомоги за 2007 та 2008 роки, на підставі
та у спосіб, що передбачені законами
України.

Тобто, визначальними обставини, для
вирішення заявленого спору, є
правомірність дій відповідача.

Відповідно до ст..13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»щорічно до 5
травня інвалідам війни виплачується
разова грошова допомога у розмірах:
інвалідам ІІІ групи - семи мінімальних
пенсій за віком.

Судом встановлено, що за оскаржуваний
період позивачу було сплачено щорічну
одноразову грошового допомогу, як
інваліду війни, в строк до 05 травня
кожного року (квітень 2007 року та
квітень 2008 року) у розмірах визначених
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік»та Законом України
«Про Державний бюджет України на 2008
рік».

Рішеннями Конституційного Суду
України від 09.07.2007р. та від 22.05.2008р.
визнано неконституційними положення
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік та Закону України
«Про Державний бюджет України на
2008рік», якими було встановлено інші
розміри щорічної допомоги учасникам
бойових дій ніж ті, які передбачено
Законом України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту»,

Таким чином, на час здійснення виплат
разової грошової допомоги за період 2007
та 2008 років відповідач діяв на
підставах та у спосіб, що були
передбачені Законом України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»та
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік», оскільки на час
здійснення таких виплат положення
зазначених Законів не були визнані
неконституційними, а відтак дії
відповідача не можливо вважати
неправомірними.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що відповідач,
при здійсненні ним виплат грошової
допомоги позивачу за 2007 та 2008 рік, діяв
на підставі та у спосіб, що були
визначені законами України, а відтак
суд першої інстанції безпідставно
визнав протиправними дії Головного
управління праці та соціального
захисту населення Дніпропетровської
обласної державної адміністрації по
виплаті позивачу щорічної грошової
допомоги у розмірі, меншому, ніж
передбачено ст..13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»та зобов'язав
відповідача зробити перерахунок та
виплатити недоплачену щорічну разову
грошову допомогу за вказаний період.

Щодо позовних вимог про стягнення
недоплаченої щорічної допомоги на
оздоровлення відповідно до ст..48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
необхідність зобов'язання управління
праці та соціального захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у
м.Дніпропетровську ради виплатити
позивачу недоплачену щорічну грошову
допомогу на оздоровлення за 2007 рік.

Статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»передбачено, що щорічна
допомога на оздоровлення виплачується
учасникам ліквідації аварії на ЧАЕС
інвалідам третьої групи у розмірі
чотирьох мінімальних заробітних плат.

В той же час, Законом України «Про
Державний бюджет України на 2007
рік»зупинено дію ст..48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Конституційного Суду України
від 09.07.2007р. визнано Неконституційними
положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007», якими
було зупинено дію ст..48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст..152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнанні
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Згідно зі ст..22 Закону України «Про
Конституційний суд України»рішення
Конституційного Суду України
підлягають безумовному виконанню
всіма державними органами, органами
місцевого і регіонального
самоврядування, установами,
організаціями, підприємствами, їх
посадовими особами, об'єднаннями
громадян та громадянами.

Отже, з дня ухвалення Рішення
Конституційним Судом України, тобто з
09.07.2009р., відповідач мав керуватися
положеннями ст..48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Як вбачається з матеріалів справи
(а.с.83), щорічна допомога на
оздоровлення виплачена позивачу у 2007
році на підставі розпорядження №702131
від 16.07.2007р., тобто після прийняття
Рішення Конституційним Судом України.
Допомога на оздоровлення позивачу була
виплачена у розмірі 90грн, тобто у
розмірі меншому, ніж визначено Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про неправомірність дій
відповідача, які полягають у виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення у 2007
році у розмірі меншому, ніж
встановленому ст..48 названого Закону, є
обґрунтованими, у зв'язку з чим суд
першої інстанції правомірно зобов'язав
відповідача зробити перерахунок та
виплатити позивачу щорічну допомогу на
оздоровлення за 2007 рік відповідно до
ст..48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Відносно вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з
відповідача недоплаченої щорічної
допомоги на оздоровлення за 2008 рік суд
першої інстанції обґрунтовано
зазначив, що у 2008 році позивач не
звертався до відповідача з заявою про
виплату такої допомоги і підстав для
задоволення вимог в цій частині у суду
першої інстанції не існувало, оскільки
на час вирішення справи в суді першої
інстанції та ухвалення рішення термін
виплати допомоги за 2008 рік не збіг і
позивач не був позбавлений можливості
звернутися до відповідача з заявою про
виплату допомоги на оздоровлення.
Доказів того, що у 2008 році відповідачем
відмовлено позивачу у виплаті допомоги
на оздоровлення у розмірах, які
визначено ст..48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»суду першої
інстанції надано не було, у зв'язку з
чим суд першої інстанції був
позбавлений можливості зробити
висновок про правомірність дій
відповідача.

Обґрунтованими колегія суддів вважає і
висновки суду першої інстанції щодо
недоведеності заподіяної моральної
шкоди позивачу.

Суд першої інстанції правомірно
зазначив про недоведеність факту
заподіяння позивачу моральних
страждань внаслідок протиправних дій
відповідачів.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р.,
із змінами та доповненнями «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»вимоги
щодо відшкодування моральної шкоди
повинні бути обґрунтовані, зокрема,
позивач зобов'язаний обґрунтувати з
яких міркувань він виходив визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

Жодних доказів, на підтвердження
позовних вимог в цій частині, матеріали
справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що вимоги позивача про
відшкодування моральної шкоди
задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає за необхідне постанову суду в
частині задоволених позовних вимог про
визнання дії протиправними та
зобов'язання здійснити перерахунок
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня за 2007 -2008 роки скасувати та
прийняти нову постанову про відмову у
задоволенні позову в цій частині. В
іншій частині постанову суду першої
інстанції залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись п.3
ч.1 ст.198, ст..ст.202, 205, 207 КАС України,
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без
задоволення.

Апеляційну скаргу управління праці і
соціального захисту населення
Амур-Нижньодніпровської районної у
м.Дніпропетровську ради -задовольнити
частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 17
вересня 2008 року в частині задоволених
позовних вимог щодо визнання
протиправними дії Головного
управління праці та соціального
захисту населення Дніпропетровської
обласної державної адміністрації по
виплаті позивачу за 2007, 2008 роки
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня, як інваліду війни у розмірі,
меншому, ніж передбачено ст..13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»та
зобов'язання Головного управління
праці та соціального захисту населення
Дніпропетровської обласної державної
адміністрації здійснити перерахунок
та виплатити позивачу недоплачену
щорічну разову грошову допомогу до 5
травня за 2007, 2008 року у розмірі,
передбаченому ст..13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»- сім мінімальних
пенсій за віком, з урахуванням
отриманих ним сум - скасувати та
прийняти нову постанову про відмову у
задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 17 вересня
2008 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядку передбачено ст..212 КАС
України.

(Повний текст постанови виготовлено
18.02.2010р.)

Головуючий
Я.
В. Семененко

Судді:

Ю.М. Дадим

Л.А. Божко