Справа № 19931/10
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2010-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2010 р. справа № 2а-190/2007

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого судді:
Семененка Я.В.

суддів: Бишевської Н.А.
Добродняк І.Ю

при секретарі судового засідання:
Ліненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2

на постанову Жовтневого районного суду
м.Запоріжжя від 11 травня 2007 року у
справі №2а-190/2007 за позовом ОСОБА_3 до
Орендного підприємства «Запорізьке
міжміське бюро технічної
інвентаризації»про визнання рішення
протиправним та зобов'язання вчинити
певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з
адміністративним позовом, в якому
просив визнати рішення реєстратора про
відмову в проведенні державної
реєстрації прав власності на об'єкт
нерухомості протиправним та
зобов'язати відповідача здійснити
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно -квартири АДРЕСА_1. В
обґрунтування вимог позивач посилався
на те, що рішенням Жовтневого районного
суду м.Запоріжжя від 17.02.2005 року його
визнано покупцем квартири АДРЕСА_1.
Однак, рішенням державного реєстратора
№251 від 28.02.2007р. позивачу було
відмовлено у реєстрації права з
посиланням на п.2.1. «Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно», затвердженого наказом Мін'юсту
України №7/5 від 07.02.2002р., а саме з тих
підстав, що рішення суду про визнання
особи покупцем об'єкта нерухомості не є
правовстановлювальним документом, на
підставі якого здійснюється державна
реєстрація речових прав. Вказуючи на
те, що рішення суду є підставою для
реєстрації права власності на нерухоме
майно, позивач просив його позов
задовольнити.

З протоколу судового засідання від
11.05.2007р. (а.с.28) вбачається, що під час
судового розгляду справи позивачем
доповнено позовні вимоги та останній
просив визнати за ним право власності
на спірну квартиру.

Постановою Жовтневого районного суду
м.Запоріжжя від 11 травня 2007 року
адміністративний позов задоволено, а
саме визнано протиправним рішення
державного реєстратора про відмову в
проведенні державної реєстрації
речових прав, визнано за позивачем
право власності на квартиру АДРЕСА_1 та
зобов'язано відповідача зареєструвати
право позивача на об'єкт нерухомості.

Не погодившись з постановою суду
ОСОБА_1, ОСОБА_2, як особи законних
інтересів яких стосується рішення
суду, звернулися з апеляційними
скаргами, в яких посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, неповне з'ясування судом
обставин справи, просили скасувати
постанову суду, а провадження у справі
закрити, зобов'язавши відповідача
скасувати реєстрацію права власності
на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу щодо
вирішення судом першої інстанції
питань про їх права та інтереси,
заявники апеляційних скарг вказували
на те, що вони також мають право на
спірну квартиру, у зв'язку з чим в
порядку цивільного судочинства
вирішувався спір між ними та позивачем
і судовий розгляд, після скасування
рішень судових інстанцій Верховним
Судом України, закінчився залишенням
позовної заяви ОСОБА_3 без розгляду.

Перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги щодо
визнання права власності на спірну
квартиру суд першої інстанції виходив
з того, що даний спір, у цій частині
заявлених вимог, є справою
адміністративної юрисдикції.

Проте, з таким висновком суду
погодитися не можливо з наступних
підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС України,
справа адміністративної юрисдикції
(далі - адміністративна справа) це
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Тобто, вказана норма права передбачає
два критерії для відмежування справ
адміністративної юрисдикції від справ
іншої юрисдикції і це є: суб'єктний та
предметний склад.

Предметний склад обумовлений тим, що
справа адміністративної юрисдикції
повинна містити в собі
публічно-правовий спір.

Таким чином, визначальною ознакою
справи адміністративної юрисдикції є
характер спірних правовідносин.

З позовних вимог, які є предметом
позову, не вбачається, що між сторонами
існує публічно-правовий спір, спірні
правовідносини виникли з приводу спору
про право, а саме про право позивача на
квартиру АДРЕСА_1.

Наявність спору про цивільне право
унеможливлює розгляд спірних
правовідносин в порядку
адміністративного судочинства.

Суд адміністративної юрисдикції, при
розгляді адміністративного позову, не
може дати правову оцінку наявності чи
відсутності у особи цивільного права, в
даному випадку права позивача на
квартиру, оскільки це пов»язно з
встановленням певних фактів, що мають
юридичне значення. Між тим,
встановлення таких фактів та визнання
права має значення для вирішення
питання про порушення права і
відповідно оцінки правомірності
прийнятого рішення відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Отже, спірні правовідносини, які
стосуються права на квартиру, мають
вирішуватися в порядку цивільного
судочинства відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК
України.

За таких обставин, розгляд судом
першої інстанції вимог про визнання
права власності на підставі норм КАС
України суперечить ч.1 ст.17 цього
Кодексу, якою передбачені межі
компетенції адміністративних судів.

Частиною 1 ст.203 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що суд апеляційної
інстанції скасовує рішення суду першої
інстанції і залишає позовну заяву без
розгляду або закриває провадження у
справі з підстав, встановлених ст.ст. 155,
157 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд закриває провадження у справі, якщо
справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає за необхідне постанову суду
першої інстанції в частині задоволених
позовних вимог щодо визнання права
власності скасувати, а провадження у
адміністративній справі, в цій частині
позовних вимог, закрити.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправним рішення державного
реєстратора та зобов'язання
відповідача провести реєстрацію прав
позивача на об'єкт нерухомості колегія
суддів вважає за необхідне зазначити
наступне.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що рішенням
реєстратора №251 від 28.02.2007р. ОСОБА_3
відмовлено у проведенні реєстрації
прав власності на нерухоме майно
-квартири АДРЕСА_1. Рішення державного
реєстратора обґрунтовано тим, що
рішення суду про визнання особи
покупцем об'єкта нерухомості не є
правовстановлювальним документом, на
підставі якого здійснюється державна
реєстрація речових прав.

У відповідності до ч.2 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень»від
01.07.2004 року №1952-IV, державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень -це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень, що супроводжується внесенням
даних до Державного реєстру прав на
нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно з ст..19 названого Закону
підставами для державної реєстрації
прав, що посвідчують виникнення,
перехід, припинення речових прав на
нерухоме майно є, зокрема, рішення суду
стосовно речових прав на нерухоме
майно, обмежень цих прав, що набрали
законної сили.

Відповідно до Переліку
правовстановлюючих документів, на
підставі яких проводиться реєстрація
прав власності на об'єкти нерухомого
майна Тимчасового положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від
07.02.2002р. №7/5, правовстановлюючими
документами, зокрема, є рішення судів
про визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна, про встановлення
факту права власності на об'єкти
нерухомого майна.

Отже, вказаними нормами матеріального
права визначено, що до переліку
правовстановлюючих документів
відносяться рішення суддів про
визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна, про встановлення
факту права власності на об'єкти
нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для звернення позивача з
заявою про реєстрацію права власності
на квартиру АДРЕСА_1 стало рішення
Жовтневого районного суду м.Запоріжжя
від 17.02.2005р., яким визнано ОСОБА_3
належним покупцем квартиру АДРЕСА_1 та
визнано за ним право власності на
спірну квартиру.

Між тим, ухвалою Верховного Суду
України від 13 грудня 2006 року рішення
Жовтневого районного суду м.Запоріжжя
від 17.02.2005р., в частині визнання права
власності на квартиру за ОСОБА_3,
скасовано.

Позивач, обґрунтовуючи заявлений
позов, посилався на те, що рішення суду
про визнання його належним покупцем
спірної квартири, є достатньою
підставою для реєстрації за ним права
власності. З цими доводами погодився і
суд першої інстанції.

Між тим, суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що відповідно до
ст..19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідач, відповідно до вимог Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень», Тимчасового положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, не наділений
повноваженнями щодо тлумачення
наданого для реєстрації рішення і не
зобов'язаний встановлювати наявність
чи відсутність підстав виникнення у
особи права власності на нерухоме
майно. Обов'язок відповідача полягає у
державній реєстрації права на нерухоме
майно, якщо таке право підтверджено
відповідними документами, перелік яких
затверджено Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»та
Тимчасовим положенням про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно.

Таким чином, з огляду на те, що рішення
суду є правовстановлюючим документом
лише у випадку визнання права
власності на об'єкти нерухомого майна,
встановлення факту права власності на
об'єкти нерухомого майна, колегія
суддів дійшла висновку про
правомірність оскарженого рішення
державного реєстратора щодо відмови у
реєстрації права власності позивача на
квартиру АДРЕСА_1.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що суд першої
інстанції, за результатами розгляду
вимог щодо визнання протиправним
рішення реєстратора та зобов'язання
відповідача здійснити реєстрацію прав
власності, прийняв постанову з
порушенням норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справі і є підставою для скасування
судового рішення з прийняттям нової
постанови про відмову у задоволенні
позову.

В той же час, колегія суддів не
знаходить підстав для задоволення
вимог апеляційних скарг щодо
зобов'язання відповідача скасувати
реєстрацію права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, оскільки з
матеріалів справи не вбачається, що на
підставі рішення Жовтневого районного
суду м.Запоріжжя від 11 травня 2007 року
державним реєстратором зареєстровано
право власності на квартиру АДРЕСА_1 за
ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись п. 3
ч.1 ст. 198, ст. ст. 202, 203, 205, 207 КАС України
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2
-задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду
м.Запоріжжя від 11 травня 2007 року у
справі №2а-190/2007р. -скасувати та
прийняти нову постанову.

Провадження в адміністративній справі
в частині заявлених вимог про визнання
права власності -закрити.

У задоволенні вимог ОСОБА_3 до
Орендного підприємства «Запорізьке
міжміське бюро технічної
інвентаризації»про визнання рішення
протиправним та зобов'язання здійснити
реєстрацію прав власності -відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України в
порядку передбаченому ст..212 КАС
України.

(Повний текст постанови виготовлено
09.11.2010р.)

Головуючий:
Я.В. Семененко

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
І.Ю. Добродняк