Справа № 2а-15070/10/0470
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/29907/13

(К/800/31737/13)

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Мироненка О.В., Чумаченко Т.А.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні в касаційній інстанції
адміністративну справу

за позовом публічного акціонерного
товариства «Північний
гірничо-збагачувальний комбінат» до
Дніпропетровської митниці, Головного
управління Держаного казначейства у
місті Києві, за участі третьої особи -
Головного управління Державного
казначейства у Дніпропетровській
області, про скасування рішення та
стягнення коштів, провадження по якій
відкрито

за касаційними скаргами
Дніпропетровської митниці на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 22
червня 2011 року та постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 27
лютого 2013 року і Публічного
акціонерного товариства «Північний
гірничо-збагачувальний комбінат» на
постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 27 лютого 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2010 року Публічне
акціонерне товариство «Північний
гірничо-збагачувальний комбінат»
(надалі по тексту - ПАТ «Північний
гірничо-збагачувальний комбінат»)
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Криворізької митниці
(правонаступником якої є
Дніпропетровська митниця), Головного
управління Держаного казначейства у
місті Києві, за участі третьої особи -
Головного управління Державного
казначейства у Дніпропетровській
області, про скасування рішення та
стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
Криворізькою митницею при винесенні
рішення щодо визначення митної
вартості товарів порушені вимоги
законодавства, оскільки відповідач
визначив митну вартість товарів із
застосуванням резервного методу, тоді
як позивач діяв на підставі контракту,
а тому митне оформлення товарів
потрібно було визначити за ціною
контракту.

У зв'язку з цим позивач просив визнати
протиправним рішення Криворізької
митниці про визначення митної вартості
товарів № 113000006/2010/000366/1 від 13 травня 2010
року; скасувати видану Криворізькою
митницею картку відмови в прийнятті
митної декларації, митному оформленні
чи пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України №
113050000/0/00564 від 13 травня 2010 року; стягнути
з Державного бюджету України на
користь позивача кошти на
відшкодування шкоди у вигляді надмірно
сплаченого податку на додану вартість
у розмірі 7 506,93 гривень та кошти на
відшкодування шкоди у вигляді надмірно
сплаченого ввізного мита у розмірі 1
138,08 гривень.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 22
червня 2011 року позов задоволено у
повному обсязі.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 27 лютого 2013 року постанову суду
першої інстанції в частині стягнення з
Державного бюджету України в особі
Головного управління Державного
казначейства України у місті Києві на
користь ПАТ «Північний
гірничо-збагачувальний комбінат»
коштів на відшкодування шкоди у
вигляді надмірно сплаченого податку на
додану вартість у розмірі 7506,93 гривень
та у вигляді надмірно сплаченого
ввізного мита у розмірі 1138,08 гривень
скасовано, у задоволенні цих позовних
вимог - відмовлено. В іншій частині
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 22
червня 2011 року залишено без змін.

Не погоджуючись з цими рішеннями, у
своїй касаційній скарзі
Дніпропетровська митниця зазначає на
порушення судами попередніх інстанцій
норм матеріального права, просить
скасувати їх судові рішення та
прийняти нову постанову, якою
відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі.

Водночас ПАТ «Північний
гірничо-збагачувальний комбінат» у
своїй касаційній скарзі, посилаючись
на порушення судом апеляційної
інстанції норм матеріального права,
просить скасувати його постанову та
залишити без змін постанову суду
першої інстанції.

Обидві касаційні скарги сторін
підлягають залишенню без задоволення з
таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 12 лютого 2010 року між ВАТ
«Північний гірничо-збагачувальний
комбінат» (покупець) та фірмою «Alderston GB
Limited», місто Лондон, Велика Британія
(постачальник) укладено
зовнішньоекономічний контракт за № 0212
- SG02/10. Згідно з умовами цього контакту
постачальник зобов'язувався здійснити
поставку товару позивачу, а позивач
зобов'язувався прийняти та оплатити
товар на умовах, вказаних у
Специфікаціях до Контракту. Відповідно
до пункту 4.2 Контракту загальна
вартість продукції становить 2 108 644,75
євро. Згідно з умовами Специфікації № 1
від 12 лютого 2010 року до Контракту
погодженої між позивачеві та
постачальником загальна ціна товару
складала 2 108 644,75 євро.

На виконання положень Графіку,
продавцем на адресу позивача була
направлена партія товару, ціна якої
була визначена у відповідності до умов
Специфікації та підтверджується
рахунком-фактурою №100212-013 від
12 травня 2010 року.

Для митного оформлення партії товару
позивачем 12 травня 2010 року було
оформлено вантажну митну декларацію
форми ВМД № 113050000/2010/003809 та декларацію
митної вартості форми ДМВ-1 №
13050000/2010/003809. Для підтвердження
заявлених відомостей про митну
вартість товару до митного органу для
митного оформлення були надані
передбачені пунктом 7 Порядку
декларування митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, та подання відомостей для її
підтвердження, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 1766 від 20 грудня 2006 року (далі -
Порядок) документи, а саме: контракт
№212-SG02/10 від 12 лютого 2010 року із
специфікацією №1, графік поставок за
контрактом №212-SG02/10 від 12 лютого 2010
року, інвойс від 12 травня 2010 року.

У зв'язку з виникненням у Криворізької
митниці сумнівів щодо правильності
визначення митної вартості
задекларованого товару, відповідачем
витребувані додаткові документи
відповідно до пункту 11 Порядку, про що
митним органом було зазначено за
зворотному боці ДМВ-1 від 12 травня 2010
року.

Позивачем 13 травня 2010 року були
частково надані додатково витребувані
митним органом документи для
підтвердження заявленої ним митної
вартості задекларованого товару та
повідомлено митний орган про
неможливість надання калькуляції
фірми виробника та висновки про якісні
та вартісні характеристики товарів,
про що було зроблено відповідну
відмітку на ДМВ-1 від 12 травня 2010 року.

Рішенням від 13 травня 2010 року за
№113000006/2010/000366/1 Криворізькою митницею
самостійно визначено митну вартість
поставлених товарів із застосуванням
методу №6 (резервного) визначення
митної вартості товарів, і в той же день
відповідачем було видано картку
відмови №113050000/0/00564 у митному
оформленні товару задекларованого
позивачем за ВМД №113050000/2010/003809 від 12
травня 2010 року.

Під час розгляду даної справи судом
встановлено, що підставою для
здійснення перевірки заявленої
позивачем митної вартості товарів
стала наявна в ціновій базі даних ЄДАІ
ДМСУ інформація щодо здійснення
митного оформлення такого ж самого, як
задекларований позивачем, товару на
митну територію України за ціною вищою
ніж зазначена позивачем.

У подальшому, 13 травня 2010 року
позивачем з метою здійснення митного
оформлення ввезеного на митну
територію товару за контрактом №212-SG02/10
від 12 лютого 2010 року було надано
митному органу ВМД № 113050000/2010/003832 від 13
травня 2010 року, у якій митна вартість
товару була визначена відповідно до
рішення про визначення митної вартості
№113000006/2010/000366/1.

Отже предметом даного спору є
правомірність та законність дій
відповідача при визначенні митної
вартості постановленого товару.

Відповідно до статті 1 Митного кодексу
України (в його редакції станом на
момент виникнення спірних
правовідносин) митна декларація -
письмова заява встановленої форми, яка
подається митному органу і містить
відомості щодо товарів і транспортних
засобів, які переміщуються через
митний кордон України, необхідні для їх
митного оформлення або переоформлення.

Згідно зі статтею 86 зазначеного
кодексу митна декларація приймається
та реєструється митним органом у
порядку, що визначається Кабінетом
Міністрів України або уповноваженим
ним органом. Подання митної декларації
повинно супроводжуватися наданням
митному органу комерційних
супровідних та інших необхідних
документів, перелік яких визначається
Кабінетом Міністрів України або
уповноваженим ним органом. Митна
декларація приймається митним органом,
якщо встановлено, що в ній містяться
всі необхідні відомості і до неї додано
всі необхідні документи.

Відповідно до статті 259 Митного кодексу
України митна вартість товарів - це
заявлена декларантом або визначена
митним органом вартість товарів, що
переміщуються через митний кордон
України, яка обчислюється на момент
перетинання товарами митного кордону
відповідно до положень цього Кодексу.

За приписами частини першої статті 265
Митного кодексу України митний орган,
що здійснює контроль за правильністю
митної оцінки товарів з урахуванням
положень цього Кодексу, має право
приймати рішення про правильність
заявленої декларантом митної вартості
товарів.

Згідно зі статтею 266 Митного кодексу
України визначення митної вартості
товарів, які імпортуються в Україну,
може здійснюватися за такими методами:
1) за ціною договору щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції); 2) за
ціною договору щодо ідентичних
товарів; 3) за ціною договору щодо
подібних (аналогічних) товарів; 4) на
основі віднімання вартості; 5) на основі
додавання вартості (обчислена
вартість); 6) резервного.

Основним є метод визначення митної
вартості товарів за ціною договору
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції).

Якщо митну вартість не може бути
визначено за першим методом,
проводиться процедура консультацій
між митним органом та декларантом з
метою обґрунтованого вибору підстав
для визначення митної вартості. У ході
таких консультацій митний орган та
декларант можуть здійснити обмін
наявною в кожного з них інформацією за
умови додержання вимог щодо її
конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів, які імпортуються в
Україну, за основу може братися ціна, за
якою оцінювані ідентичні або подібні
(аналогічні) товари було продано в
Україні не пов'язаному з продавцем
покупцю.

При цьому кожний наступний метод
застосовується, якщо митну вартість
товарів не може бути визначено шляхом
застосування попереднього методу.

Аналіз наведених норм, а також положень
Порядку здійснення контролю за
правильністю визначення митної
вартості товарів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 9 квітня 2008 року № 339, та Порядку
декларування митної вартості товарів
дає підстави вважати, що митні органи
мають виключну компетенцію в питаннях
перевірки та контролю правильності
обчислення декларантом митної
вартості.

Разом з тим дискреційні функції митних
органів мають законодавчі обмеження у
випадках незгоди із задекларованою
митною вартістю. До них, зокрема,
належить процедура консультацій між
митним органом та декларантом з метою
обґрунтованого вибору підстав для
визначення митної вартості та
обов'язок послідовного вибору методів
(від першого до шостого) визначення
митної вартості.

Колегія суддів дійшла висновку, що зі
змісту норм пункту 14 Порядку
декларування митної вартості товарів
та частини четвертої статті 266 Митного
кодексу України вбачається, що позивач
не зобов'язаний надавати повний
перелік документів, визначених пунктом
11 зазначеного Порядку. При цьому
витребування таких документів може
мати місце тільки у випадку наявності
обґрунтованих сумнівів у
достовірності поданих декларантом
відомостей.

Разом з тим, витребовуючи додаткові
документи, передбачені пунктом 11
Порядку декларування митної вартості
товарів, митний орган не зазначив, які
саме обставини ці документи повинні
підтвердити.

Також, відповідач не надав доказів
того, що документи, подані позивачем
для митного оформлення товару, є
недостатніми чи такими, що у своїй
сукупності викликають сумнів у
достовірності наданої інформації.

Крім того, колегія суддів вважає, що у
разі незгоди Митниці із митною
вартістю імпортованого товару, вона
відповідно до вимог статті 266 Митного
кодексу України зобов'язана провести
процедуру консультацій, у ході яких
мала б дійти висновків щодо
застосування того чи іншого методу
визначення митної вартості товарів,
при цьому кожний наступний метод
застосовується у разі неможливості
застосування попереднього із
наведенням відповідних аргументів.

У випадку якщо митна вартість не може
бути визначена за першим методом,
кожний наступний метод застосовується,
якщо митна вартість товарів не може
бути визначена шляхом застосування
попереднього методу.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку про
неправомірність дій відповідача щодо
застосування одразу шостого
(резервного) методу визначення митної
вартості товару на підставі цінової
інформації ЄАІС ДМСУ без послідовного
застосування попередніх п'яти, як це
встановлено частиною п'ятою статті 266
МК України, за відсутності будь-якого
обґрунтування неможливості їх
застосування в рішенні про визначення
митної вартості товарів.

Аналогічна правова позиція була
висловлена також Верховним Судом
України у постановах від 21 січня 2011
року (справа № 21-56а10), від 7 лютого 2011
року (справа № 21-76а10), від 14 листопада 2011
року (справа № 21-213а11), від 6 лютого 2012
року (справа № 21-418а11), від 29 травня 2012
року (справа № 21-91а12).

Посилання відповідача в касаційній
скарзі на причини не застосування
попередніх п'яти методів колегія
суддів вважає необґрунтованим,
оскільки такі причини неможливості
застосування послідовно попередніх
п'яти методів визначення митної
вартості товару повинні бути зазначені
саме в рішенні про визначення митної
вартості товарів.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення з державного бюджету України
на користь позивача надмірно сплачених
митних платежів, колегія суддів
зазначає наступне.

За правилами частин першої, третьої
статті 265 Митного кодексу України
митний орган здійснює контроль
правильності визначення митної
вартості товарів згідно з положеннями
цього Кодексу. У разі виникнення у
митного органу сумніву щодо
правильності визначення декларантом
митної вартості, він своїм рішенням має
право зобов'язати останнього визначити
митну вартість іншим способом, ніж він
використав для її визначення.

У справі, що розглядається, суд першої
інстанції дійшов висновку про
неправомірність дій відповідача
виключно у зв'язку з порушенням
визначеного статтею 266 Митного кодексу
України порядку її визначення.

Аналіз положень статей 265, 266 цього
Кодексу та Порядку здійснення контролю
за правильністю визначення митної
вартості товарів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 9 квітня 2008 року № 339 (чинного на час
виникнення спірних відносин) дає
колегії суддів Вищого
адміністративного суду України
підстави для висновку, що питання
контролю правильності обчислення
декларантом митної вартості в разі
виникнення обґрунтованого сумніву,
відносяться до виключної компетенції
митних органів. Тому суди, встановивши
протиправність рішень митного органу
про визначення митної вартості товару
за тим чи іншим методом, не вправі
підміняти митний орган, стягуючи з
державного бюджету надмірно сплачену з
такої вартості суму ПДВ або ввізного
мита, фактично визначаючи при цьому
інший метод обчислення митної
вартості.

Таким чином, суд першої інстанції,
постановляючи у цій справі рішення
щодо стягнення з державного бюджету на
користь позивача суми надмірно
сплаченого ПДВ та ввізного мита,
фактично визначив митну вартість
ввезеного ним товару за першим методом,
чим підмінив митний орган.

Така ж саме правова позиція була
висловлена і Верховним Судом України у
постанові від 17 грудня 2013 року у справі
№ 21-439а13 за позовом приватного
підприємства «СПС» до Харківської
обласної митниці, Головного управління
Державного казначейства України в
Харківській області, за участю
прокурора Київського району міста
Харкова, про визнання протиправним і
скасування рішення, стягнення суми,
яка, відповідно до приписів статті 2442
Кодексу адміністративного судочинства
України, є обов'язковою для всіх судів
України.

Тому колегія суддів погоджується із
Севастопольським апеляційним
адміністративним судом, який
переглянув постанову суду першої
інстанції і скасував її у відповідній
частині.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів
попередніх інстанцій є правильними,
обґрунтованими, відповідають нормам
матеріального та процесуального права,
підстави для скасування чи зміни
оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Дніпропетровської
митниці та Публічного акціонерного
товариства «Північний
гірничо-збагачувальний комбінат»
залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
22 червня 2011 року у незміненій
частині та постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 27 лютого 2013
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
М.І. Смокович

Судді
О.В. Мироненко

Т.А. Чумаченко