Справа № 823/3731/13-а
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/3731/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Гаращенко
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

18 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді
Мацедонської В.Е.,

суддів Мельничука
В.П., Лічевецького І.О.,

при секретарі
Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві справу за
апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у м.Черкасах
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області на постанову
Черкаського окружного
адміністративного суду від 24 грудня 2013
року у справі за адміністративним
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Манеж» до Державної
податкової інспекції у м.Черкасах
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області про визнання дій
неправомірними та скасування
податкових повідомлень-рішень,-

в с т а н о в и в:

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 24 грудня 2013
року адміністративний позов
товариства з обмеженою
відповідальністю «Манеж» до Державної
податкової інспекції у м.Черкасах
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області про визнання дій
неправомірними та скасування
податкових повідомлень-рішень
задоволено частково, скасовано
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
м.Черкасах ГУ Міндоходів у Черкаській
області від 15 липня 2013 року № та
№. В іншій частині позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції з мотивів порушення
судом норм матеріального та
процесуального права та прийняти нову
постанову, якою у задоволенні позову
відмовити повністю. Свої вимоги
апелянт обгрунтовує тим, що правочин
між позивачем та його контрагентом -
ТОВ «Транс сервіс груп плюс» вчинений
без мети створення взаємних прав та
обов'язків, з метою ухилення від сплати
податків, що суперечить економічним
інтересам держави та суспільства та
одночасно є таким, що суперечить
моральним засадам суспільства, тобто є
нікчемним, а тому сплачені позивачем
кошти неможливо відносити до складу
податкового кредиту та валових витрат.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 19 червня 2013 року по 26 червня
2013 року ДПІ у м.Черкасах ГУ Міндоходів у
Черкаській області проведено
позапланову виїзну перевірку ТОВ
«Манеж» з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01 квітня 2012 року по 30 червня 2012 року по
взаємовідносинах з ТОВ «Транс сервіс
груп плюс», за результатами якої
складено акт від 03 липня 2013 року
№24/22-11/31332957, в якому встановлено
порушення позивачем п.п.138.2 п.138., п.п.139.1.9
п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України,
в результаті чого занижено податок на
прибуток всього на суму 13034,00 грн., у
тому числі за ІІ квартал 2012 року на суму
13034,00 грн.; порушення п.198.3, п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України, в
результаті чого встановлено заниження
податку на додану вартість, що підлягає
нарахуванню та сплаті до бюджету
всього на загальну суму 117222,00 грн., в
тому числі за квітень 2012 року - 14948,00
грн., травень 2012 року - 48792,00 грн., червень
2012 року - 53482,00 грн.

На підставі акту перевірки №24/22-11/31332957
від 03 липня 2013 року ДПІ у м.Черкасах ГУ
Міндоходів у Черкаській області
прийнято податкові
повідомлення-рішення від 15 липня 2013
року №, згідно якого за порушення
п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.4, п.201.6, п.201.10,
п.201.11 ст.201 Податкового кодексу України
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 175833,00 грн., у тому числі
117222,00 грн. за основним платежем та 58611,25
грн. штрафних (фінансових) санкцій;
№, згідно якого за порушення п.138.2
ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139, пп.14.1.27, пп.14.12.28,
п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 19551,00 грн., у тому числі 13034,00 грн. за
основним платежем та 6517,00 грн. штрафних
(фінансових) санкцій

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, дійшов висновку, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є протиправними
та підлягають скасуванню, всі надані
первинні документи містять усі
обов'язкові реквізити, матеріалами
справи підтверджується надання та
використання товару у господарській
діяльності позивача, а тому останній
правомірно включив відповідні суми до
складу податкового кредиту та валових
витрат.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, з
огляду на наступне:

Згідно ст.134 Податкового кодексу
України об'єктом оподаткування є:
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу; дохід (прибуток) нерезидента,
що підлягає оподаткуванню згідно зі
статтею 160 цього Кодексу, з джерелом
походження з України.

Пунктом 138.1 ст.138 Податкового кодексу
України передбачено, що витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього кодексу.

Відповідно до пп.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України не
включаються до складу валових витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно п.198.1 ст.198 Податкового кодексу
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій, серед
іншого, з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 ст.198 Податкового кодексу
України передбачено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст.39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог ст.201
цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими п.201.11 ст.201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, які попередньо віднесені до
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Під господарською діяльністю
розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність (ст.3 ГК України).

Згідно пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового
кодексу України господарська
діяльність - діяльність особи,
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Як вбачається з вищенаведених норм,
обов'язковими ознаками господарської
діяльності є здійснення її суб'єктами
господарювання у сфері суспільного
виробництва, яка спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг;
результати зазначеної діяльності -
продукція, роботи чи послуги - мають
вартісний характер і цінове вираження.
Господарська діяльність здійснюється
у загальній економічній сфері, а тому
має економічні властивості, що
неможливе без вартісної оцінки і
взаємооцінки, еквівалентності обміну,
відповідних обчислень і розрахунків.

За таких обставин, аналіз реальності
господарської діяльності має
здійснюватись на підставі даних
податкового, бухгалтерського обліку
платника податків та відповідності їх
дійсному економічному змісту
господарських операцій.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ТОВ «Транс сервіс груп плюс»
(постачальник) та позивачем (покупець)
було укладено договір №41 від 23 квітня
2012 року, відповідно до умов якого
постачальник зобов'язується передати
покупцю у власність товар, а покупець
зобов'язується прийняти та здійснити
оплату постачальнику на умовах цього
договору. Кількість, ціна, асортимент і
номенклатура товару вказується в
специфікації до цього договору. Кожна
Специфікація з моменту підписання є
невід'ємною частиною цього договору
(п.2.1).

Крім того, 23 квітня 2012 року між
позивачем (замовник) та ТОВ «Транс
сервіс груп плюс» (перевізник) було
укладено договір №42, відповідно до
умов якого перевізник бере на себе
зобов'язання доставити автомобільним
транспортом довірений йому замовником
вантаж (згідно із товаро-транспортною
накладною відправника) з місця
відправлення до пункту призначення, а
замовник бере на себе зобов'язання
сплатити за перевезення вантажу.

На підтвердження виконання умов за
вищевказаними договорами позивачем
надано додаткова угода №1 до договору
від 02 серпня 2012 року; специфікації №1
від 26 квітня 2012 року, №2 від 27 квітня 2012
року, №3 від 24 травня 2012 року, №4 від 31
травня 2012 року; видаткові накладні №42612
від 26 квітня 2012 року, №42717 від 27 квітня
2012 року, №52411 від 24 травня 2012 року, №53126
від 31 травня 2012 року; податкові
накладні №42612 від 26 квітня 2012 року, №42613
від 26 квітня 2012 року, №42717 від 27 квітня
2012 року, №42718 від 27 квітня 2012 року, №52411
від 24 травня 2012 року, №52412 від 24 травня
2012 року, №53126 від 31 травня 2012 року, №53127
від 31 травня 2012 року; акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
№42613 від 26 квітня 2012 року, №42718 від 27
квітня 2012 року, №52412 від 24 травня 2012
року, №53127 від 31 травня 2012 року;
товарно-транспортні накладні №42612 від
26 квітня 2012 року, №42717 від 27 квітня 2012
року, №52411 від 24 травня 2012 року, №53126 від
31 травня 2012 року; банківська виписка
щодо підтвердження перерахування
коштів на рахунок контрагента.

Товар, який був придбаний у ТОВ «Транс
сервіс груп плюс», частково був
використаний у виробництві для
виготовлення готової продукції, що є
основним видом діяльності ТОВ «МАНЕЖ»,
а частину товару - система ICARUS (фасадна
сонцезахисна система, яка складається
з алюміневих ламелей різної
модифікації) реалізована для ТОВ
«Металургійний завод «Дніпросталь».

Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платників та інших
учасників правовідносин у сфері
економіки. У зв'язку з цим презюмується,
що дії платника, результатом яких є
отримання податкової вигоди,
вважаються економічно виправданими, а
відомості, що містяться у податковій та
бухгалтерській звітності платника, -
достовірні. Подання платником до
контролюючого органу усіх належним
чином оформлених первинних документів,
передбачених податковим
законодавством, з метою отримання
податкової вигоди є підставою для її
отримання, якщо податковий орган не
доведе неправдивість, недостовірність
або суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах. Доводи ж
податкового органу про отримання
платником необґрунтованої податкової
вигоди мають ґрунтуватись на
сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
включення понесених витрат до складу
валових витрат та формування
податкового кредиту. Разом з тим, у
справі, що переглядається, податковим
органом не доведено існування таких
обставин.

З матеріалів справи вбачається, що
висновки відповідача грунтуються на
акті ДПІ у Бабушкінському районі
м.Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області від 23 січня
2013 року №143 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ «Транс сервіс груп
плюс» з питань господарсько-фінансових
відносин з ТОВ «Ник 7» із контрагентами
за травень та червень 2012 року».

Суд першої інстанції обґрунтовано не
взяв до уваги вищезазначені доводи
податкового органу, оскільки юридична
відповідальність має індивідуальний
характер, тому позивач не може нести
відповідальність за можливі
протиправні дії інших юридичних осіб.
Крім того, порушення контрагентом
позивача вимог законодавства про
порядок здійснення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку щодо безтоварності
відповідних господарських операцій.

Здійснення господарської діяльності
контрагентами не може мати наслідків
для позивача, оскільки законодавством
не передбачений обов'язок суб'єкта
підприємницької діяльності бути
обізнаним із особливостями
господарювання контрагента. Відомості,
що є обов'язковими для перевірки
підприємством стосовно свого
контрагента, це включення його до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, а
також наявність свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість на час здійснення
господарських операцій. На період
господарських взаємовідносин між
позивачем та ТОВ «Транс сервіс груп
плюс» останнє було зареєстровано в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, а
також платником податку на додану
вартість.

Разом з тим, згідно ч.4 ст.70 КАС України
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору. Однак, відповідачем не надано
належних та допустимих доказів щодо
неведення господарської діяльності
ТОВ «Транс сервіс груп плюс» та
відсутності реального здійснення
договору, укладеного ТОВ «Транс сервіс
груп плюс» та позивачем.

За таких обставин, враховуючи, що
позивачем у відповідності до вимог
чинного законодавства до складу
податкового кредиту включено суми
податку на додану вартість на підставі
податкових накладних, отриманих
позивачем від платника податку - ТОВ
«Транс сервіс груп плюс», на підставі
первинних документів сформовано
валові витрати, встановлення судом на
підставі матеріалів справи реальності
здійснення господарських операцій,
наявності поставленого товару (наданих
послуг) та проведення оплати за них,
використання придбаного товару
(наданих послуг) у господарській
діяльності позивача, суд приходить до
висновку про недоведеність
відповідачем в порушення ч.2 ст.71 КАС
України правомірності оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень від 15
липня 2013 року № та №, які є
протиправними та підлягають
скасуванню.

На підставі вищенаведеного, приймаючи
до уваги, що судом першої інстанції
правильно встановлено обставини
справи, судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду
першої інстанції доводами апелянта не
спростовані, колегія суддів приходить
до висновку про відсутність підстав
для зміни або скасування постанови
суду.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Черкасах
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області - залишити без
задоволення.

Постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 24 грудня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня її
складення в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 24
лютого 2014 року.

Головуючий суддя
В.Е.Мацедонська

Судді
В.П.Мельничук

І.О.Лічевецький

.

Головуючий суддя
Мацедонська В.Е.

Судді:
Лічевецький І.О.

Мельничук В.П.