Справа № 2а-16395/10/0570
Суддя: Лазарєв В.В.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 р.
Справа № 2а-16395/10/0570

Донецький окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді Лазарєва В.В.,

Суддів Тарасенка І.М., Череповського
Є.В.,

за участю секретаря судового засідання
Кан.О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку,
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної судової
адміністрації України, Кабінету
Міністрів України, Міністрерства
фінансів України, Державного
казначейства України, Територіального
управління Державної судової
адміністрації в Донецькій області про
стягнення недоплаченої заробітної
плати,-

В С Т А Н
О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького
окружного адміністративного суду із
позовною заявою до Державної судової
адміністрації України, Кабінету
Міністрів України, Міністрерства
фінансів України, Державного
казначейства України, Територіального
управління Державної судової
адміністрації в Донецькій області про
стягнення недоплаченої заробітної
плати.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначив, що з 12.04.1976 р. він працює
суддею Гірницького районного суду м.
Макіївки Донецької області. Починаючи
з 01.01.2006 р. йому було встановлено оклад,
виходячи з мінімальної заробітної
плати у розмірі 332,00 грн. всупереч
вимогам Закону України «Про статус
суддів» та схемам посадових окладів,
встановлених постановою Кабінету
Міністрів України № 865 від 03.09.2005 р. в
подальшому не здійснювалось
перерахування розміру окладу.
Зазначені обставини, на думку позивача,
призвели до значного зменшення розміру
заробітної плати судді, що є порушенням
конституційної гарантії незалежності
суддівської влади.

Позивач зазначив, що постановою Вищого
адміністративного суду України від
16.05.2007р. п. 5 постанови Кабінету
Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865
визнаний незаконним, допущено поворот
виконання цієї постанови і визнано, що
вона підлягає застосуванню одночасно з
постановами Кабінету Міністрів
України від 30.06.2005 р. №№ 513, 514 з питань
оплати праці керівників судів, тобто, з
01.06.2005 р.

Позивач вважає, що наявні передбачені
законом підстави для перерахунку його
заробітної плати за період з 01.06.2008 р. у
відповідності до ст. 44 Закону України
«Про статус суддів» та постанови
Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р.
№ 865 без застосування обмеження
величини мінімальної заробітної плати,
встановленого постановою Кабінету
Міністрів України від 21.12.2005 р. № 1243 та
п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів
України від 03.09.2005 р. № 856 в редакції
постанови від 31.12.2005 р. № 1310.

ОСОБА_1 зазначає, що у періоді з 01.01.2007 р.
по 31.12.2007 р. йому виплачувалась надбавка
за вислугу років виходячи із
посадового окладу, а не щомісячного
середнього заробітку, що є порушенням
ч.4 ст. 44 Закону України «Про статус
суддів» з урахуванням Рішення
Конституційного суду України від 22
травня 2008 року № 10-рп/2008.

Також, позивач зазначає, що у періоді з
01.06.2005 р. по 01.01.2006 р. позивачу
нараховувалась заробітна плата без
урахування ч. 2 ст. 44 Закону України «Про
статус суддів».

Позивач у судове засідання не з'явився,
надав заяву про розгляд справи за його
відсутністю.

Представники відповідачів у судове
засідання не з'явились, про час, дату та
місце розгляду заяви були повідомлені
належним чином.

Від представника Міністерства
фінансів України надійшли заперечення
на позов, в яких зазначено, що З 1 січня
2003 року до 1 січня 2011 року головним
розпорядником коштів, передбачених у
державному бюджеті на утримання судів
загальної юрисдикції є Державна судова
адміністрація України, яка несе
відповідальність за фінансове
забезпечення діяльності кожного суду.

Так. Державна судова адміністрація
України здійснює матеріальне і
соціальне забезпечення суддів, у тому
числі суддів у відставці, а також
працівників апарату судів.

Міністерство фінансів України є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність лото спрямовується та
координується Кабінетом Міністрів
України. Мінфін України є головним
органом у системі центральних органів
виконавчої влади з формування та
забезпечення реалізації державної
фінансової, бюджетної, податкової,
митної політики, політики у сфері
державного фінансового контролю,
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, бухгалтерського
обліку, випуску і проведення лотерей,
організації та контролю за
виготовленням цінних паперів,
документів суворої звітності,
видобутку, виробництва, використання
та зберігання дорогоцінних металів і
дорогоцінного каміння, дорогоцінного
каміння органогенного утворення та
напівдорогоцінного каміння, їх обігу
та обліку, у сфері запобігання і
протидії легалізації (відмиванню)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
або фінансуванню тероризму.

Аналіз зазначених положень, а також
норм Бюджетного кодексу України,
зокрема статей 7, 23, 35, 51 свідчить, що
Міністерство фінансів України, як
учасник бюджетного процесу не несе
відповідальності за нарахування та
виплату заробітної плати, грошового
утримання суддям. На підставі
зазначеного просив відмовити у
задоволенні позову.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов та
заперечення проти нього, дослідивши
докази наявні в матеріалах справи, суд
встановив наступне.

Згідно постанови Верховної Ради
України від 26 червня 1997р. №398/97-ВРI
ОСОБА_1 обраний суддею Гірницького
районного суду м. Макіївки безстроково.

Постановою Верховної Ради України «Про
звільнення суддів» № 2762-VI від 02.12.2010
року звільнено суддю Гірницького
районного суду м. Макіївки ОСОБА_1 з
займаної посади у зв'язку з поданням
заяви про відставку

Заробітна плата позивача
обчислювалася виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн.,
встановленої станом на 21 грудня 2005
року, без урахування підвищення
мінімальної заробітної плати на
підставі законів України про Державний
бюджет України на 2005-2010 роки.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03.09.2005 р.
№ 865, яка набрала чинності з 1 січня 2006
року, було затверджено схеми посадових
окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21.12.2005 р. № 1243 встановлено,
що для вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів, розміри
посадових окладів яких визначаються
залежно від кількості розмірів
мінімальної заробітної плати, зокрема,
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 03.09.2005 р. № 865 та іншими
нормативно-правовими актами, розміри
посадових окладів встановлюються
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати 332 гривні і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати перерахунок не
провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31.12.2005 р. № 1310 постанову Кабінету
Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865
доповнено пунктом 4-1, відповідно до
положень якого розміри посадових
окладів, передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року визнано
протиправним та скасовано пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03.09.2005 р. № 865.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 грудня 2007
року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 29
жовтня 2009 року постанову Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня 2007
року в частині визнання протиправним
та скасування пункту 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів» від 03.09.2005 р. № 865 залишено без
змін.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року, визнано незаконними постанови
Кабінету Міністрів України «Про
питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21.12.2005 р. № 1243 в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддям; пункт 4 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865» від
31.12.2005 р. № 1310 та пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів» від 03.09.2005 р. № 865.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 13 квітня 2011 року
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року скасовано, у задоволенні позову
про визнання незаконними та скасування
зазначених постанов Кабінету
Міністрів України відмовлено.

Відповідно до положень частини 5 статті
124 Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

За правилами частини 1 статті 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, а також для
всіх органів, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Враховуючи викладене, постанова
Печерського районного суду м. Києва від
19 березня 2007 року була обов'язковою з
03.12.2007 р. (дати набрання нею законної
сили) до 01.01.2012р. (дати втрати чинності
скасованої нею постанови Кабміну), а
постанова Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008 року - з
19.08.2009р. (дати набрання нею законної
сили) до 13.04.2011 р., дати її скасування
постановою Вищого адміністративного
суду України.

Проте постанова Печерського районного
суду м. Києва від 19 березня 2007 року не
може бути підставою для задоволення
позовних вимог, оскільки нею визнано
протиправним та скасовано лише пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03.09.2005 р. № 865,
відповідно до положень якого розміри
посадових окладів, передбачених цією
постановою, встановлюються виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати
332 гривні і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Між тим аналогічні обмеження були
передбачені також постановою Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21.12.2005 р.
№ 1243, якою встановлено, що для вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів, розміри
посадових окладів яких визначаються
залежно від кількості розмірів
мінімальної заробітної плати, зокрема,
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 03.09.2005 р. № 865 та іншими
нормативно-правовими актами, розміри
посадових окладів встановлюються
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати 332 гривні і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати перерахунок не
провадиться.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року
постанова Кабінету Міністрів України
від 21.12.2005 р. № 1243 незаконною та
нечинною не визнавалась, а тому
підлягала виконанню.

Пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 03.09.2005 р.
№ 865, постанова Кабінету Міністрів
України від 21.12.2005 р. № 1243 та пункт 4
постанови Кабінету Міністрів України
«Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р.
№ 865» від 31.12.2005 р. № 1310 були визнані
незаконними постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року (набрала законної сили
19 серпня 2009 року). Обов'язковому
виконанню підлягає рішення суду,
резолютивна частина якого ухвалена
відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У справах щодо оскарження
нормативно-правових актів органів
виконавчої влади відповідно до
положень частини 11 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд зобов'язаний у резолютивній
частині постанови вирішити питання не
тільки про визнання
нормативно-правового акта незаконним
або таким, що не відповідає правовому
акту вищої юридичної сили, але й
обов'язково зазначити у резолютивній
частині постанови про визнання
нормативно-правового акта нечинним.
Тобто нормативно-правовий акт у
відповідності до положень статті 171
Кодексу адміністративного судочинства
України втрачає чинність лише при
умові наявності відповідного запису
про це у резолютивній частині рішення
суду.

У резолютивній частині постанови
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року суд
визнав незаконними постанови Кабінету
Міністрів України «Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21.12.2005 р.
№ 1243 в частині встановлення розміру
посадового окладу суддям; пункт 4
постанови Кабінету Міністрів України
«Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р.
№ 865» від 31.12.2005 р. № 1310 та пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03.09.2005 р. № 865.
Рішення про визнання зазначених
нормативно-правових актів нечинними
судом не ухвалювалось.

Відповідно до положень пункту 2 частини
1 статті 168 Кодексу адміністративного
судочинства України суд, що ухвалив
судове рішення, може за заявою особи,
яка брала участь у справі, чи з власної
ініціативи прийняти додаткову
постанову у випадку, якщо суд,
вирішивши питання про право, не
визначив способу виконання судового
рішення. Додаткова постанова у
зазначеній справі судом не приймалась.

Отже, зазначені положення постанов
Кабінету Міністрів України, були
визнані судом незаконними, а нечинними
не визнавались і тому підлягали
виконанню.

Статтею 44 Закону України «Про статус
суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII в
редакції, чинній на час існування
спірних правовідносин, було
встановлено, що заробітна плата суддів
складається з посадового окладу,
премій, доплат за кваліфікаційні класи,
надбавок за вислугу років та інших
надбавок. Розміри посадових окладів
суддів встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя. Частина 4 зазначеної правової
норми встановлювала розміри
щомісячної надбавки за вислугу років,
яка підлягала виплаті суддям.

Розміри посадових окладів, премій
встановлювались Кабінетом Міністрів
України, розміри надбавок за
кваліфікаційні класи суддів та інших
надбавок у різні періоди визначались
указами Президента України та (або)
постановами Кабінету Міністрів
України.

При цьому відповідно до положень
статті 13 Закону України «Про оплату
праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР
оплата праці працівників установ і
організацій, що фінансуються з бюджету,
здійснюється на підставі законодавчих
та інших нормативних актів України,
генеральної, галузевих, регіональних
угод, колективних договорів у межах
бюджетних асигнувань та інших
позабюджетних доходів.

Обсяги витрат на оплату праці
працівників установ і організацій, що
фінансуються з бюджету, затверджуються
одночасно з бюджетом.

Статтею 51 Бюджетного кодексу України
встановлено, що відповідно до
затвердженого бюджетного розпису
розпорядники коштів Державного
бюджету України одержують бюджетні
асигнування, що є підставою для
затвердження кошторисів. Затвердження,
а також коригування протягом
бюджетного року кошторисів бюджетних
установ здійснюється розпорядниками
коштів відповідно до затвердженого
бюджетного розпису Державного бюджету
України.

Розпорядники бюджетних коштів несуть
відповідальність за управління
бюджетними асигнуваннями і здійснення
контролю за виконанням процедур та
вимог, встановлених цим Кодексом.

Розпорядники бюджетних коштів беруть
бюджетні зобов'язання та провадять
видатки тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами.

Будь-які зобов'язання, взяті фізичними
та юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених цим Кодексом та законом
про Державний бюджет України, не
вважаються бюджетними зобов'язаннями.
Витрати державного бюджету на покриття
таких зобов'язань не можуть
здійснюватися.

Таким чином, Кабінет Міністрів України
при визначенні розміру заробітної
плати працівників бюджетних установ, у
тому числі і суддів, повинен виходити з
обсягів витрат на оплату праці,
затверджених Державним бюджетом
України на відповідний рік.

Встановивши сталу величину посадових
окладів суддів, Кабінет Міністрів
України регулював розмір заробітної
плати суддів у спірний період за
рахунок розміру премій та інших доплат
у межах визначених Державним бюджетом
України обсягів.

Враховуючи викладене, вимоги позивача
про зобов'язання нарахувати та
виплатити за рахунок Державного
бюджету України заробітну плату
(посадовий оклад, премії, надбавки за
вислугу років, інші надбавки) з
урахуванням підвищення посадового
окладу згідно розміру мінімальної
заробітної плати, встановленої у
відповідний період, за який вона
нараховується, додатковий посадовий
оклад та матеріальну допомогу для
вирішення соціально-побутових питань у
розмірі середньомісячної заробітної
плати, що виплачуються при наданні
чергової відпустки; виплати по
лікарняним листам у період тимчасової
непрацездатності; щомісячне довічне
грошове утримання працюючому судді за
виключенням отриманих сум за період з 1
січня 2006 року задоволенню не
підлягають.

Щодо нарахування заробітної плати за
період з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2005
року суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 44 Закону України
«Про статус суддів» розміри посадових
окладів суддів встановлюються у
відсотковому відношенні до посадового
окладу Голови Верховного Суду України
і не можуть бути меншими від 50
відсотків його окладу. Посадовий оклад
судді не може бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя. Тобто,
згідно з цією нормою гарантований
мінімальний посадовий оклад судді не
може бути меншим встановленого статтею
44 цього Закону в співвідношенні до
окладу Голови Верховного Суду України.
Недодержання цього принципу, є
порушенням конституційного права
суддів на отримання заробітної плати
не нижче, від визначеної законом, та
порушенням конституційних гарантій
щодо незалежності та недоторканності
суддів.

30.06.2005 р. Кабінет Міністрів України, в
межах своїх повноважень, прийняв
постанову № 513 «Про оплату праці Голови
та заступників Голови Конституційного
Суду України» та постанову № 514 «Про
оплату праці Голови та заступників
Голови Верховного Суду України», якими
підвищив оклади, зокрема, Голові
Конституційного Суду України та Голові
Верховного Суду України.

Водночас, Кабінет Міністрів України не
привів посадові оклади суддів у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України «Про статус суддів».
Лише 03.09.2005 р. Кабінет Міністрів України
свою бездіяльність із зазначеного
питання припинив прийняттям постанови
№ 865 «Про оплату праці суддів»,
затвердивши схеми посадових окладів
інших керівників та суддів
Конституційного Суду України,
керівників та суддів інших судів
загальної юрисдикції, якою привів
оклади суддів у відповідність з
встановленим частиною другою статті 44
Закону України «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працює суддя.

Однак, Кабінет Міністрів України не
усунув порушення вимог частини другої
статті 44 Закону України «Про статус
суддів» і не привів оклади суддів усіх
судів України до встановленого цією
нормою співвідношення, одночасно з
окладами Голови Верховного Суду
України та Голови Конституційного Суду
України, а саме з 01.06.2005 р., оскільки
надав постанові від 03.09.2005 р. №865 «Про
оплату праці суддів» чинності з 01.01.2006
р. (пункт 5 Постанови).

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 16 травня 2007 року у
справі за позовом Особи до держави
Україна в особі Кабінету Міністрів
України, пункт 5 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці
суддів» від 3 вересня 2005 року № 865
визнано незаконним. Цією ж постановою
суду допущено поворот виконання
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865. Визнано, що
вона підлягає застосуванню одночасно з
постановами Кабінету Міністрів
України від 30 червня 2005 року № 513 і № 514
з питань оплати праці керівників судів,
тобто з 1 червня 2005 року.

Внаслідок цього з 01.06.2005 р. по 31.12.2005 р.
оклади суддів не відповідали вимогам
статті 44 Закону України «Про статус
суддів». Отже підлягає перерахунку
заробітна плата позивача відповідно до
вимог статті 44 Закону України «Про
статус суддів» за період з 01.06.2005 р. по
31.12.2005 р.

Вказана правова позиція також
викладена у рішеннях Вищого
адміністративного суду України від 18
грудня 2013 року у справах № К/800/52405/13 та
№ К-35792/10.

Що стосується позовних вимог про
нарахування надбавки за вислугу років
за період з 01 січня 2007 року по 31 грудня
2007 року та з 22 травня 2008 року суд
зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 44 Закону
України «Про статус суддів», чинного на
час виникнення спірних правовідносин,
суддям виплачується щомісячна
надбавка за вислугу років у розмірах:
при стажі роботи понад 3 роки - 10
відсотків, понад 5 років - 15, понад 10
років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років
- 30, понад 25 років - 40 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи.

Підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61
розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
р. № 107-VІ змінено порядок нарахування
надбавки за вислугу років та
встановлено, що вказана надбавка
розраховується у тих же відсотках,
проте не від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи, а від
посадового окладу з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи.

Відповідно до пункту 3 постанови
Кабінету Міністрів України від 16.01.2008
р. № 19, якою затверджено зміни, що
вносяться до постанови Кабінету
Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865,
зазначену постанову було доповнено
пунктом 2-2 такого змісту: «Суддям
щомісяця виплачується надбавка за
вислугу років у відсотках від
посадового окладу з урахуванням
надбавки за кваліфікаційний клас в
таких розмірах: при стажі роботи понад
три роки - 10 відсотків, понад п'ять років
- 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25,
понад 20 років - 30, понад 25 років - 40
відсотків».

Статтею 113 Закону України від 20 грудня
2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет
України на 2006 рік» встановлено, що у 2006
році суддям виплачується щомісячна
надбавка за вислугу років у розмірах,
передбачених частиною четвертою
статті 44 Закону України "Про статус
суддів" (Відомості Верховної Ради
України, 1993 р., N 8, ст. 56; 1994 р., N 26, ст. 203),
від посадового окладу з урахуванням
доплати за кваліфікаційні класи.

Вказане обмеження у 2007 року законами
України не передбачалось.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008р. № 10-рп/2008 положення
підпункту «б» підпункту 2 пункту 61
розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» визнані
неконституційними з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
рішення.

За правилами частини 4 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Таким чином, зміни до абзацу другого
частини четвертої статті 44 Закону
України «Про статус суддів», внесені
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
втратили чинність 22 травня 2008 року.

Відповідно до підпункту1 пункту 2
розділу XII «Прикінцеві положення»
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI
9 в редакції Закону України від 23 грудня
2010 року №2856- VI) визнано таким, що
втратив чинність Закон України «Про
статус суддів», крім статті 43, частин
п'ятої - тринадцятої статті 44, які
втрачають чинність з 1 січня 2011 року, та
частин першої-четвертої статті 44, які
втрачають чинність з 1 січня 2012 року.

Таким чином, у 2007 році та з 22.05.2008 року по
02.12.2010 року позивач мав право на
отримання надбавки за вислугу років
від загальної суми щомісячного
заробітку з урахуванням доплати за
кваліфікаційні класи.

Вказана правова позиція також
викладена у рішеннях Вищого
адміністративного суду України від 18
грудня 2013 року у справах № К/800/52405/13 та
№ К-35792/10.

Щодо позовних вимог позивача до
Міністерства фінансів України, в цій
частині позовні вимоги задоволенню не
підлягають, оскільки акти бюджетного
законодавства не передбачають
повноваження Мінфіну щодо списання
коштів з відповідних рахунків
Державного казначейства України, для
подальшого перерахунку з єдиного
рахунку Державного бюджету України,
передбаченого на виконання рішень
судів на користь суддів.

Що стосується позовних вимог до
Державного казначейства України, суд
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення позову,
оскільки зазначена установа здійснює
видатки бюджету за наявністю поданих
ДСА України кошторисів, які в даному
випадку не були подані на суму повністю
відповідну рівню заробітної плати
судді.

З огляду на зазначене та беручи до
уваги докази, які наявні у матеріалах
справи, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 до Державної судової
адміністрації України, Кабінету
Міністрів України, Міністрерства
фінансів України, Державного
казначейства України, Територіального
управління Державної судової
адміністрації в Донецькій області про
стягнення утриманої суми податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 27 604,80
грн. підлягають частковому
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 8, 9, 10, 11, 112, 159, 160, 161, 162, 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної судової адміністрації
України, Кабінету Міністрів України,
Міністрерства фінансів України,
Державного казначейства України,
Територіального управління Державної
судової адміністрації в Донецькій
області про стягнення недоплаченої
заробітної плати, - задовольнити
частково.

Визнати протиправною бездіяльність
Державної судової адміністрації
України щодо неприйняття заходів по
фінансуванню заробітної плати ОСОБА_1 з
1 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року з
урахуванням посадового окладу у
розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат.

Зобов'язати Територіальне управління
Державної судової адміністрації
України в Донецькій області провести
перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 з 1
червня 2005 року по 31 грудня 2005 року,
визначивши її розмір з урахуванням
посадового окладу у розмірі 7,5
мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат. Після перерахунку
здійснити виплату недоплачених сум
заробітної плати з утриманням
обов'язкових податків та зборів.

Зобов'язати Територіальне управління
Державної судової адміністрації в
Донецькій області перерахувати і
виплатити ОСОБА_1 надбавку за вислугу
років у відповідності з положеннями
частини 4 статті 44 Закону України «Про
статус суддів» у редакції, чинній на
час існування спірних правовідносин,
за 2007 рік та з 22 травня 2008 року по 31
грудня 2011 року.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) 1 (одну)
гривню 70 (сімдесят) копійок судового
збору.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті
та проголошено її вступну та
резолютивну частини 11 лютого 2014 року.

Постанова виготовлена у повному обсязі
17 лютого 2014 року.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 КАС України, і може бути
оскаржена до Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Донецькій окружний адміністративний
суд у порядку, визначеному статтею 186
КАС України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Головуючий суддя
Лазарєв В.В.

Судді
Тарасенко І.М.

Череповський Є.В.