Справа № 32090/09
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2010-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2010 р.справа № 2а-3313/09/0870
Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого судді:
Семененка Я.В.

суддів: Дадим Ю.М.
Божко Л.А.

при секретарі судового засідання:
Фесовець А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 14 липня 2009
року по справі №2а-3313/09/0870 за позовом
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ларан -07»про
стягнення штрафних санкцій, -

в с т а н о в и л а:

Запорізьке обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулося до суду з адміністративним
позовом про стягнення з ТОВ «Ларан
-07»штрафних санкцій за незайняті
інвалідами робочі місця та пені. В
обґрунтуванні заявлених вимог
посилався на те, що середньооблікова
кількість штатних робітників, що
працювали у ТОВ «Ларан-07» у 2008 році
становила 68 осіб, у зв'язку з чим,
відповідно до вимог Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», норматив
інвалідів для відповідача складає 3
особи. Зі звіту форми 10-ПІ вбачається,
що фактично в 2008 році на підприємстві
відповідача була працевлаштована та
працювала 1 особа, якій відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність. Враховуючи
середньорічну заробітну плату на
підприємстві відповідача, яка в 2008 році
складала 10 867,65грн., позивачем
розраховано суму штрафних санкцій за
невиконання нормативу створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів. Розмір штрафних санкцій
дорівнює 21 735,30грн. Оскільки відповідач
добровільно не сплачував штрафні
санкції, то відповідно до ст..20 Закону,
відповідач зобов'язаний сплати пеню,
розмір якої становить 408,43грн. З
зазначених підстав позивач просив
стягнути з відповідача на користь
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
22143,73грн.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 14.07.2009р. у
задоволенні позову відмовлено.
Підставою для відмови стало те, що в
діях відповідача відсутні порушення
вимог Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні».

Не погодившись з постановою суду,
Запорізьке обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів,
посилаючись на порушення норм
матеріального права, подало апеляційну
скаргу, в якій просили скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалити нову постанову, якою позовні
вимоги задовольнити. Апеляційна скарга
обґрунтована тим, що вразі невиконання
нормативу щодо працевлаштування
інвалідів, безумовним обов'язком
підприємства є сплата
адміністративно-господарських
санкцій.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст..200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду -без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
штрафні санкції, які передбачені
Законом України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», по
своїй правовій природі є
адміністративно-господарськими
санкціями, як один із видів
господарсько-правової
відповідальності.
Адміністративно-господарські санкції
застосовуються в разі вчинення
порушення у сфері господарювання
учасником господарських
правовідносин. Оскільки в діях ТОВ
«Ларан-07»відсутні порушення вимог
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», то і
підстав для застосування відносно
відповідача штрафних санкцій не існує.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає законними та
обґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»для підприємств,
установ, організацій незалежно від
форм власності і господарювання
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих, а
якщо працює від 8 до 25 чоловік -у
кількості одного робочого місця, якщо
інше не передбачено Законом.

Згідно із ст..20 Закону підприємства
(об'єднання), установи і організації, де
кількість працюючих інвалідів менша,
ніж встановлено нормативом,
зобов'язані щорічно сплачувати
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається у розмірі
середньої річної заробітної плати на
підприємстві за кожне робоче місце,
незайняте інвалідом.

За своєю правовою природою вказані
штрафні санкції є
адміністративно-господарськими
санкціями, як один із видів
господарсько-правової
відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського
кодексу України, підставою для
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських правовідносин є вчинене
ним правопорушення у сфері
господарювання.

Згідно із ч.2 ст.218 ГК України учасник
господарських правовідносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усі залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Отже, при вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
слід виходити із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності роботодавця
складу правопорушення з метою
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.

Так, згідно до статті 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»від 21 березня 1991
року N 875-XII забезпечення прав інвалідів
на працевлаштування та оплачувану
роботу, в тому числі з умовою про
виконання роботи вдома, здійснюється
шляхом їх безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. <…>
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів, з огляду і
на приписи Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31 січня 2007 року N
70, роботодавці подають центру
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платників страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Згідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»від 21 березня 1991
року N 875-XII, інвалід, який не досяг
пенсійного віку, не працює, але бажає
працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний.

В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону
державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

З аналізу норм Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»вбачається, що
обов'язок щодо працевлаштування
інвалідів покладено як на суб'єктів
господарювання так і на державу, від
імені якої діють відповідні державні
служби зайнятості.

Обов'язок суб'єкта господарювання
полягає у виділенні та створенні
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, створенні умов праці та
надання інформації державній службі
зайнятості, необхідної для
працевлаштування інвалідів.

Не дивлячись на те, що у ТОВ «Ларан-07»у
2008 році працювала кількість інвалідів
менше, аніж нормативно визначена
(фактично 1 особа, за нормативами 3
особи), відповідач здійснював усі
необхідні заходи щодо
працевлаштування інвалідів згідно
нормативів, визначених Законом.

Так, Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ларан - 07», вживались
заходи щодо створення робочих місць.
Наказом директора ТОВ «Ларан-07»№11 від
03.01.2008р., з метою працевлаштування
інвалідів, виділено три робочі місця:
інженер-технолог -1 штатна одиниця,
двірник -2 штатні одиниці. На посаду
інженера-технолога було
працевлаштована ОСОБА_2, якій
встановлена ІІІ група інвалідності.

Протягом 2008 року відповідач повідомляв
центр зайнятості про вакантні робочі
місця для працевлаштування інвалідів,
з направленням звітності форми N 3-ПН
«Звіт про наявність вакансій», в яких
була відображена потреба у інвалідах.
Вказані звіти дослідженні судом першої
інстанції та їх завірені копії
долучено до матеріалів справи.

Досліджувалось судом першої інстанції
і фактичне направлення службою
зайнятості інвалідів для
працевлаштування у відповідача.

Так, з довідки Заводського районного
центру зайнятості від 17.06.09р. №1242 (а.с.47)
вбачається, що протягом 2008 року центром
зайнятості на підприємство
відповідача інваліди не направлялись,
хоча звіти про наявність вільних
робочих місць для осіб з обмеженою
працездатністю до центру надходили.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що відповідачем
здійснювались усі належні від нього
заходи для недопущення господарського
правопорушення, а відтак підстав для
застосування до нього
господарсько-правової
відповідальності у вигляді штрафних
санкцій, не існує.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив законне і обґрунтоване
судове рішення. Доводи апеляційної
скарги не спростовують
обґрунтованість висновків суду першої
інстанції, а носять характер
особистого тлумачення позивачем
окремих норм матеріального права.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає
за необхідне апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, 206 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 14 липня 2009р.
- без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядку передбаченому ст..212
КАС України.

(Ухвала суду виготовлена в повному
обсязі 14.01.2010р.)

Головуючий
Я.В. Семененко

Судді
Ю.М. Дадим

Л.А. Божко