Справа № К/9991/12632/12-С
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/12632/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі суддів:

Чалого С. Я.

Гончар Л.Я.

Конюшка К.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження в залі суду касаційну
скаргу управління праці та соціального
захисту населення Южноукраїнської
міської ради Миколаївської області на
постанову Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 05
травня 2009 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 08 грудня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до управління праці та
соціального захисту населення
Южноукраїнської міської ради
Миколаївської області про стягнення
соціальної допомоги, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 05
травня 2009 року залишеною без змін
ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 08 грудня 2011
року позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано неправомірними дії
відповідача щодо сплати позивачу
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку в
період з травня 2008 року по травень 2009
року, в розмірі меншому за встановлений
законодавством розмір прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6-ти років;
зобов'язання відповідача здійснити
виплату на користь позивача
недоотриманої суми допомоги по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у вказаний період.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся з касаційною
скаргою, у якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати та ухвалити нове судове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступного.

Судами встановлено, що позивач є
матір'ю малолітньої дитини, перебуває
на обліку в Управлінні як особа,
застрахована у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, та отримує
допомогу в розмірі, передбаченому
частиною першою статті 15 Закону № 2811-XII.

Так, статтею 46 Конституції України
громадянам гарантовано право на
соціальний захист, що включає, зокрема,
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ
і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення;
створення мережі державних,
комунальних, приватних закладів для
догляду за непрацездатними. Пенсії,
інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

До 1 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України від 28 грудня
2007 року № 107-VI "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України"
(далі - Закон № 107-VI) - правовідносини
щодо виплати допомоги регулювалися
Законом № 2811-ХІІ, дія якого
поширювалася на осіб, не застрахованих
у системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування
(стаття 13), та Законом № 2240-III, який
поширював свою дію на застрахованих у
зазначеній системі осіб. Розмір
допомоги також визначався цими
законами. Зокрема, статтею 43 Закону №
2240-III було передбачено, що допомога
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності (далі
- Фонд), але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Станом на 1 січня 2008 року також діяли
Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 27 грудня 2001 року
№ 1751 (далі - Порядок-1), та Порядок
призначення і виплати допомоги при
народженні дитини та допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку особам, застрахованим
в системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 11 січня 2007 року №
13 (далі - Порядок-2).

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону № 107-VI
були внесені відповідні зміни до
Закону № 2811-ХІІ та Закону № 2240-III.
Зокрема, згідно зі змінами, внесеними
до статті 13 Закону № 2811-ХІІ, дію
цього Закону поширено на всіх осіб, які
є учасниками правовідносин, пов'язаних
із виплатою допомоги, а згідно зі
змінами, внесеними до статті 15 та
пункту 3 Прикінцевих положень цього
Закону, встановлено розмір допомоги та
алгоритм її визначення у 2008- 2010 роках.
Водночас із Закону № 2240-III було,
зокрема, виключено статтю 43. Пункт 2
розділу ІІІ Закону № 107-VI передбачав, що
розділцього Закону діє до 31 грудня 2008
року.

Кабінет Міністрів України постановою
від 22 лютого 2008 року № 57 «Питання
призначення і виплати допомоги сім'ям з
дітьми» визнав таким, що втратив
чинність, Порядок-2 та вніс зміни до
Порядку-1, уніфікувавши у ньому умови
призначення та виплати допомоги
застрахованим та не застрахованим у
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування
особам.

Конституційний Суд України Рішенням
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнав
неконституційними низку положень
Закону № 107-VI, у тому числі й пункт 25
розділу II зазначеного Закону, згідно з
яким із Закону № 2240-III, зокрема, було
виключено статтю 43.

Таким чином, з часу проголошення
Конституційним Судом України Рішення
№ 10-рп/2008 відновили свою дію положення
статті 43 Закону № 2240-III, а з 1 січня 2009
року відновили свою дію попередні
редакції статей 13, 15 та пункту 3
Прикінцевих положень Закону № 2811-ХІІ,
які діяли до внесення до них змін
Законом № 107-VІ.

Аналіз наведених норм матеріального
права дає підстави для висновку, що у 2008
році внаслідок більш пізнього введення
в дію загальної норми, яка визначала
розмір допомоги (стаття 15 Закону №
2811-ХІІ в редакції Закону № 107-VI), у
законодавстві виникла складна колізія
через збіг темпоральної (часової) та
змістової колізій, оскільки з 22 травня
2008 року на відносини щодо виплати
допомоги особі, яка застрахована у
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
поширювалися норми законів № 2240-III та №
2811-ХІІ.

Однак, колегія суддів враховує, що
пріоритетними у застосуванні до
відносин щодо виплати допомоги такій
особі є норми спеціального закону,
яким є Закон № 2240-ІІІ, хоча положення
останнього (статті 43) і прийнято у часі
раніше.

Суди попередніх інстанцій вказаних
вище приписів законодавства не
врахували, не визначили конкретні
періоди стягнення вказаної допомоги на
користь позивача та не взяли до уваги,
що позивач є застрахованою особою у
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Відповідно до частини другої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій у
межах касаційної скарги, але при цьому
може встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Враховуючи зазначене, оскаржувані
судові рішення у справі підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до частини 2
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу управління праці та
соціального захисту населення
Южноукраїнської міської ради
Миколаївської області задовольнити
частково.

Постанову Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 05
травня 2009 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 08 грудня 2011 року скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянута з підстав, у
строк та у порядку, визначених ст.ст.
235-244-2 КАС України.

Судді: