Справа № 820/8670/13-а
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 р.Справа № 820/8670/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.

Суддів: Курило Л.В. , Русанової В.Б.

за участю секретаря судового засідання
Мурги С.С.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача - Наконечного
А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за
апеляційними скаргами Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області на постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
19.11.2013р. по справі № 820/8670/13-а

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

до Основ'янської об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області, в якому з
урахуванням подальших уточнень просив
суд: визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від 19
червня 2013 р. № видане
Основ'янською МДПІ міста Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області, яким збільшено
суму грошового зобов'язання позивача
за платежем податок на додану вартість
за заниження податкового зобов'язання
на суму тридцять п'ять тисяч п'ятсот
вісімдесят сім грн. 50 коп.; податкове
повідомлення-рішення від 19 червня 2013 р.
№ видане Основ'янською МДПІ міста
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області
згідно з якого було збільшено суму
грошового зобов'язання позивача за
платежем податок на доходи фізичних
осіб, що сплачується фізичними особами
за результатами річного декларування
на суму тридцять шість тисяч
п'ятдесят сім грн. 64 коп.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 19 листопада
2013 р. частково задоволені позовні
вимоги, а саме: скасовано податкове
повідомлення-рішення Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції міста Харкова Харківської
області Державної податкової служби
№ від 19 червня 2013 р. в частині
визначення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість за основним
платежем 17764 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями 4441 грн.;
скасовано податкове
повідомлення-рішення Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції міста Харкова Харківської
області Державної податкової служби
№ від 19 червня 2013 р. в частині
визначення грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб за
основним платежем 13647, 59 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями 3411, 90
грн. В іншій частині позову відмовлено.

Позивач не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, подав апеляційну
скаргу, в яій посилаючись на
незаконність рішення суду першої
інстанції в зв'язку з ненаданням
належної правової оцінки обставинам
справи та невірним застосуванням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить суд апеляційної інстанції
скасувати постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 19
листопада 2013 р. в частині відмови у
задоволені позовних вимог та прийняти
нове судове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
а саме: Цивільного кодексу України, КАС
України та не відповідність висновків
суду обставинам справи.

Відповідач не погодившись з рішенням
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на незаконність рішення суду першої
інстанції в зв'язку з ненаданням
належної правової оцінки обставинам
справи та невірним застосуванням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить суд апеляційної інстанції
скасувати постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 19
листопада 2013 р. в частині задоволення
позовних вимог ФО - П ОСОБА_3 та
прийняти нове судове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
а саме: Господарського кодексу
України, Податкового кодексу України,
КАС України та не відповідність
висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
обставин справи, перевіривши рішення
суду першої інстанції, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, вважає, що вимоги апеляційних
скарг задоволенню не підлягають,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач зареєстрований виконавчим
комітетом Харківської міської ради 20
жовтня 2010 р. та перебуває на обліку в
Основ'янській об'єднаній державній
податковій інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області як платник
податків, зборів (обов'язкових
платежів) з 21 жовтня 2010 р., що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних та
фізичних осіб - підприємців.

Відповідачем проведена
документальна планова виїзна
перевірка дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства позивача за період з 21
жовтня 2010 р. по 31 грудня 2012 р., про що
було складено акт № 2627/17.2-07/НОМЕР_1 від
24 травня 2013 року, на підставі висновків
якого винесені податкові
повідомлення-рішення від 19 червня 2013 р.
№ , яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання по податку на
додану вартість у загальному розмірі
35587,50 коп., з яких за основним платежем
28470,00грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями 7117,50 грн. та податкове
повідомлення-рішення від 19.06.2013р.
№ яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання по податку на
доходи фізичних осіб у загальному
розмірі 36057,64 грн., з яких за основним
платежем 28846,11 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 7211,53 грн.

Висновками акту перевірки
встановлено, що позивачем порушено ст.
13.14 ДКМУ "Про прибутковий податок з
громадян" №13-92 від 26 грудня 1992 р., п.п.19.1
Закону України "Про податок з доходів
фізичних осіб" №889-ІУ від 22 травня 2003
р., ст. 177 Податкового кодексу України
від 02 грудня 2010 р. №2744-ІУ зі змінами та
доповненнями, а саме заниження
податкового зобов'язання з ПДФО у
розмірі 28846,11 грн., в тому числі за 2011 рік
у розмірі 10592, 9 грн., за 2012 рік у розмірі
18253,21 грн. ; п.п. 198.4 ст.198 Податкового
кодексу України від 02 грудня 2010
р.№2755-УІ, в результаті чого занижено
суму податку на додану вартість в
розмірі 28470 грн. за період з січня 2011
року по грудень 2012 року; п.6 ст.128
Господарського кодексу України від
16.01.03 р., ст.13,14 ДКМУ „Про прибутковий
податок з громадян" №13-92 від 26 грудня 1992
р., пп.19.1 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб " №889-ІУ від 22
травня 2003 р., ст.177 Податкового кодексу
України від 02 грудня 2010 р. №2744-ІУ, а саме
не належне ведення обліку доходів та
витрат.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що фактичною підставою є
висновок про заниження податку з
доходів фізичних осіб та податку на
додану вартість, внаслідок
неправомірно сформованих витрат та
податкового кредиту по
взаємовідносинам позивача з придбання
у ПП «Лукойл-Україна» бензину А-95 у
період з травня 2011 року по грудень 2012
року, придбання від постачальників
запчастин для вантажного транспорту у
період з січня 2011 року по грудень 2012
року, придбання у СУАП «Європоль» у
формі ТОВ та ТОВ «Сучасний модерн»
продуктів харчування у період з липня
2011 року по грудень 2012 року, придбання
для господарських потреб у ПП
«Антошка», ТОВ «Мега-7», ТОВ «Брокард
-Україна», ТОВ «Епіцентр К» дитячих
товарів, парфумерних виробів,
предметів декору у період з серпня 2011
по грудень 2012 року, придбання послуг у
ТОВ «Універсалсервіс» у серпні 2011 року
на загальну суму 27900 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем не подано будь-яких належних
та допустимих доказів, щодо подальшого
використання отриманого товару у
зв'язку з отриманням доходу або в
оподаткованих операціях з податку на
додану вартість, у звзяку з чим
твердження відповідача про порушення
п.п. 177.4 ст. 177, п.п. 198.4 ст. 198 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податкового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб у сумі
2960, 21 грн. та податку на додану вартість
у сумі 949 грн. обґрунтовані.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно п. 177.2 ст. 177 Податкового
кодексу України, об'єктом
оподаткування фізичних осіб -
підприємців є чистий оподатковуваний
дохід, тобто різниця між загальним
оподатковуваним доходом (виручка у
грошовій та не грошовій формі) і
документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України (в редакції до 07.07.2011
року), до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат виробництва (обігу) згідно з
розділом III цього Кодексу, а в редакції
з 07.07.2011 року до переліку витрат
фізичних осіб - підприємців,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу
("Податок на прибуток підприємств").

01 квітня 2011 р. набрав чинності розділ III
цього Податкового кодексу України
("Податок на прибуток підприємств").

Правовідносини стосовно формування
валових витрат обігу та виробництва у
період до 01 квітня 2011 року були
врегульовані ст. 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств".
Проте, у зв'язку з тим, що
правовідносини стосовно формування
валових витрат обігу та виробництва до
1 кварталу 2011 року включно виникли до
набрання чинності Податковим Кодексом
України, в даному випадку до таких
правовідносин слід застосовувати
також норми Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств",
який був чинний на момент виникнення
даних правовідносин.

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», валові витрати
виробництва та обігу - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно п. 14.1.27 ст. 14 Податкового
кодексу України, витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Пунктом 1.32. Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
передбачено, що господарська
діяльність це будь-яка діяльність
особи, направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою. Під
безпосередньою участю слід розуміти
зазначену діяльність особи через свої
постійні представництва, філіали,
відділення, інші відокремлені
підрозділи, а також через довірену
особу, агента або будь-яку іншу особу,
яка діє від імені та на користь першої
особи.

Відповідно до п. 14.1.36 ст. 14 Податкового
кодексу Українигосподарська
діяльність - це діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Згідно з п.п.5.2.1 п.2 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. З положень
наведеної норми закону слідує, що
з-поміж витрат, які за своєю суттю
відповідають законодавчо наведеному
визначенню валових витрат, до складу
валових витрат обігу та виробництва
можуть бути віднесені ті витрати,
понесення яких є об'єктивно необхідним
для здійснення господарської
діяльності.

Відповідно до абз. 1 п. 138.2 ст. 138
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно п.п.5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до абз. 1 п. 139.1.9 ст. 139
Податкового кодексу України до витрат
не включаються витрати, які не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 193.1 ст. 193 зазначеного
Кодексу, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Якщо платник податку придбаває
(виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені (нараховані) у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не відносяться до
податкового кредиту зазначеного
платника (п. 198.4 ст. 198 Податкового
кодексу)

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу (п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу).

Згідно п. 198. 2 ст. 198 Податковго кодексу
України, датою виникнення права
платника податку на віднесення сум ПДВ
до податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку на оплату
товарів/послуг; або дата отримання
платником податку товарів/по слуг, що
підтверджено податковою накладною.

Між позивачем (орендатор) та ТОВ
«Автомобілі Росії» (як - орендодавець)
укладено договір оренди транспортних
засобів № 1 від 10 травня 2011 року, згідно
умов якого позивач орендував строком
на два роки дві одиниці автомобілів
марки Камаз 43253 н.з НОМЕР_2, НОМЕР_3 та
автомобіль марки ЗІЛ 433362 н.з. НОМЕР_4
(а.с. 193-194 т.1).

Оренда транспортних засобів
обумовлена виконанням зобов'язань
позивача за договорами по збиранню,
вивозу та захороненню безпечних
відходів, що відповідає основним видам
діяльності позивача передбаченим у
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців, а
саме 81.29 - інші види діяльності із
прибирання; 38.11 - збирання безпечних
відходів; 39.00 - інша діяльність щодо
поводження з відходами. (а.с. 196 т.1).

Факт використання транспортних
засобів підтверджується путьовими
листами, а вказаних запчастин у
господарській діяльності для ремонту
таких транспортних засобів
підтверджується актами списання та
актами виконаних робіт, щодо
проведеного ремонту, що містяться в
матеріалах справи.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої ністанції
стсовнго того, що ремонт орендованих
вантажних автомобілів з використання
придбаних запчастин, свідчить про їх
використання у господарській
діяльності позивача, пов'язаний з
отриманням доходу та використанням у
оподаткованих операціях.

Позивачем від ПП «Стандарт-металл»
отримано гідроциліндр 3-х штоковий
виробництва м. Мелітополь у кількості 2
одиниці на загальну суму 24000 грн., що
підтверджується видатковою накладною
№ 20/03-2 від 20 березня 2012 р., податковою
накладною № 33 від 20 березня 2012 р. (а.с. 100,
208 т. 3).

Факт використання отриманого товару
підтверджується актом списання №
СпТ-000001 від 31 березня 2012 р. (а.с. 100 т.1).
Розрахунки проведені у повному обсязі,
що підтверджується даними акту
перевірки.

Позивачем від ТОВ «Універсалсервіс»
отримано послуги самосвалу Камаз 5320,
екскаватора ЄО-2621Т, екскаватора ЄО-4221а
Т у липні 2011 року на суму 42000 грн. та у
серпні 2011 року на суму 27900 грн., що
підтверджується актами здачі -
прийняття робіт від 31 липня 2011 р., 31
серпня 2011р., податковими накладними №
212 від 31 липня 2011р., № 207 від 31 серпня 2011р.
(а.с. 224,225,229, 230 т.2). Розрахунки проведені
у повному обсязі, що підтверджується
даними акту перевірки.

Первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарські
операції та підтверджує факт їх
здійснення (ст.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»), тобто це
письмове свідоцтво, що фіксує та
підтверджує господарську операцію,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.До первинних документів
бухгалтерського обліку належать
видаткові накладні, акти виконаних
робіт, платіжні доручення, касові
ордери тощо. Всі ці документи містять
відомості про відповідні господарські
операції та підтверджують факт їх
проведення.

Первинні документи за своєю формою та
змістом відповідають вимогам чинного
законодавства, наявності недоліків
(дефектів форми, змісту або походження),
які б згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність», п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704; далі за текстом - Положення)
спричиняли втрату означеними
накладними юридичного статусу
первинних документів судом не виявлено
та актом перевірки не встановлено.

Із врахуванням вищевикладеного,
колегія суддів погоджується яз
висновками суду першої інстанції
стосовно того, що належно оформлені між
продавцем та покупцем видаткові та
податкові накладні, акти здачі
прийняття робіт були достатньою
законною підставою для позивача
відобразити в обліку операції з
придбання та подальшого використання
товару та отриманих послуг.

Податковим органом під час розгляду
справи у суді першої та апеляційної
інстанції не надано доказів, які б
свідчили про відсутність реального
характеру господарських операцій між
ПП «Стандарт-металл», ТОВ
«Універсалсервіс» та позивачем і які б
підтверджували висновки акту
перевірки.

Відповідачем не надано доказів
фактичного нездійснення господарської
операції, недостовірності даних в цих
документах суми за якими позивач
включив до складу витрат при
обчисленні податку на доходи фізичних
осіб та податкового кредиту з податку
на додану вартість.

Також колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції
стосовно того, що посилання
відповідача на акт від 08.04.2013р. №
402/22-207/34389034 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ПП
«Стандарт-метал» щодо підтвердження
господарських відносин із платниками
податків і зборів за грудень 2011 року та
березень 2012 року», та Довідку про
результати проведення зустрічної
звірки ТОВ «Універсалсервіс» щодо
документального підтвердження
господарських відносин із платником
податків ТОВ «Афінас-11» їх реальності
та повноти відображення в обліку за
серпень 2011 року» № 977/2305/24478367 від
21.11.2011р., за якими податковий орган
дійшов висновку що вчинені правочини,
не спрямовані на реальне настання
правових наслідків, необгрнутовані,
оскільки законом встановлена
індивідуальна відповідальність
платників податку.

Платник несе самостійну
відповідальність за порушення правил
ведення податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його контрагентів.
Окрім того порушення, допущені одним
платником податків у відображенні в
податковому обліку певної
господарської операції, за загальним
правилом не впливають на права та
обов'язки іншого платника податків.

Зазначена позиція узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти
Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Акт відносно ПП «Стандарт-метал» від 08
квіітня 2013 р. № 402/22-207/34389034 на підставі
Постанови КМУ № 1232 від 27.12.2010р. "Про
затвердження порядку проведення
органами державної податкової служби
зустрічних звірок" лише фіксує факт
неможливості вчинення дій з
проведення звірки та не може містити
висновку щодо відсутності факту
здійснення господарської діяльності,
оскільки первинні документи при цьому
не досліджувались.

Судовим розглядом встановлено, що
предметом звірки є господарські
операції з поставки товару та послуг
ТОВ «Афінас-11» на адресу ТОВ
«Універсалсервіс», доказів що отримані
позивачем у серпні 2011 року послуги від
ТОВ «Універсалсервіс» були по ланцюгу
надані ТОВ «Афінас-11» відповідачем до
суду не подано. На противагу цьому суд
зазначає, що як вбачається з
вищезазначеної довідки ТОВ
«Універсалсервіс» орендує транспортні
засоби згідно договорів оренди з ФО - П
ОСОБА_4, ФО - П ОСОБА_5, фо п ОСОБА_6 (а.с. 156
т.1).

Під час розгляду справи у суді першої
та апеляційної інстанції відповідачем
не надано доказів прийняття
компетентним органом рішення про
порушення кримінальної справи або
обвинувального вироку відносно
позивача або за фактами діяльності
контрагентів, що викладені в акті.

Фактичні обставини об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем та його
контрагентами і правомірність
віднесення позивачем до складу витрат
та податкового кредиту суми витрат на
оплату вартості отриманих товарів та
послуг, відповідно до первинних
бухгалтерських документів та
податкових накладних.

Із врахуванням вищевикладеного,
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції
стсвоног того, що твердження
відповідача про завищення витрат на
суму 65690,85 грн. та податкового кредиту
на суму 13114,17 грн. у зв'язку з придбанням
запчастин, завищення витрат на суму
23250,00 грн. та податкового кредиту на
суму 4650,00 грн. по взаємовідносинам з ТОВ
«Універсалсервіс» не обґрунтовані, у
звзяку з чим, відсутні підстаи для
застосування штрафної (фінансосової)
санкції передбаченої п.п. 123.1 ст. 123
Податкового кодексу України.

Зазначені порушення до визначення
податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб за основним
платежем 13647,59 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями 3411, 90 грн. та
податку на додану вартість за основним
платежем 17764 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями 4441 грн.

Позивачем у СУАП «Європоль» у формі
ТОВ, ТОВ «Сучасний модерн» за
видатковими та податковими накладними,
що містяться в матеріалах справи
придбано продукти харчування, у зв'язку
з чим до складу валових витрат
віднесено 42446 грн. та до складу
податкового кредиту 2330,28 грн. (а.с. 1-181
т.4).

Як вбачається з видаткових накладних
на придбання продуктів харчування, в
них містяться товари, які не є
продуктами харчування, а саме : салютні
установки, корм для котів, газети,
туалетний папір, шампуні, зубні пасти,
гігієнічні наповнювачі, листівки,
прикраси до новорічних свят, ватні
палички, засоби для миття посуду,
пральні порошки, ополіскувачи, мило,
аерозолі, хустки, батарейки та інше, що
не відноситься до продуктів
харчування, яким чином використані
данні товари в господарській
діяльності або в оподаткованих
операціях з податку на додану вартість
позивач пояснити не зміг. (а.с. 1-152 т. 4).

Акти списання, копії яких знаходяться
в матеріалах справи, не містять
переліку (найменувань), кількості
продуктів харчування, що підлягають
списанню, таким чином акти не дають
можливість ідентифікувати, що саме
придбані у вищезазначених
контрагентів товари були використані
та в якому обсязі, отже складені акти не
свідчить про використання таких
товарів у господарській діяльності або
в оподатковуваних операціях. (а.с. 97-105
т.1)

Позивачем до суду першої та
апеляційної інстанції не надано
доказів наявності належного
обладнання для приготування їжі, у
штаті відсутня особа на яку покладено
виконання обов'язку з приготування їжі,
відсутній перелік страв та норми
використання продуктів для їх
приготування.

Відповідно до п. 142.1 Податковго кодексу
України, до складу витрат платника
податку включаються витрати на оплату
праці фізичних осіб, що перебувають у
трудових відносинах з таким платником
податку, які включають нараховані
витрати на оплату основної і
додаткової заробітної плати та інших
видів заохочень і виплат виходячи з
тарифних ставок, у вигляді премій,
заохочень, відшкодувань вартості
товарів, робіт, послуг, витрати на
оплату авторської винагороди та за
виконання робіт, послуг згідно з
договорами цивільно-правового
характеру, будь-яка інша оплата у
грошовій або натуральній формі,
встановлена за домовленістю сторін
відповідно до колективних договорів
(угод) (крім сум матеріальної допомоги,
які звільняються від оподаткування
згідно з нормами розділу IV цього
Кодексу).

Згідно пп. 139.1.1 Податкового кодексу
України, не включаються до складу
витрат платника податку витрати, не
пов'язані з провадженням господарської
діяльності, зокрема, витрати на
фінансування особистих потреб
фізичних осіб, за винятком виплат,
передбачених ст. 142 і 143 цього Кодексу,
та в інших випадках, передбачених
нормами цього розділу.

Відповідно до ст. 21 КЗпП, трудовий
договір - це угода між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою, за якою
працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін.

Як вбачається з трудових договорів, які
зареєстровані у центрі занятості, не
передбачено домовленості сторін щодо
забезпечення з боку роботодавця
обов'язкового харчування найманих
працівників, окрім того працівнки
ОСОБА_7 ОСОБА_8 працюють з неповним
робочим днем з 8-00 до 12-00 год., ОСОБА_9
пропрацював лише 14 днів в липні 2011 року
(а.с. 197-207) .

Таким чином, в даному випадку вартість
харчування розглядається як
фінансування особистих потреб
найманих фізичних осіб і не
включається до складу витрат платника
податку.

Вартість необов'язкового харчування
згідно правил оподаткування податком
на доходи фізичних осіб може
визнаватись як заробітна плата або як
додаткове благо. Так, якщо харчування
передбачено умовами трудового чи
колективного договору та відповідає
іншим умовам доходу у вигляді
заробітної плати, його вартість
оподатковується за правилами,
встановленими для заробітної плати.
Тобто при отриманні доходу в
«натуральній» формі база
оподаткування визначається з
урахуванням п. 164.5 - 164.6 та пп. 169.4.1 ПКУ, а
у формі № 1ДФ відображається з ознакою
«101». Якщо таке харчування не
передбачено трудовим (колективним)
договором, воно розцінюється як
додаткове благо (пп. 164.2.17 ПКУ). У такому
випадку база оподаткування
визначається без урахування норм п. 164.6
та пп. 169.4.1 ПКУ, а у формі № 1ДФ
вказується ознака «126».

Доказів нарахування найманим
працівникам вартості харчування
відносно кожної найманої особи як
заробітної плати або додаткового блага
та проведення відповідного
оподаткування позивачем до суду
першої та апеляційної інстанції не
надно. Крім того, зазначений товар не
значиться на залишках товару, що не
заперечувалось представником позивача
в судовому засіданні.

У звзяку з чим, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що твердження відповідача
про завищення валових витрат на суму
42446 грн. та завищення податкового
кредиту на суму 2330,28 грн., які
сформовані у зв'язку з придбанням у
СУАП «Європоль» у формі ТОВ та ТОВ
«Сучасний модерн» продуктів
харчування обґрунтовані.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачем придбано у ПП
«Лукойл-Україна» бензин марки А-95, що
підтверджується договорами,
видатковими та податковими накладними,
проведеними розрахунками, що містяться
в матеріалах справи.

Згідно наданих до суду подорожніх
листів вбачається, що отриманий бензин
марки А-95 використовувався при
заправленні автомобіля ВАЗ-21150, що
належить на праві власності найманому
працівнику позивача, який
використовував його згідно договору
використання власного автомобіля в
виробничих цілях від 15 липня 2011р. (а.с.
107-126, 209 т. 1)

Згідно зі ст. 799 Цивільного кодексу
договір найму транспортного засобу
укладається у письмовій формі. Такий
договір за участю фізичної особи
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. (ч. 2 ст. 215 ЦК
України). Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст 216 ЦК
України).

Однією із сторін цієї угоди є фізична
особа, то договір щодо передачі
автомобіля має бути нотаріально
посвідчений, проте договір
використання власного автомобіля в
виробничих цілях від 15.07.2011р. укладений
у письмовій формі та нотаріально не
посвідчений, отже не є належним та
допустимим доказом, що підтверджує
факт передання вказаного автомобіля у
користування позивача.

Підпунктом 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу встановлено, що до витрат
операційної діяльності включаються
витрати, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті. Так,
витрати на утримання, експлуатацію та
ремонт, страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення включаються до складу
загальновиробничих витрат (пп. "г" пп.
138.8.5 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу).
Витрати на утримання основних засобів,
інших необоротних матеріальних
активів загальногосподарського
використання включаються до складу
адміністративних витрат (пп. "в" пп. 138.10.2
п. 138.10 ст. 138 цього Кодексу).

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів, що автомобіль
ВАЗ-21150 був переданий у користування
ФОП ОСОБА_3 та використовувався як
основний засіб, суд приходить до
висновку, що віднесення витрат по його
експлуатації та утриманню згідно вимог
Податкового кодексу України не
включається до складу валових витрат
позивача.

Інших доказів використання придбаного
бензину А-95 у господарській діяльності
з метою отримання доходу або в
оподаткованих операціях з податку на
додану вартість позивачем не подано,
суд приходить до висновку про
обґрунтованість твердження
відповідача про завищення валових
витрат на суму 37132,44 грн. та завищення
податкового кредиту на суму 7426,49 грн.,
які сформовані у зв'язку з придбанням
паливно - мастильних матеріалів, а саме
бензину марки А-95.

Як вбачається з акту перевірки
позивачем на перевірку надані
видаткові та податкові накладні із
зазначенням асортименту придбаного
товару (дитячі товари, парфумерні
вироби, предмети декору) від ПП
«Антошка», ТОВ «Мега-7», ТОВ «Брокард
-Україна», ТОВ «Епіцентр К», який не
пов'язаний із здійсненням
підприємницької діяльності,
отриманням від нього доходу та
використанням у оподаткованих
операціях з податку на додану вартість.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої ністанціх
стосовно того, що книги обліку доходів
і витрат, ведуться позивачем з
порушенням вимог Наказу ДПА від 24.12.2010,
№ 1025 "Про затвердження форми Книги
обліку доходів і витрат, яку ведуть
фізичні особи - підприємці, крім осіб,
що обрали спрощену систему
оподаткування, і фізичні особи, які
провадять незалежну професійну
діяльність, та Порядку її ведення", а
саме в графі 4 не зазначено реквізитів
документів, що підтверджують понесені
витрати у зв'язку з придбанням товарів,
робіт та послуг.

Згідно поданого до суду розрахунку
податкового зобов'язання та
застосування штрафної (фінансової)
санкції, судом встановлено, що
встановлене в акті перевірки
відхилення по валовому доходу в сумі
79746 грн. за 4 квартал 2010 року та
ненадання звіту за вказаний період не
призвело до нарахування податкового
зобов'язання та застосування штрафної
(фінансової) санкції, визначеної в
оскаржуваних податкових повідомленнях
рішеннях (а.с. 183-184 т.4).

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції
стосовно того, що необхідності для
повного захисту прав позивача на
підставі ст.11 та абз.2 ч.2 ст.162 КАС
України та для повного захисту прав
позивача скасувати податкові
повідомлення - рішення Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції міста Харкова Харківської
області Державної податкової служби
№ від 19 червня 2013 р. в частині
визначення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість за основним
платежем 17764,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 4441 грн. та
№ від 19 червня 2013 р. в частині
визначення грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб за
основним платежем 13647, 59 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями 3411, 90
грн.

Таким чином, колегія суддів
переглянувши, у межах апеляційної
скарги, рішення суду першої інстанції,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
ретельно дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст.
198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області залишити без задоволення.

постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 19.11.2013р. по
справі № 820/8670/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Присяжнюк О.В.Судді
Курило Л.В. Русанова В.Б. Повний текст
ухвали виготовлений 03.02.2014 р.