Справа № 685/09-2010
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2010-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2010 р. справа № 2а-10942/09/0470

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого судді:
Семененка Я.В.

суддів: Дадим Ю.М.
Божко Л.А.

при секретарі судового засідання:
Резнікові Ю.М.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.
Дніпропетровську апеляційну скаргу
Комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
23 жовтня 2009 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»про визнання
дій незаконними та зобов'язання
вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним
позовом до суду в якому посилався на те,
що рішенням Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 18.11.2008р. за ним
визнано право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті його матері.
На підставі вказаного рішення суду
позивач звернувся до відповідача з
заявою про здійснення державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно. Однак, рішенням державного
реєстратора від 25.06.2009р., позивачу було
відмовлено у реєстрації з посиланням
на п.3.3. «Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно»,
затвердженого наказом Мін'юсту України
№7/5 від 07.02.2002р., а саме те, що подані
документи не відповідають вимогам,
установленим цим Положенням та іншими
актами чинного законодавства України.
Посилаючись на те, що рішення суду є
підставою для реєстрації права
власності на нерухоме майно, позивач
просив визнати дії відповідача щодо не
проведення державної реєстрації
незаконними та зобов'язати відповідача
здійснити державну реєстрацію права
власності позивача на нерухоме майно
-домоволодіння АДРЕСА_1.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 23
жовтня 2009 року адміністративний позов
задоволено.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову постанову, якою
відмовити у задоволені позову.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що відповідно до
рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 18.11.2008р. за
ОСОБА_1 визнано право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті його матері.

З метою реєстрації права власності,
позивач звернувся з відповідною
заявою до Комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації».

Рішенням від 25.06.2009р. відповідач
відмовив у реєстрації права власності
на об'єкт нерухомості. Підставами для
відмови в реєстрації права стали:
подані документи не відповідають
вимогам, установленим Тимчасовим
положенням про порядок державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно та іншими актами чинного
законодавства України, а саме те, що
об'єкт нерухомості підлягає введенню в
експлуатацію.

Як на правові підстави відмови у
реєстрації права, відповідач посилався
на п.3.3 Тимчасового положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від
07.02.2002р. №7/5.

За результатами перегляду судового
рішення колегією суддів встановлено,
що спірні правовідносини між сторонами
виникли з приводу застосування норм
матеріального права, які регулюють
порядок та підстави державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно.

Вирішуючи спірні правовідносини між
сторонами суд першої дійшов висновку
про те, що відповідач, який в спірних
правовідносинах є суб'єктом владних
повноважень, оскільки при здійсненні
державної реєстрації прав власності
наділений владними управлінськими
функціями, діяв не на підставі та не у
спосіб, що визначені чинним
законодавством України. Зокрема, судом
першої інстанції зроблено висновок про
порушення відповідачем вимог Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмеження»та вимог «Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно», затвердженого наказом Мін'юсту
України №7/5 від 07.02.2002р.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає обґрунтованими з
наступних підстав.

Відповідно до ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Як вище зазначено, право власності на
домоволодіння позивач набув на
підставі рішення суду, яке набрало
законної сили.

Відповідно до ст..124 Конституції
України судові рішення є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Згідно вимог Цивільного кодексу
України право власності на нерухоме
майно підлягає державній реєстрації.

У відповідності до ч.2 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень»від
01.07.2004 року №1952-IV, державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень -це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень, що супроводжується внесенням
даних до Державного реєстру прав на
нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно з ст..19 названого Закону
підставами для державної реєстрації
прав, що посвідчують виникнення,
перехід, припинення речових прав на
нерухоме майно є, зокрема, рішення суду
стосовно речових прав на нерухоме
майно, обмежень цих прав, що набрали
законної сили.

Відповідно до Переліку
правовстановлюючих документів, на
підставі яких проводиться реєстрація
прав власності на об'єкти нерухомого
майна Тимчасового положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від
07.02.2002р. №7/5, правовстановлюючими
документами, зокрема, є рішення судів
про визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна, про встановлення
факту права власності на об'єкти
нерухомого майна.

З огляду на викладені норми
матеріального права рішення суду, яке
набрало законної сили, є тим
документом, що посвідчує право
власності певної особи на об'єкти
нерухомості і є підставою для
здійснення державної реєстрації в
органах БТІ.

Таким чином, враховуючи вимоги ст..19
Конституції України, посадові особи
МБТІ були зобов'язані здійснити
державну реєстрацію права власності
позивача на нерухоме майно на підставі
рішення суду.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи відповідача про порушення судом
першої інстанції вимог Постанови КМУ
від 20.05.2009р. №524 «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів від 08
жовтня 2008р. №923, якою визначено порядок
прийняття в експлуатацію закінченим
будівництвом об'єктів нерухомості. Як
встановлено матеріалами справи,
позивач набув право власності на об'єкт
нерухомості в порядку спадкування
після смерті своєї матері. Вказане
домоволодіння було збудоване у 40-х
роках минулого століття та з вказаного
часу експлуатувалось за призначення.
Зазначене домоволодіння неодноразово
інвентаризувалося органами БТІ, про що
свідчать відомості інвентарної справи,
яку досліджено в судовому засіданні.
Отже, вказане домоволодіння неможливо
визначити як таке, що закінчене
будівництвом, в розумінні названої
постанови КМУ, оскільки воно не
будувалось позивачем, знаходилося в
експлуатації, а право на це нерухоме
майно позивач набув в порядку
спадкування за законом.

Необґрунтованими колегія суддів
вважає і доводи відповідача щодо
неможливості виконання рішення суду,
оскільки в ньому не визначено позиції
домоволодіння згідно матеріалів
інвентаризації. Вказані обставини не
перешкоджають відповідачу звернутися
з відповідною заявою про роз'яснення
судового рішення.

Фактичне виконання рішення,
ухвали, постанови суду є невід'ємною
частиною судового процесу і свідчить
про реальну спроможність державних
органів забезпечити виконання рішення
суду, як завершальну стадію судового
процесу, на результат якої направлені
очікування та сподівання особи, права
якої порушено.

Практика Європейського суду з прав
людини, яка відповідно до ст..17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини»є джерелом права,
також свідчить про те, що право на
доступ до суду було б ілюзорним, якби
остаточне, зобов'язальне судове
рішення залишалося без дієвим на шкоду
одній зі сторін (справа «Ромашов проти
України, рішення від 27.07.2004р.).

За таких обставин, враховуючи те, що
рішення відповідача про відмову у
здійснення державної реєстрації не
відповідало вимогам чинного
законодавства, то суд першої інстанції
обґрунтовано визнав таке рішення
незаконним.

В той же час, судом першої інстанції
вирішено не усі заявлені позивачем
вимоги, які стосуються зобов'язання
відповідача здійснити державну
реєстрацію права власності позивача на
нерухоме майно, що є підставою для
зміни правильного по суті рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає за необхідне постанову суду
першої інстанції змінити, зобов'язавши
відповідача здійснити державну
реєстрацію права власності за
позивачем на домоволодіння АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, керуючись
п.2 ч.1 ст. 198, ст. 201, 205, 207 КАС України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА::

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації»задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
23 жовтня 2009 року по справі № 2а-10942/09/0470 -
змінити.

Зобов'язати Комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»здійснити
державну реєстрацію права власності за
ОСОБА_1 на домоволодіння АДРЕСА_1.

Постанова суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядку передбаченому ст..212
КАС України.

(Повний текст ухвали виготовлено
09.04.2010р.)

Головуючий
Я.В. Семененко

Судді
Ю.М. Дадим

Л.А. Божко