Справа № 32099/09
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2010-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2010 р.справа № 2а-4275/09
Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого судді:
Семененка Я.В.

суддів: Дадим Ю.М.
Божко Л.А.

при секретарі судового засідання:
Мациборко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року по справі №2а-4275/09/0870 за позовом
ОСОБА_1 до Жовтневого відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції про
визнання дій неправомірними, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом в якому
просив визнати неправомірними дії
державного виконавця при примусовому
виконанні виконавчого напису
нотаріусу. В обґрунтуванні заявлених
вимог позивач посилався на те, що
державним виконавцем порушено вимоги
Закону України «Про виконавче
провадження»в частині надання
позивачу добровільного строку
виконання рішення, в частині
здійснення опису й арешту майна
боржника. Посилаючись на порушення
державним виконавцем процедури
примусового виконання рішення, позивач
просив його позов задовольнити.

Постановою Запорізького
окружного адміністративного суду від 19
серпня 2009 року в задоволені позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, неповне
з'ясування обставин справи, просив
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову постанову
про задоволення позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи,
оцінивши доводи апеляційної скарги та
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст..200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 26.12.2008р. між
АКІБ «УкрСиббанк»та гр..ОСОБА_1 та
гр..ОСОБА_2, які є майновими
поручителями по зобов'язанням за
кредитним договором №0 від
21.12.2007р. та кредитному договору №0
від 26.12.2007р. між АКІБ «УкрСиббанк»та
ОСОБА_3, укладено договір іпотеки
№0/3. Відповідно до умов договору
іпотеки, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
(іпотекодавці) передали в іпотеку АКІБ
«УкрСиббанк»нерухоме майно
-трикімнатна квартира, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

13.02.2009р. приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4, у зв'язку з невиконанням
ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитними
договорами, вчинено виконавчий напис,
яким запропоновано звернути стягнення
на нерухоме майно, а саме: трикімнатну
квартиру, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, що належить на праві приватної
власності гр..ОСОБА_1 та гр..ОСОБА_2

10.03.2009р., на підставі виконавчого напису
нотаріусу, державним виконавцем
Жовтневого відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції відкрито
виконавче провадження.

01.04.2009р. державним виконавцем винесено
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

10.07.2009р. державним виконавцем складено
акт опису й арешту майна №АА 864150
трикімнатної квартири, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1

Правомірність дій державного
виконавця щодо примусового виконання
виконавчого напису нотаріуса є
предметом спору, який передано на
вирішення суду.

Вирішуючи спірні правовідносини між
сторонами та відмовляючи у задоволені
позову суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що державний
виконавець, при здійсненні примусового
виконання виконавчого напису
нотаріусу, діяв в межах повноважень, на
підставі та у спосіб, що визначені
Законом України «Про виконавче
провадження»та Законом України «Про
іпотеку».

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає обґрунтованими з
наступних підстав.

Заявлені позовні вимог та доводи
апеляційної скарги, зокрема,
обґрунтовані порушенням державним
виконавцем ст..30 Закону України «Про
виконавче провадження».

Відповідно до ст..30 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець, починаючи виконувати
рішення, повинен пересвідчитися, чи
отримана боржником копія постанови про
відкриття виконавчого провадження і чи
здійснені ним дії, спрямовані на
добровільне виконання рішення у
встановлений постановою строк
відповідно до статті 24 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи,
постанову про відкриття виконавчого
провадження було направлено позивачу
супровідним листом від 11.03.2009р.
вих..№2518/1, тобто постанову про
відкриття виконавчого провадження
направлено боржнику в межах строку,
який встановлено ст..24 Закону України
«Про виконавче провадження». Вказаною
постановою встановлено строк для
добровільного виконання виконавчого
напису нотаріуса до 17.03.2009р.

При вчиненні державним виконавцем дій
щодо складення акту опису й арешту
майна, тобто вчинення дій направлених
на виконання рішення, будь-яких
зауважень щодо неотримання постанови
про відкриття виконавчого провадження
та відсутності можливості виконати
рішення в добровільному порядку,
позивач не виказував, про що свідчать
відомості акту опису й арешту майна від
10.07.2009р.

Крім цього, колегія суддів критично
відноситься до доводів позивача на
відсутність можливості добровільного
виконання виконавчого напису
нотаріуса, оскільки на підставі заяви
позивача 07.08.2009р. виконавче провадження
було зупинено і будь-яких дій з
примусового виконання рішення
державним виконавцем не вживалося.
Тобто, позивач мав достатньо часу для
добровільного виконання своїх
зобов'язань. Між тим, до теперішнього
часу, виконавчий напис нотаріуса не
виконано.

Також колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що не отримання
боржником копії постанови про
відкриття виконавчого провадження не
може бути підставою для визнання усіх
вчинених державним виконавцем дій в
межах примусового рішення, але може
бути підставою для надання додаткового
строку для добровільного виконання
рішення, що і було зроблено державним
виконавцем шляхом зупинення
виконавчого провадження.

Необґрунтованими вважає колегія
суддів і доводи апеляційної скарги
щодо порушення відповідачем вимог ст..24
Закону в частині відсутності у
постанові про відкриття виконавчого
провадження відомостей про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження. На думку позивача,
порушення полягає в тому, що державним
виконавцем складено акт опису й арешту
майна без попереднього винесення
постанови про арешт такого майна.

Статтею 24 Закону передбачено, що за
заявою стягувача, з метою забезпечення
виконання рішення про майнові
стягнення, державний виконавець
постановою про відкриття виконавчого
провадження вправі накласти арешт на
майно боржника (крім коштів) та
оголосити заборону на його відчуження.

Отже, названою нормою матеріального
права передбачено право державного
виконавця, а не його обов'язок, в
постанові про відкриття виконавчого
провадження вжити заходів щодо арешту
майна та заборону його відчуження.

В той же час, державним виконавцем
винесено постанову від 01.04.2009р. про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження, яка і
стала підставою для складення акту
опису й арешту майна боржника.

Безпідставними колегія суддів вважає
посилання позивача на порушення
державним виконавцем вимог п.2 ст.55 та
п.8 ст.50 Закону України «Про виконавче
провадження». На думку позивача
порушення полягають в тому, що
державним виконавцем накладено арешт
на майно, вартість якого значно більш
ніж та, яка підлягала стягненню за
виконавчим документом, а також
державним виконавцем не прийнято до
уваги, що квартира, на яку накладено
арешт, належить не лише позивачу, а й
його дружині, при цьому державний
виконавець не вжив заходів щодо
визначення частки позивача у спільному
майні, на яку може бути накладено арешт.

Відповідно до ч.2 ст.55 Закону України
«Про виконавче
провадження»передбачено, що державним
виконавцем за постановою про відкриття
виконавчого провадження або за
постановою про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
може бути накладений арешт у межах суми
стягнення за виконавчим документом з
урахуванням витрат, пов'язаних з
проведенням виконавчих дій на
виконання на все майно боржника або на
окремо визначене майно боржника.

В той же час, відповідно до ч.6 ст.52
Закону України «Про виконавче
провадження»примусове звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється державним виконавцем з
урахуванням положень Закону України
«Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України
«Про іпотеку»у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
застави.

Таким чином, з огляду на те, що майно,
яке зазначене в акті опису й арешту
майна, передано в іпотеку, державний
виконавець обгрунтовано наклав арешт
на все майно, яке є забезпеченням
виконання грошових зобов'язань та про
яке зазначено у виконавчому напису
нотаріуса.

Згідно з ч.8 ст.50 Закону України «Про
виконавче провадження»у випадках коли
боржник володіє майном спільно з
іншими особами, стягнення звертається
на його частку, що визначається судом
за поданням державного виконавця.

Згідно з договором іпотеки №0/3
від 26.12.2007р. майновими поручителями і
відповідно іпотекодавцями є ОСОБА_1
(позивач у справі) та ОСОБА_2 (його
дружина), у зв'язку з чим підстав для
визначення частки ОСОБА_1 у нерухомому
майні не існувало, оскільки як позивач
так і його дружина несуть солідарну
відповідальність за невиконання
ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитними
договорами.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
з'ясував обставини справи та ухвалив
законне і обґрунтоване рішення. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
обґрунтованість висновків суду першої
інстанції, а стосуються особистого
тлумачення позивачем окремих норм
матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись п.1
ч.1 ст. 198, ст. 200, 206 КАС України, колегія
суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 19
серпня 2009 року по справі №2а-4275/09/0870 -
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядку передбаченому ст..212
КАС України.

(Повний текст ухвали виготовлено
21.01.2010р.)

Головуючий
Я.В. Семененко

Судді
Ю.М. Дадим

Л.А. Божко