Справа № 826/8463/13-а
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
826/8463/13-а(у 3-х томах+6 дод) Головуючий у
1-й інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді:
Чаку Є.В.,

суддів:
Файдюка В.В., Старової Н.Е.

за участю секретаря
Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
апеляційну скаргу приватного
виробничого підприємства «Квадро» на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 серпня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
приватного виробничого підприємства
«Квадро» до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
міста Києва Державної податкової
служби про визнання протиправними та
скасування податкових повідомлень -
рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Приватне виробниче підприємство
«Квадро» (далі - позивач) звернулося до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовною заявою до
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі міста Києва
Державної податкової служби (далі -
відповідач) про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень від 19 грудня 2012 року
№ , № , № та від 14
березня 2013 року № .

Окружний адміністративний суд міста
Києва своєю постановою від 28 серпня 2013
року в задоволенні адміністративного
позову відмовив.

Не погоджуючись з судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 28 серпня 2013
року та постановити нову про
задоволення адміністративного позову.
На думку апелянта, зазначену постанову
суду прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Розглянувши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи
та дослідивши докази, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду -
скасуванню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідачем було проведено
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства за
період з 01.07.2011 року по 30.09.2012 року
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2011 року по 30.09.2012 року. В
результаті проведення перевірки,
відповідачем було складено акт від 05
грудня 2012 року № 545/1-22-80-24126303 «Про
результати документальної планової
перевірки ПВП «Квадро», код за . Актом встановлено порушення
позивачем: пункту 138.2 статті 138,
підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток на загальну суму - 6 900 061,00 грн.;
пункту 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.4, 201.10
статті 201 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження податку на
додану вартість на загальну суму 5 356
221,00 грн. та завищення від'ємного
значення на суму 1 215 266,00 грн.

На підставі Акта перевірки та з
урахуванням рішення Державної
податкової служби у місті Києві від 26
лютого 2013 року № 1890/10/12-1-03 «Про
результати розгляду первинної скарги»
прийнято податкові повідомлення -
рішення.

Відповідно до податкового
повідомлення-рішення ДПІ у
Голосіївському районі міста Києва від
19 грудня 2012 року № ПВП «Квадро»
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток на 8 625 076,00 грн., в
тому числі за основним платежем - 6 900
061,00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 1 725 015,00 грн.

Відповідно до податкового
повідомлення-рішення ДПІ у
Голосіївському районі міста Києва від
19 грудня 2012 року № ПВП «Квадро»
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на 6 695 276,00
грн., у тому числі за основним платежем
на - 5 356 221,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 1 339 055,00 грн.

Відповідно до податкового
повідомлення-рішення ДПІ у
Голосіївському районі міста Києва від
19 грудня 2012 року № ПВП «Квадро»
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість у
розмірі 1 215 266,00 грн.

З приводу даних правовідносин,
колегія суддів апеляційної інстанції
звертає увагу на наступне.

Відповідно до приписів п.14.1.27 ст.14
Податкового кодексу України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Пунктом 138.1 стаття 138 Податкового
Кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, 138.11 цієї статті; інших витрат,
визначених згідно з пунктами 138.5,
138.10-138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті
140 і статтею 141 цього Кодексу; крім
витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї
статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.138.1.1 п. 138.1 ст.138
Податкового кодексу України, витрати
операційної діяльності включають:
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати, які беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2
- 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Згідно п. 138.2 ст.138 Податкового Кодексу
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Приписами абз.1 пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.139
Податкового кодексу України
передбачено, що до витрат не
включаються витрати, які не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку.

Колегія суддів апеляційної інстанції
вважає, що суд першої інстанції зробив
необґрунтований висновок про
неправомірне віднесення позивачем до
складу витрат результатів операційної
його діяльності з ТОВ «-Квадро-»,
зазначивши про не надання позивачем
доказів подальшої реалізації
переробленої продукції, що отримана
від ТОВ «-Квадро-», оскільки цивільні
правовідносини, наслідком яких є певні
податкові зобов'язання мали місце та
носили реальний характер, що
підтверджується сукупністю доказів.

Як підтверджують матеріали справи, між
ПВП «Квадро» (покупець) та TOB «-Квадро-»
(постачальник) укладено договори
поставки від 03 травня 2012 року № 010312 та
від 01 липня 2012 року № 010712, за умовами
яких постачальник зобов'язується
передати у власність покупця, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити товар відповідно до умов
даних договорів та специфікацій на
поставку, які являються невід'ємними
частинами цих договорів.

Згідно специфікацій та видаткових
накладних, датованих липнем - вереснем
2012 року, постачальник поставив
позивачу соняшник.

TOB «-Квадро-» за спірний період виписало
ПВП «Квадро» податкові накладні на
суму 39 428 922,00 грн.

Крім того в матеріалах справи
містяться товарно-транспортні
накладні, в якості підтвердження
переміщення поставленої продукції від
TOB «-Квадро-» (постачальника) до ПВП
«Квадро» (покупця).

Розрахунки за товар позивачем
проведено шляхом перерахування на
рахунки постачальника грошових коштів,
що підтверджується відповідними
платіжними дорученнями.

Що стосується правочинів та
процесуального порядку визнання їх
недійсними, то слід звернути увагу на
те, що у відповідності до ст. 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

У відповідності до ст. 627 Цивільного
кодексу України відповідно до ст. 6
цього кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 628 Цивільного
кодексу України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Договор укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною.

У відповідності до ст. 639 Цивільного
кодексу України договір може бути
укладений у будь - якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчинає
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Воявиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин повинен
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, обумовлені ним.

Відповідно до абзацу ч. 1 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

В порушення вище зазначених вимог
цивільного закону, суд, погоджуючись із
висновками відповідача в цій частині,
зазначив, що під час розгляду справи
позивачем не доведено, що здійснені ним
господарські операції з TOB «-Квадро-»
носять реальний характер, а товар
використано в межах господарської
діяльності позивача, чи придбано з
такою метою. Чинне цивільне
законодавство не містить такої
підстави для визнання правочину
нікчемним.

Колегія суддів вважає, що контролюючим
органом під час перевірки не
встановлені факти, які свідчили б про
те, що зміст договорів, які він вважає
фіктивними, не відповідає діючому
законодавству України, дійсним намірам
сторін та що ці наміри спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно приписів ст. 228 Цивільного
кодексу України вбачається, що
законодавець виключив правочини, які
були укладені з метою суперечною
інтересам держави та суспільства, з
кола нікчемних правочинів і відніс
такі правочини до оспорюваних. Таким
чином, повноваження на встановлення
законності правочину, за яким
платником податків було сформовано
валові витрати обігу та виробництва
або податковий кредит з ПДВ, зменшено
суму отриманого в межах звітного
податкового періоду доходу, тощо
належать до виключної компетенції
судових органів.

З огляду на вищезазначене, до набуття
законної сили рішенням суду про
визнання недійсним правочину, за яким
платником податків було сформовано
валові витрати обігу та виробництва
або податковий кредит з ПДВ чи зменшено
суму отриманого в межах звітного
податкового періоду доходу, податковий
орган не має правових підстав для
відображення в акті перевірки доводів
про вчинення таким платником порушення
податкового законодавства щодо
правильності та повноти справляння
податків за цим правочином.

Згідно з ст. 198.3. Податкового кодексу
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку із: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до ст.198.6. Податкового
кодексу України, не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 198.2 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Як вбачається з матеріалів справи,
виконання договорів поставки між
позивачем та TOB «-Квадро-»
підтверджується складеними належним
чином видатковими накладними,
податковими накладними, платіжними
дорученнями, тощо, що відображено у
самому Акті перевірки, отже не
спростовується самим відповідачем.

Також, колегія суддів звертає увагу на
те, що позивач і постачальник товарів TOB
«-Квадро-», щодо яких відповідачем
оспорюється право позивача на
віднесення вартості отриманих товарів
до собівартості придбаних
(виготовлених) та реалізованих товарів
(робіт, послуг) та право на формування
податкового кредиту за отриманими від
постачальника податковими накладними,
в момент здійснення господарської
операції були зареєстровані в
установленому законом порядку,
знаходяться на обліку в податковому
органі, мали статус платника ПДВ.
Свідоцтво платника ПДВ TOB «-Квадро-» не
було анульовано на момент укладання та
виконання відповідних договорів.

В ході перевірки, що стала підставою
для прийняття оскаржуваних рішень,
відповідачем не встановлено
проведення позивачем збиткових
операцій, не встановлено у позивача
наміру отримати за вищевказаними
договорами із TOB «-Квадро-» інший
результат, ніж придбання товару. Акт
перевірки, що складений відповідачем
не містить в собі посилання на докази
наявності між позивачем та його
контрагентом при укладанні і виконанні
договорів взаємоузгоджених зловмисних
дій, спрямованих на порушення
існуючого в державі суспільного ладу
або моральних засад.

Під час розгляду справи, на
підтвердження таких доводів,
відповідач не надав суду належних та
допустимих доказів.

Також, відповідач в своєму акті
перевірки зазначав, що згідно даних ВПМ
Лозівської ОДПІ ДПС Харківської
області TOB «-Квадро-» за зареєстрованим
місцезнаходженням не знаходиться,
основних засобів та майна за фактичною
адресою не має, а розміщені зруйновані
виробничі будівлі належать іншому
підприємству. Станом на день
здійснення господарської операції TOB
«-Квадро-» мав « 9» стан - направлено
повідомлення про відсутність за
місцезнаходженням, а з 03.10.2012 року по
19.10.2012 року мав стан « 8» - внесено запис
про відсутність за місцезнаходженням.

З приводу даних тверджень, колегія
суддів звертає увагу на наступне.

Ч. 1 ст. 72 КАС України,
визначено, що обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Так, постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 09.01.2013 року
у справі № 13739/12/2070, яка залишена без
змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 02.04.2013 року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України
визнано протиправними дії Лозівської
об'єднаної державної податкової
інспекції у харківській області ДПС по
складанню акту від 01.08.2012 року №
58/22-204/34210990 про неможливість проведення
зустрічної звірки TOB «-Квадро-» щодо
підтвердження господарських відносин
з платниками податків контрагентами -
покупцями за період з 01.01.2012 року по
20.06.2012 року та по складанню акту від
09.11.2012 року № 989/22-204/34210990 про
неможливість проведення зустрічної
звірки TOB «-Квадро-» підтвердження
господарських відносин з платниками
податків контрагентами покупцями за
період з 01.08.2012 року по 31.08.2012 року.
Висновки саме цих актів покладені в
основу Акту перевірки відповідача та в
подальшому для прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень - рішень.

Згідно із ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців» якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні.

Як вбачається із висновків
відповідача, що викладені на стор. 16
Акту перевірки, та з якими погодився
суд першої інстанції, однією із підстав
для твердження про нереальність
господарських операцій, що мали місце
між позивачем та TOB «-Квадро-», та в
подальшому для прийняття податкових
повідомлень - рішень, є той факт, що з
03.10.2012 року по 19.10.2012 року платник
податку TOB «-Квадро-» мав стан « 8» -
внесено запис про відсутність за
місцезнаходженням. Між тим, як
зазначалося вище правовідносини між
позивачем та TOB «-Квадро-» мали місце в
2-3 кварталах 2012 року, тобто до 01.10.2012
року.

Відповідно до п.15.1. ст.15 ПД України,
платниками податків визнаються
фізичні особи (резиденти і нерезиденти
України), юридичні особи (резиденти і
нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок зі сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

Законодавством передбачено, що
особами, відповідальними за дотримання
достовірності та своєчасності
визначення сум податку, за нарахування,
утримання та сплату (перерахування)
податку до бюджету, та за повноту та
своєчасність його внесення до бюджету
є платники податку.

Тобто, відповідальність за
правильність нарахування та сплати
податків, які виникають під час
господарської діяльності у TOB
«-Квадро-», покладена на TOB «-Квадро-».
Позивач у справі не повинен нести
відповідальність за не подання
податковому органу звітності будь ким
із його контрагентів.

Також, колегія суддів звертає увагу на
те, що матеріалами справи підтверджена
реалізація позивачем готової
продукції на користь контрагентів TOB
«Компанія «Флора України», TOB «Компанія
«Квадро-К», Корпорація «Укрінмаш» та TOB
«Харківхолодмаш» та проведені
розрахунки із ними, що підтверджує
реальність господарських відносин, які
відповідачем поставлені під сумнів.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів апеляційної інстанції вважає за
необхідне апеляційну скаргу
приватного виробничого підприємства
«Квадро» задовольнити, постанову суду
першої інстанції скасувати та прийняти
нову, якою позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставами для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення,
зокрема, є порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу приватного
виробничого підприємства «Квадро» -
задовольнити.

Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
28 серпня 2013 року - скасувати та прийняти
нову, якою позовні вимоги приватного
виробничого підприємства «Квадро»
задовольнити повністю.

Визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі міста Києва Державної
податкової служби від 18 грудня 2012 року
№ , № , № та від 14
березня 2013 року № .

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови
виготовлений 17.02.2014 року.

Головуючий суддя

Чаку Є.В.

Судді:

Файдюк В.В.

Старова Н.Е.