Справа № 468/1667/13-а
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/230/14

Колегія Вищого адміністративного суду
України у складі:

головуючого - судді: Олексієнка М.М.,

суддів: Ємельянової В.І.,

Рецебуринського
Ю.Й.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
виконавчого комітету Баштанської
міської ради Баштанського району
Миколаївської області (далі -
Виконавчий комітет) про визнання
нечинним рішення за касаційною скаргою
ОСОБА_2 на постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 28 листопада 2013 року, -

в с т а н о в
и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом, відповідно до якого
просила:

визнати незаконним рішення
Виконавчого комітету від 22 липня 2013
року за №58 «Про обмеження режиму
роботи закладів у сферах
торгівельно-виробничої діяльності
(громадського харчування),
розважальних закладів по наданню
комп'ютерних послуг, дискотек на
території Баштанської міської ради»,
яким обмежено роботу належного їй
розважального закладу після 23 години;

зобов'язати відповідача невідкладно
опублікувати резолютивну частину
постанови суду про визнання незаконним
зазначеного рішення у виданні, в якому
його було офіційно оприлюднено.

Посилалась на незаконність
оскаржуваного рішення, оскільки воно
суперечить статті 30 Закону України від
21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве
самоврядування», відповідно до якої
режим роботи підприємств, установ та
організацій сфери обслуговування
незалежно від форм власності
встановлюється за погодженням
власника.

Постановою Баштанського районного
суду Миколаївської області від 13
вересня 2013 року позовні вимоги
задоволено. Визнано нечинним рішення
Виконавчого комітету №58 від 22 липня 2013
року «Про обмеження режиму роботи
закладів у сферах
торгівельно-виробничої діяльності
(громадського харчування),
розважальних закладів по наданню
комп'ютерних послуг, дискотек на
території Баштанської міської ради».
Зобов'язано відповідача офіційно
оприлюднити резолютивну частину
судового рішення після набрання ним
законної сили.

Одеський апеляційний адміністративний
суд рішенням від 28 листопада 2013 року
зазначену постанову скасував і ухвалив
нову про відмову в задоволені позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, з
посиланням на порушення норм
матеріального та процесуального права,
допущені судом апеляційної інстанції,
просить рішення апеляційного суду
скасувати і залишити в силі постанову
суду першої інстанції. Зазначає, що
відповідач при прийнятті рішення не
врахував інтересів її як власника
закладу та порушив Закон України «Про
місцеве самоврядування в Україні».

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), колегія суддів
приходить до висновку про задоволення
касаційної скарги з урахуванням
наступного.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 22 липня 2013 року
Виконавчим комітетом прийнято рішення,
яке є предметом оскарження, про
обмеження роботи закладів у сфері
торгівельно-виробничої діяльності
(громадського харчування),
розважальних закладів по наданню
комп'ютерних послуг, дискотек на
території Баштанської міської ради до
23 години. Таке рішення ухвалено у
зв'язку з загостренням криміногенної
обстановки в місті. На засідання
виконавчого комітету позивачку не
запрошували.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про відсутність правових підстав до
прийняття оскаржуваного рішення.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про
відмову в задоволенні позову, виходив з
того, що рішення Виконавчого комітету
відповідає нормам чинного
законодавства, зокрема, Закону України
«Про забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення».

Висновок апеляційного суду не
відповідає нормам матеріального та
процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Виходячи з положень зазначеної норми,
встановлення щодо органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування спеціально-дозвільного
типу правового регулювання є найбільш
відповідним способом впорядкування їх
діяльності. В умовах правової держави,
позаяк забезпечує підпорядкування
реалізації владних функцій вказаними
органами та їх посадовими особами
вимогам закону вводить їх діяльність у
чіткі, зрозумілі для усіх рамки і саме
таким чином обмежує можливості прояву
свавілля. Закріплюючи заборону
державним органам діяти поза законом,
Конституція України виходить з
визнання пріоритету права перед
державою, утвердження і забезпечення
прав і свобод людини та громадянина як
головного обов'язку держави.

Згідно з підпунктом 4 пункту б статті 30
Закону України від 21 травня 1997 року
№280/97-ВР «Про місцеве самоврядування»,
на який посилався відповідач, при
прийнятті рішення, до відання
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належать
встановлення за погодженням з
власниками зручного для населення
режиму роботи розташованих на
відповідній території підприємств,
установ та організацій сфери
обслуговування незалежно від форм
власності.

Аналіз зазначеної норми дає підстави
вважати, що встановлення зручного для
населення режиму роботи підприємств,
установ та організацій сфери
обслуговування можливе лише за
погодженням власників цих організацій.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, погодження, зокрема, від
позивачки, яка є власницею бару
«Фул-Хаус», режим роботи не
узгоджувався, тому суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про незаконність рішення.

Посилання апеляційного суду на
положення статті 24 Закону України від 24
лютого 1994 року №4004-ХІІ «Про
забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення»,
як на правову підставу до прийняття
Виконавчим комітетом рішення про
обмеження режиму роботи закладів у
сфері обслуговування, є безпідставні.

За змістом частини першої цієї статті,
органи виконавчої влади, органи
місцевого самоврядування на рівні з
підприємствами, установами,
організаціями та громадянами при
здійсненні будь-яких видів діяльності
з метою відвернення і зменшення
шкідливого впливу на здоров'я
населення шуму, неіонізуючих
випромінювань та інших фізичних
факторів зобов'язані:

здійснювати відповідні організаційні,
господарські, технічні, технологічні,
архітектурно-будівельні та інші заходи
щодо попередження утворення та
зниження шуму до рівнів, установлених
санітарними нормами;

забезпечувати під час роботи закладів
громадського харчування, торгівлі,
побутового обслуговування,
розважального та грального бізнесу,
культури, при проведенні концертів,
дискотек, масових святкових і
розважальних заходів тощо рівні
звучання звуковідтворювальної
апаратури та музичних інструментів у
приміщеннях і на відкритих площадках, а
також рівні шуму в прилеглих до них
жилих і громадських будівлях, що не
перевищують рівнів, установлених
санітарними нормами;

вживати заходів щодо недопущення
впродовж доби перевищень рівнів шуму,
встановлених санітарними нормами, в
таких приміщеннях і на таких
територіях (захищені об'єкти):

1) жилих будинків і прибудинкових
територіях;

2) лікувальних, санаторно-курортних
закладів, будинків-інтернатів,
закладів освіти, культури;

3) готелів і гуртожитків;

4) розташованих у межах населених
пунктів закладів громадського
харчування, торгівлі, побутового
обслуговування, розважального та
грального бізнесу;

5) інших будівель і споруд, у яких
постійно чи тимчасово перебувають
люди;

6) парків, скверів, зон відпочинку,
розташованих на території
мікрорайонів і груп житлових будинків.

Частиною сьомою вище згаданої норми на
сільські, селищні, міські ради
покладено обов'язок затверджувати
правила додержання тиші в населених
пунктах і громадських місцях, якими з
урахуванням особливостей окремих
територій (курортні,
лікувально-оздоровчі, рекреаційні,
заповідні тощо) установлюються
заборони та обмеження щодо певних
видів діяльності, що супроводжуються
утворенням шуму, а також
установлюється порядок проведення
салютів, феєрверків, інших заходів із
використанням вибухових речовин і
піротехнічних засобів.

Рішенням, яке є предметом оскарження,
такі правила не затверджувалися і при
його прийнятті цей закон не
застосовувався взагалі.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про необхідність
скасування постанови апеляційного
суду та залишення в силі рішення суду
першої інстанції у зв'язку з тим, що
воно ухвалене відповідно до закону і
скасоване апеляційним судом помилково.

На підставі наведеного, керуючись
статтями 220, 222, 226, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 28 листопада
2013 року скасувати, а постанову
Баштанського районного суду
Миколаївської області від 13 вересня 2013
року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає, проте може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у строки та в порядку,
встановленими статтями 237, 238, 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді:
М.М. Олексієнко

В.І. Ємельянова

Ю.Й. Рецебуринський