Справа № 466/4226/13-а
Суддя: Кавацюк В. І.
Дата ухвалення: 2014-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 466/4226/13-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» грудня 2013 року Шевченківський
районний суд м. Львова

у складі : головуючого-судді
Кавацюка В.І.

при секретарі
Шутяк З.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові справу
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області про визнання
неправомірними дій підрозділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби головного управління юстиції у
Львівській області, скасування
постанови про закінчення виконавчого
провадження №37392122 від 08 травня 2013 року,
зобов»язання до вчинення дій та
стягнення моральної шкоди, -

у с т а н о
в и в:

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з адміністративним позовом до
підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області про визнання
неправомірними дій підрозділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби головного управління юстиції у
Львівській області, скасування
постанови про закінчення виконавчого
провадження №37392122 від 08 травня 2013 року,
зобов»язання до вчинення дій та
стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог
покликається на те, що він є пенсіонер,
ліквідатор аварії на Чорнобильській
АЕС першої категорії, інвалід війни
другої групи.

25 травня 2013 року він отримав від
відповідача постанову про закінчення
виконавчого провадження від 08 травня
2013 року №37392122, згідно якої боржник не
може виконати постанову суду за
відсутності бюджетного фінансування ,
у зв»язку з чим відповідачем вжиття
заходів, передбачених ст. 89 Закону
України «Про виконавче провадження»
буде безпідставним. І згідно ч.3 ст. 75 п.11
ч.1 ст.49 вказаного Закону відповідачем
дане виконавче провадження закінчено.

Відповідно до вимоги ч.3 ст.75 вказаного
Закону, у разі, якщо виконати рішення
суду без участі боржника неможливо,
державний виконавець накладає на
боржника штраф відповідно до ст..89
цього Закону та вносить подання
(повідомлення) правоохоронним органам
для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження ,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи, що
його видав.

Державним виконавцем вищенаведені
вимоги ст. 75 Закону України «Про
виконавче провадження» не було
виконано, що є порушенням Закону, і як
наслідок, посилання на п.11 ч.1 ст.49
Закону є неправомірними.

Відповідачем по справі виконавче
провадження №37392122 було відкрито 12.04.2013
року, а закінчено 08.05.2013 року, тобто
через 27 днів. Однак, відповідно до п.2
ст.30 вказаного Закону, виконання по
даному виконавчому листу має бути
проведено протягом двох місяців (60)
днів, а тому, в порушення державним
виконавцем вищевказаної статті Закону,
на протязі строку виконання, не було
вжито всіх заходів, передбачених п.2
ст.75 Закону до боржника, який
зобов»язаний вчинити дії по
перерахунку щорічної грошової
допомоги на його оздоровлення за 2011 рік
відповідно до ч.4 ст.48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», та виплаті
по виконавчому листу №12, як це
зазначено в постанові суду, який видав
виконавчий лист. Відповідач, замість
того, щоб організувати виконання
рішення суду у відповідності до
повноважень, наданих йому Законом,
проявив бездіяльність та ухилився від
виконання своїх обов»язків, прийнявши
неправомірне рішення, на підставі
наданого йому повідомлення
вищестоящого органу боржника.
Державним виконавцем не було проведено
виклику боржника з приводу виконання
по виконавчому листу по даному
провадженню, не було повідомлено
органи державної влади про фактичне
порушення боржником Закону України
«Про виконавче провадження», не було
проведено зміни способу і порядку
виконання рішення суду. В порушення ст.
89 вказаного Закону, державний
виконавець визнав поважними причини не
застосування до боржника штрафних
санкцій посилаючись на повідомлення
вищестоящого органу боржника та лист
від 24 квітня 2013 року №2605-вих-1131 про
виділення грошових коштів в сумі 5
245грн. В порушення ст. 83 Закону,
начальник відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Цабак В.Я. затвердив
оскаржувану постанову не перевіривши
її. З 01 січня 2013 року набрав чинності
Закон України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень» №4901-6
від 05 червня 2012 року, і відповідач мав
би бути обізнаним, що згідно ст. 7 цього
Закону, виконання рішень суду про
зобов»язання вчинити певні дії щодо
майна, боржником, за яким є державний
орган, державне підприємство, юридична
особа, здійснюється в порядку,
встановленому Законом України «Про
виконавче провадження», з урахуванням
особливостей, встановлених цим
Законом. У разі якщо рішення суду,
зазначені в частині першій цієї статті,
не виконано протягом двох місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження, крім
випадків, коли стягував перешкоджає
провадженню виконавчих дій, державний
виконавець зобов»язаний звернутись до
суду із заявою про зміну способу і
порядку виконання рішення.

Вищевказане свідчить про
некомпетентність та формальний підхід
відповідача до виконання обов»язків
щодо примусового виконання рішення
суду, покладених на нього державою і як
наслідок винесення оскаржуваної
постанови.

Відповідачем в оскаржуваній постанові
встановлено, що органам місцевого
самоврядування, до яких відноситься
боржник, можуть надаватись законом
окремі повноваження органів
виконавчої влади. Держава фінансує
здійснення цих повноважень у повному
обсязі за рахунок коштів Державного
бюджету України, також це передбачено
ст..142 Конституції України, про що також
було зазначено державним виконавцем у
мотивувальній частині оскаржуваної
постанови. А це означає, що боржником
(органом місцевого самоврядування),
повинно було бути виплачено стягувачу
грошові кошти за рішенням суду та
виконавчим листом №12, а потім
вирішено питання щодо компенсації цих
витрат, про що відображено у тому числі
і у Бюджетному Кодексі України. Але за
некомпетентності державного
виконавця, при винесенні оскаржуваної
постанови цього враховано не було та
внаслідок чого прийнято протиправне
рішення, щодо закінчення виконавчого
провадження №37392122.

Таким чином, відповідачем в порушення
ст. ст. 1, 6, 11, 12, 27, 30, 36, 75, 89 Закону України
«Про виконавче провадження», ст. 7
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень» №4901-6
від 05 червня 2012 року не було вжито всіх
заходів, спрямованих на примусове
виконання рішення суду, не було
проведено виконання по оскаржуваному
провадженні без участі боржника,
державний виконавець не організував
виконання провадження №37392122,
відповідно до повноважень, наданих
йому Законом, що в свою чергу порушує
його, позивача Конституційні права на
володіння майном (грошовими коштами),
що передбачені йому Законом України,
про який зазначено у виконавчому листі
від 18 березня 2013 року №12.

Враховуючи вищевикладене, вважає
винесену постанову про закінчення
виконавчого провадження від 08 травня
2013 року №37392122 невмотивованою,
незаконною, а дії відповідача та його
посадових осіб неправомірними. Просить
стягнути з відповідача 5245грн.

Крім того, зазначає, що вказані дії
відповідача змусили його нервувати,
переживати та страждати, чим завдано
йому моральної шкоди, яку він оцінює у
5000грн.

В судове засідання позивач не з'явився,
подав до суду клопотання про слухання
справи у його відсутності, позовні
вимоги підтримав у повному об'ємі.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, хоча про день,
час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, причини
неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 4 ст.128 КАС України, у
разі неприбуття відповідача, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин, розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

У відповідності до ст.41 КАС України у
зв»язку з неявкою всіх учасників
процесу, фіксування судового засідання
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши
дійсні обставини, права та обов'язки
сторін, дослідивши зібрані по справі
докази, суд приходить до висновку, що
позов підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що в
ході виконання рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова по справі №12 про визнання
дій Шевченківського відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради щодо невиплати у 2011 році
суми одноразової грошової допомоги на
оздоровлення інваліду 2-ої групи,
учаснику ліквідації наслідків аварії
на ЧАЕС, зобов»язання Шевченківського
відділу соціального захисту
управління соціального захисту
департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради провести
нарахування та виплату ОСОБА_1,
інваліду 2-ої групи, учаснику
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС
щорічної грошової допомоги на
оздоровлення за 2011 рік у розмірі 5
(п»яти) мінімальних заробітних плат,
відповідно до ч.4 ст.48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», виходячи з
розміру, що обчислюється на підставі
встановленого Закону України «Про
державний бюджет України на 2011 рік»,
розміру мінімальної заробітної плати,
яка діяла у січні 2011 року з урахуванням
виплаченої суми, винесено оскаржувану
постанову про закінчення виконавчого
провадження із посиланням на п. 11 ч. 1 ст.
49 Закону України "Про виконавче
провадження" на тій підставі, що
відсутність бюджетного фінансування
унеможливлює виконання рішення.

Отже, на підставі оскаржуваної
постанови державного виконавця
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа № 12
від 18 березня 2013 року виданого
Шевченківським районним судом м.
Львова, закінчено без реального
виконання рішення суду.

Відповідно до ст.75 Закону України «Про
виконавче провадження» після
відкриття виконавчого провадження за
виконавчим документом, що зобов'язує
боржника вчинити певні дії або
утриматися від їх вчинення, державний
виконавець перевіряє виконання
рішення не пізніше ніж на наступний
день після закінчення строку
встановленого для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання
може бути проведено без участі
боржника, державний виконавець
організовує виконання відповідно до
повноважень, наданих йому законом, та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.
При цьому на боржника повторно
накладається штраф у порядку,
встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав. В такому випадку у разі
повернення виконавчого документа до
суду чи іншого органу (посадової особи),
який його видав, згідно з п. 11 ч. 1 ст. 49
цього ж Закону, виконавче провадження
підлягає закінченню.

Відповідно до частини 5 статті 124
Конституції України, судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Згідно із ст. 8 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

У відповідності до ч.2 та ч.3 ст.14 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов»язковими до
виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, встановлену
законом.

У статті 17 Закону від 23.02.2006 р. № 3477-IV
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» зазначається, що суди при
розгляді справ застосовують Конвенцію
та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції «Про захист прав
людини і основоположних свобод»1950 р.,
ратифікованої ВР України 17.07.1997 р.,
передбачено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом.

Відповідно до рішення Європейського
Суду з прав людини від 15.10.2009р. у справі
«Васильєв проти України» (Заява №
40450/04), зазначено про те, що Суд повторює,
що право на суд, захищене статтею 6, було
б ілюзорним, якби національна правова
система Високої Договірної Сторони
дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове
для виконання судове рішення
залишалося невиконаним на шкоду
будь-якій зі сторін (див. рішення у
справі «Горнсбі проти Греції»(Hornsby v.
Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of
Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до
суду включає право на виконання
судового рішення без невиправданих
затримок (див. рішення у справі
«Іммобільяре Саффі»проти
Італії»(Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], № 22774/93, п. 66,
ECHR 1999-V).

Тому невжиття державним виконавцем
достатніх заходів щодо виконання
судового рішення, яке винесено з метою
захисту прав позивача, порушує права
позивача, гарантовані йому Конвенцією
про захист прав людини і
основоположних свобод.

Крім того, відповідно до п. 38 рішення
Європейського суду з прав людини від 29
червня 2004 року по справі "Жовнер проти
України" державний орган не може
посилатися на відсутність коштів, щоб
не виплачувати борг, підтверджений
судовим рішенням.

Відповідно до п. 29 рішення
Європейського суду з прав людини від
13.07.2006 року по справі "ОСОБА_3 проти
України" виконання рішення щодо
боржника залишається обов'язком
держави.

Отже, держава повинна виконувати взяті
на себе зобов'язання та не може
посилатися на власне порушення
зобов'язань для запобігання
відповідальності.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач в судові засідання не
з»явився, не подав заперечень на
позовну заяву та не навів доказів в
підтвердження законності оскаржуваної
постанови та наявності вказаних в ній
обставин.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що дії державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області Мироненка В.В. та начальника
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області Цабак В.Я. щодо
винесення постанови від 08 травня 2013
року ВП №37392122 про закінчення
виконавчого провадження є
неправомірними, а постанова підлягає
скасуванню.

Що стосується позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди, суд
виходить з положень ст. 23 Цивільного
кодексу України, де передбачено, що
моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів.

У відповідності до п.3 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995року №4 «Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності та справедливості.

У відповідності до п.4 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної шкоди» від
31.03.1995р. №4 позивачем має бути доведено
в чому полягає ця шкода, з яких
міркувань він виходив визначаючи
розмір шкоди та якими доказами це
підтверджується.

Позивачем не доведено факт заподіяння
моральних страждань, не доведено
причинного зв'язку між діями
підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області та спричиненням
фізичних і моральних страждань, також,
не наведено жодних доказів у чому
полягає та чим саме керувався позивач
визначаючи розмір моральної шкоди в
сумі 5 000,00 грн.

Також, безпідставною є вимога позивача
в частині зобов'язання відповідача
подати звіт про виконання судового
рішення, адже у відповідності до ст. 267
КАС України судовий контроль за
виконанням судових рішень в
адміністративних справах здійснюється
на стадії виконання судового рішення. А
тому вказана вимога не підлягає до
задоволення.

Враховуючи вищенаведене суд дійшов
висновку, що постанова про закінчення
виконавчого провадження №37392122 від 08
травня 2013 року є протиправною та
підлягає скасуванню, а в решті позовні
вимоги слід залишити без задоволення у
зв'язку із безпідставністю.

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що
позов підлягає до часткового
задоволення.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
Конвенцією «Про захист прав людини і
основоположних свобод»1950 р., ст.17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»,
ст.ст. 49, 50, 75, 89, 51 Закону України «Про
виконавче провадження», постановою
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної шкоди» від
31.03.1995р. №4, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст.
8, 9, 11, 14, 94, 99, 100, 153, -163, 183-2, 267 КАС України,

п о с т а н о в и
в :

Позов задовольнити частково.

Визнати дії державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби головного управління юстиції у
Львівській області Мироненка В.В. щодо
винесення постанови про закінчення
виконавчого провадження №37392122 від 08
травня 2013 року - протиправними.

Скасувати постанову про закінчення
виконавчого провадження №37392122 від 08
травня 2013 року винесену державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби головного
управління юстиції у Львівській
області Мироненком В.В.

В решті позовних вимог відмовити у
зв'язку із безпідставністю.

Постанова Шевченківського районного
суду м. Львова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Львівського
апеляційного адміністративного суду
через Шевченківський районний суд м.
Львова шляхом подачі в 10-денний строк з
дня проголошення постанови
апеляційної скарги.

Суддя В. І. Кавацюк