Справа № 524/7042/13-а
Суддя: Кривич Ж. О.
Дата ухвалення: 2014-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 524/7042/13-а
Провадження № 2-а/524/52/14
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

21.02.2014 року Автозаводський
районний суд м. Кременчука Полтавської
області у складі:

Головуючого судді - Кривич Ж.О.,

при секретарі - Сичовій Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1 та
представника відповідача Гордієнка
Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Кременчуці
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до виконавчого комітету
Автозаводської районної ради м.
Кременчука про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії,-

В С Т А Н
О В И В :

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд
із адміністративним позовом до
виконавчого комітету Автозаводської
районної ради м. Кременчука. Зазначав,
що працював у відповідача на посаді
начальника юридичної служби. 20 червня
2012 року у письмовій заяві на ім'я голови
ради просив про надання матеріальної
допомоги для вирішення
соціально-побутових питань у розмірі
середньомісячної заробітної плати. 27
вересня 2012 року ОСОБА_1 звільнився з
займаної посади. Проте матеріальної
допомоги та будь-якої відповіді за
вищевказаною заявою йому надано не
було. Позивач вважав, що такі дії
відповідача не відповідають
положенням п.п.3 п.2 Постанови КМУ № 268
від 09 березня 2006 року "Про
упорядкування структури та умов оплати
праці працівників апарату органів
виконавчої влади, органів прокуратури,
судів та інших органів", а також п.5.3.
розділу V колективного договору на
2010-2013 роки.

У судовому засіданні ОСОБА_1 просив суд
визнати дії відповідача незаконними та
зобов'язати нарахувати та виплатити
йому матеріальну допомогу для
вирішення соціально-побутових питань в
розмірі середньомісячної заробітної
плати.

Представник відповідача Гордієнко Ю.А.
позов не визнав. Суду пояснив, що після
звільнення з посади 27.09.2012 року ОСОБА_1
наступного дня уклав з виконкомом
Автозаводської районної ради м.
Кременчука цивільно-правовий договір,
відповідно до якого надавав
відповідачу юридичні послуги. За
домовленістю сторін винагорода
позивача за надані послуги у
жовтні-грудні 2012 року була значно вища,
ніж заробітна плата начальника
юридичної служби. Такі умови договору
гарантували, що ОСОБА_1 не втратить у
заробітках внаслідок звільнення

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили, що
фактична винагорода за
цивільно-правовим договором
компенсувала ОСОБА_1 невиплачену
матеріальну допомогу для вирішення
соціально-побутових питань у 2012 році..

Вислухавши пояснення сторін та
свідків, дослідивши матеріали справи,
судом встановлено наступне:

ОСОБА_1 працював на посаді начальника
юридичної служби виконкому
Автозаводської районної ради м.
Кременчука у період з 07 грудня 2010 року
по 27 вересня 2012 року включно. 20 червня
2012 року він звернувся із письмовою
заявою на ім'я голови Автозаводської
районної ради м. Кременчука про надання
йому матеріальної допомоги для
вирішення соціально-побутових питань в
розмірі середньомісячної заробітної
плати. 27.09.2012 року позивач звільнився із
займаної посади, проте відповідачем за
вищевказаною заявою жодних виплат
ОСОБА_1 здійснено не було, так само не
було надано письмової відповіді з
даного приводу.

Згідно ч. 2 та 6 ст. 33 Закону України «Про
державну службу» в редакції, чинній на
момент звернення позивача із заявою
про виплату спірної матеріальної
допомоги, заробітна плата державних
службовців складається з посадових
окладів, премій, доплати за ранги,
надбавки за вислугу років на державній
службі та інших надбавок. Державним
службовцям можуть установлюватися
надбавки за високі досягнення у праці і
виконання особливо важливої роботи,
доплати за виконання обов'язків
тимчасово відсутніх працівників та
інші надбавки і доплати, а також
надаватися матеріальна допомога для
вирішення соціально-побутових питань.

Частиною 3 статті 21 Закону України «Про
службу в органах місцевого
самоврядування» передбачено, що
джерелом формування фонду оплати праці
посадових осіб місцевого
самоврядування є місцевий бюджет.

Підпунктом 3 пункту 2 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
упорядкування структури та умов оплати
праці працівників апарату органів
виконавчої влади, органів прокуратури,
судів та інших органів» від 9 березня 2006
року № 268, надано право керівникам
органів, зазначених у пункті 1 цієї
постанови, у межах затвердженого фонду
оплати праці надавати працівникам
матеріальну допомогу для вирішення
соціально-побутових питань та допомогу
для оздоровлення при наданні щорічної
відпустки у розмірі, що не перевищує
середньомісячної заробітної плати
працівника (місячного грошового
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького складу).

Згідно з роз'ясненням міністерства
праці та соціальної політики України
від 16.10.2009 р. № 620/13/84-09, рішення про
надання такої матеріальної допомоги
приймається керівником відповідного
органу, виходячи з обставин, викладених
у заяві працівника.

Відповідно до п. 5.3 розділу 5
колективного договору на 2010-2013 роки,
укладеного між відповідачем та
трудовим колективом, при наявності
коштів адміністрація зобов'язується
надавати матеріальну допомогу
працюючим у розмірі середньомісячної
заробітної плати на вирішення
соціально-побутових проблем.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону України «Про
колективні договори і угоди» від 1
липня 1993 року № 3356-ХІІ, умови
колективних договорів і угод,
укладених відповідно до чинного
законодавства, є обов'язковими для
підприємств, на які вони поширюються,
та сторін, які їх уклали.

Крім того, погодитися з поясненнями
представника відповідача Гордієнка
Ю.А. та свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у суду
немає підстав. Оскільки, як показав
аналіз положень укладеного між
сторонами договору, умовами даної
цивільно-правової угоди прямо не
передбачено фактичну компенсацію
невиплаченої ОСОБА_1 матеріальної
допомоги на вирішення
соціально-побутових потреб за рахунок
виплачених по цьому договору коштів.

З огляду на зазначене, суд вважає, що
виплата матеріальної допомоги на
вирішення соціально-побутових проблем
ОСОБА_1 мала обов'язковий характер, та
повинна була проводитись у розмірі
середньомісячної заробітної плати.

За таких обставин суд приходить до
висновку про те, що адміністративний
позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 158-163, 167, 195, п.3 ст. 198, п.4 ч.1 ст.202,
205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд-

П О С ТА Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого
комітету Автозаводської районної ради
м. Кременчука про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії - задовольнити.

Визнати незаконною бездіяльність
Виконавчого комітету Автозаводської
районної ради м. Кременчука при
розгляді заяви ОСОБА_1 від 20.06.2012 року
про надання матеріальної допомоги для
вирішення соціально-побутових питань.

Зобов'язати Виконавчий комітет
Автозаводської районної ради м.
Кременчука нарахувати та виплатити
ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2, виданий
Глобинським РВ УМВС України в
Полтавській області 28.09.2001 року,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
підставі раніше поданої ним заяви від
20.06.2012 року матеріальну допомогу для
вирішення соціально-побутових питань в
розмірі середньомісячної заробітної
плати.

Судові витрати віднести за рахунок
держави.

Постанова суду може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Автозаводський районний суд м.
Кременчука шляхом подання апеляційної
скарги на постанову суду протягом
десяти днів з дня її проголошення
ухвали, а особами, які не приймали
участь у розгляді справи в цей же
термін з дня отримання копії
постанови.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя