Справа № 826/370/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 лютого 2014 року № 826/370/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Келеберди В.І. ,
суддів Данилишин В.М. Качура І.А.
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Державної реєстраційної служби
України Державного реєстратора
Державної реєстраційної служби
України Нілової Ангеліни
Олександрівни провизнання
незаконним та скасування рішення №9387401
від 23.12.2013 про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зобов'язання вчинити дії О Б С Т А В И Н И
С П Р А В И:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до
Державної реєстраційної служби
України, державного реєстратора
Державної реєстраційної служби
України Нілової А.О. про визнання
протиправним та скасування рішення від
23.12.2013 №9387401, зобов'язання
зареєструвати за позивачем право
власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що ним для
проведення державної реєстрації права
власності було подано всі документи
відповідно до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" та
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 22.06.2011 №703, а відтак оскаржуване
рішення є протиправним та підлягає
скасування.

Відповідачі - Державна
реєстраційна служба України, державний
реєстратор Державної реєстраційної
служби України Нілова А.О. - явку
уповноважених представників в судове
засідання не забезпечили, хоча були
належним чином повідомлені про час,
дату та місце судового вирішення
справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у різі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що представник позивача не
заперечував проти вирішення справи в
порядку письмового провадження,
оскільки відповідачі належним чином
повідомлені про час, дату та місце
судового засідання в судове засідання
не прибули, а також з огляду на
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, суд дійшов висновку про
доцільність розгляду справи в порядку
письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

23.12.2013 державним реєстратором
прав на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Ніловою
А.О. за результатом розгляду заяви
позивача від 04.12.2013 реєстраційний номер
4322336 про проведення державної
реєстрації права приватної власності
на зерносклад розташований: АДРЕСА_1
прийнято рішення №9387401 про відмову у
державній реєстрації прав на нерухоме
майно.

Як вбачаться зі змісту оскаржуваного
рішення, позивачу відмовлено у
державній реєстрації прав на підставі
ст. 24 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" і п. 16 та 23 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011
№703 (далі - Порядок), оскільки
відповідно до рішення суду від 26.03.2013
визнається дійсним договір
купівлі-продажу укладений між ПАТ
«Сарненський завод мостових
технологічних конструкцій» та ОСОБА_1,
проте зазначений договір не подано, що
не дає змоги встановити факт виконання
договору.

Умови та порядок здійснення
реєстрації прав на нерухоме майно
встановлені Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
майно та їх обмежень" від 01.07.2004 р. №IV та
Порядком КМ України, від 22.06.2011, № 703
"Про затвердження Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно" (надалі по тексту
Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що
Державну реєстрацію прав шляхом
внесення записів до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно (далі -
Державний реєстр прав) проводять орган
державної реєстрації прав та нотаріус
як спеціальний суб'єкт, на якого
покладаються функції державного
реєстратора прав на нерухоме майно
(далі - нотаріус).

Орган державної реєстрації прав
проводить: державну реєстрацію права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно за місцем розташування
такого майна; державну реєстрацію
обтяжень речових прав на нерухоме
майно незалежно від місця розташування
такого майна; облік безхазяйного
нерухомого майна.

Якщо нерухоме майно розміщене в межах
території, на якій діє два і більше
органів державної реєстрації прав,
державна реєстрація права власності та
інших речових прав, облік безхазяйного
нерухомого майна проводяться одним з
таких органів, обраним заінтересованою
особою або уповноваженою нею особою
(далі - заявник).

У відповідності до ст. 4 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень",
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1) право власності на нерухоме
майно; 2) право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; 3) інші речові права
відповідно до закону; 4) податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження.

Підставою для проведення державної
реєстрації прав, згідно із ст. 19 Закону
№ 1952-IV, є 1) договори, укладені у порядку,
встановленому законом; 2) свідоцтво про
право власності на нерухоме майно,
виданих відповідно до вимог цього
Закону; 3) свідоцтво про право
власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державний акт на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішення судів, що набрали законної
сили; 6) інші документи, що
підтверджують виникнення, перехід,
припинення прав на нерухоме майно,
поданих органу державної реєстрації
прав разом із заявою.

Відповідно до вимог пункту 7
Порядку, для проведення державної
реєстрації прав заявник подає органові
державної реєстрації прав, нотаріусові
заяву про державну реєстрацію, форму та
вимоги до заповнення якої встановлює
Мін'юст. Заява про державну реєстрацію
подається щодо кожного об'єкта
нерухомого майна окремо. У разі коли
виникнення, перехід або припинення
права власності на житловий будинок,
будівлю або споруду відбувається
одночасно з виникненням, переходом або
припиненням у відповідної
заінтересованої особи речових прав на
земельну ділянку, на якій вони
розташовані, подається одна заява про
державну реєстрацію щодо таких
об'єктів.

Пунктом 9 Порядку встановлено, що
заявник під час подання заяви про
державну реєстрацію пред'являє
органові державної реєстрації прав,
нотаріусові документ, що посвідчує
його особу; у разі подання заяви
уповноваженою особою така особа
пред'являє органові державної
реєстрації прав, нотаріусові, крім
документа, що зазначений в абзаці
другому або третьому цього пункту
документі, що підтверджує її
повноваження.

Згідно п. 10 Порядку, Заявник разом із
заявою про державну реєстрацію подає
органові державної реєстрації прав,
нотаріусові необхідні для такої
реєстрації документи, визначені цим
Порядком, їх копії, документ, що
підтверджує внесення плати за надання
витягу з Державного реєстру прав, та
документ про сплату державного мита. У
разі коли заінтересована особа
відповідно до закону звільнена від
сплати державного мита, плати за
надання витягу з Державного реєстру
прав, документ про сплату державного
мита та документ, що підтверджує
внесення плати за надання витягу з
Державного реєстру прав, не подаються.
Документи, необхідні для проведення
державної реєстрації, що подані з
порушенням вимог, установлених
законом, цим Порядком та іншими
нормативно-правовими актами, є
підставою для зупинення розгляду заяви
про державну реєстрацію або відмови в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, а не для відмови в прийнятті
заяви про державну реєстрацію. Орган
державної реєстрації прав, нотаріус не
приймає заяву про державну реєстрацію
у разі відсутності документа, що
підтверджує внесення плати за надання
витягу з Державного реєстру прав, та
документа про сплату державного мита,
крім випадку, передбаченого абзацом
другим цього пункту.

У відповідності до п. 27 Порядку,
документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, є: 1) укладений в
установленому законом порядку договір,
предметом якого є нерухоме майно, права
щодо якого підлягають державній
реєстрації, або речове право на
нерухоме майно, чи його дублікат; 2)
свідоцтво про право власності на
частку в спільному майні подружжя в
разі смерті одного з подружжя, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 3) свідоцтво
про право на спадщину, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 4) свідоцтво
про придбання майна з прилюдних торгів
(аукціонів) та свідоцтво про придбання
майна з прилюдних торгів (аукціонів),
якщо прилюдні торги (аукціони) не
відбулися, видані нотаріусом, чи їх
дублікати; 5) свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане
державним реєстратором відповідно до
цього Порядку; 6) свідоцтво про право
власності, видане органом приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді; 7) свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, видане органом
місцевого самоврядування або місцевою
держадміністрацією до набрання
чинності цим Порядком; 8) рішення про
закріплення нерухомого майна на праві
оперативного управління чи
господарського відання, прийняте
власником нерухомого майна чи особою,
уповноваженою управляти таким майном;
9) державний акт на право власності на
земельну ділянку або на право
постійного користування земельною
ділянкою; 10) рішення суду, що набрало
законної сили, щодо права власності та
інших речових прав на нерухоме майно; 11)
ухвала суду про затвердження (визнання)
мирової угоди; 12) заповіт, яким
встановлено сервітут на нерухоме
майно; 13) закон, яким встановлено
сервітут на нерухоме майно; 14) рішення
уповноваженого законом органу
державної влади про повернення об'єкта
нерухомого майна релігійній
організації; 15) рішення власника майна,
уповноваженого ним органу про передачу
об'єкта нерухомого майна з державної у
комунальну власність чи з комунальної
у державну власність або з приватної у
державну чи комунальну власність; 16)
інші документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно відповідно до закону.

Судом встановлено та позивачем не
заперечується, що договір
купівлі-продажу укладений між ПАТ
«Сарненський завод мостових
технологічних конструкцій» та ОСОБА_1,
позивачем не було надано державному
реєстратору.

Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу
України право власності у набувача
майна за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення
або з моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Господарського суду
Рівненської області від 26.03.2013 по
справі №918/254/13-г задоволено позов ФОП
ОСОБА_1 до ПАТ «Сарненський завод
мостових технологічних конструкцій»
визнано дійсним договір
купівлі-продажу від 13.05.2013 та визнано за
ФОП ОСОБА_1 право власності на нерухоме
майно за адресою: Рівненська область,
Сарненський район, село Чемерне, а саме:
будинок для персоналу (АДРЕСА_2);
складське приміщення загальною площею
67,9 м. кв. (АДРЕСА_3); приміщення
зерноскладу загальною площею 142,4 м. кв.
(АДРЕСА_1); приміщення корівника
загальною площею 494,8 м. кв. (АДРЕСА_4);
приміщення свинарника загальною
площею 502,1 м. кв. (АДРЕСА_5). Рішення
набрало законної сили 08.04.2013.

Враховуючи, що згадуваним судовим
рішенням за позивачем визнано право
власності на нерухоме майно за адресою:
Рівненська область, Сарненський район,
село Чемерне, рішення набрало законної
сили, на думку суду таке рішення є
належним документом, що підтверджує
виникнення права власності позивача на
вказане нерухоме майно в розумінні пп.
10 п. 27 Порядку та ст. 19 Закону № 1952-IV.

У відповідності до п. 16 Порядку, за
результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію та документів,
необхідних для її проведення,
державний реєстратор приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або рішення про відмову в
такій реєстрації.

Відповідно до п. 23 Порядку, Державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень виключно за наявності підстав
для відмови в державній реєстрації
прав, що визначені у Законі України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно в п.4 ст. 24 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень" у
державній реєстрації права може бути
відмовлено в разі, якщо подані
документи не відповідають вимогам та
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав,
документам, що їх посвідчують.

Враховуючи, що право власності
позивача виникло на підставі судового
рішення, що набрало законної сили, отже
відмова відповідача у реєстрації права
власності з мотивів не подання
договору купівлі-продажу укладений між
ПАТ «Сарненський завод мостових
технологічних конструкцій» та ОСОБА_1,
на думку суду є безпідставною, що є
підставою для скасування рішення від
23.12.2013 №9387401 про відмову у державній
реєстрації та, як наслідок, задоволення
позовних вимог у вказаній частині.

Щодо вимоги про зобов'язання
відповідача зареєструвати за
позивачем право власності на нерухоме
майно за адресою: Рівненська область,
Сарненський район, село Чемерне суд
зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті
9 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (далі - Закон),
державний реєстратор самостійно
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
відмову в такій реєстрації.

Згідно з Порядком взаємодії органів
державної реєстрації прав га їх
посадових осіб, затвердженим Наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2013
року №607/5, державні реєстратори
Укрдержреєстру проводять державну
реєстрацію права власності та/або
речових прав на нерухоме у випадках,
передбачених у пункті 1 наказу.

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян та їх
об'єднань у діяльність державного
реєстратора, пов'язану з проведенням
державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом
(частина четверта статті 9 Закону).

Як випливає зі змісту Рекомендації № R
(80) 2 Комітету Міністрів державам-членам
стосовно реалізації адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень від 11.03.1980 під дискреційним
повноваженням слід розуміти
повноваження, яке адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання вимог права,
інакше було б порушено принцип
розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - єдиним критерієм
здійснення правосуддя є право. Тому
завданням адміністративного
судочинства завжди є контроль
легальності. Перевірка доцільності
переступає компетенцію
адміністративного суду і виходить за
межі завдання адміністративного
судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням
суд розуміє таке повноваження, яке
надає певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
які визначені законом,
адміністративний орган має можливість
самостійно (на власний розсуд) вибрати
один з кількох варіантів рішення.

Суд не може замінити установлену
законом процедуру розгляду документів
та прийняття рішення про державну
реєстрацію прав на нерухоме майно,
перебираючи на себе функції державного
реєстратора.

За таких обставин, Суд приходить до
висновку про необґрунтованість та
безпідставність позовних вимог в
частині зобов'язання зареєструвати
право власності на нерухоме майно, а
відтак, відсутність підстав для їх
задоволення.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3
ст. 24 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" відмова в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень не позбавляє заявника права
повторно звернутися із заявою для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Зважаючи на вищенаведене, виходячи з
наявних матеріалів справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 11, 69, 70, 71, 99-102, 103, 158-163, 172, 177, 179
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити в
частині.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення від 23.12.2013 №9387401 про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень.

3. Відмовити в задоволенні решти
позовних вимог.

Згідно ст.ст. 185-186 КАС України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі мають право оскаржити в
апеляційному порядку Постанову
повністю або частково. Скарга про
апеляційне оскарження подається
протягом 10 днів з дня проголошення,
скарга подається до апеляційного суду
через суд першої інстанції.

Згідно ст. 254 КАС України Постанова,
якщо інше не встановлено КАС України,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги.

Головуючий Суддя
В.І. Келеберда

Судді
В.М. Данилишин

І.А. Качур