Справа № 809/99/14
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"04" лютого 2014 р.
Справа № 809/99/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Шумея М.В.,

секретаря Третяк В. Р,

за участю: представників позивача
Блищак О.В., Гулянич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
прокурора Тисменицького району до
Тисменицької районної ради, третя
особа на стороні позивача Тисменицька
районна державна адміністрація про
визнання протиправним та скасування
рішення від 14.12.2013 р. і зобов'язання
вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Тисменицького району
звернувся до суду із позовом до
Тисменицької районної ради, третя
особа на стороні позивача Тисменицька
районна державна адміністрація про
визнання протиправним та скасування
рішення від 14.12.2013 року і зобовязання
вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
оскаржуване рішення прийняте
відповідачем із порушенням норм
Конституції України, Законів України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», «Про місцеві державні
адміністрації», інших
нормативно-правових актів, що є
підставою для визнання зазначеного
рішення протиправним та скасування.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали
повністю з підстав, зазначених у
позовній заяві. Просили позов
задовольнити. При цьому, пояснили суду,
що оскаржуване рішення прийняте
Тисменицькою районною радою поза
межами наданих Конституцією та
законами України повноважень та
протиправно.

Представник відповідача в судове
засідання не з"явився, хоча про дату,
час та місце проведення судового
засідання повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення прокурора, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення проти них, дослідивши і
оцінивши докази в їх сукупності, суд
установив наступне.

14 грудня 2013 року Тисменицькою
районною радою винесено рішення "Про
втрату чиннності рішення Тисменицької
районної ради від 26.12.1997 року "Про
делегування повноважень" та створення
у складі викоавнчого апарату
Тисменицької районної ради
викоавнчого комітету".

При вирішенні даної
адміністративної справи суд
застосував наступне правове
регулювання спірних правовідносин.

Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року за №280/97-ВР, зі змінами та
доповненнями (надалі - Закон №280/97-ВР)
відповідно до Конституції України
визначає систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 2
Закону №280/97-ВР місцеве самоврядування
в Україні - це гарантоване державою
право та реальна здатність
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища,
міста - самостійно або під
відповідальність органів та посадових
осіб місцевого самоврядування
вирішувати питання місцевого значення
в межах Конституції і законів України.

Частиною 2 цієї ж статті
визначено, що місцеве самоврядування
здійснюється територіальними
громадами сіл, селищ, міст як
безпосередньо, так і через сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи, а також через районні та
обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Згідно частини 2 статті 10 Закону
№280/97-ВР районна рада є органом
місцевого самоврядування, що
представляє спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст,
у межах повноважень, визначених
Конституцією України, цим та іншими
законами, а також повноважень,
переданих їм сільськими, селищними,
міськими радами.

Відповідно до частини 1 статті 59
Закону №280/97-ВР рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень.

Згідно частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
(надалі - КАС України) у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Положеннями пункту 7 частини 1
статті 3 КАС України визначено, що
суб'єкт владних повноважень - це орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Отже, оскаржуване рішення
відповідача є саме тим рішенням
суб'єкта владних повноважень щодо
якого суд у межах повноважень, наданих
йому статтею 162 КАС України, повинен
вирішити, чи прийняте воно згідно вимог
статті 2 Кодексу.

Окрім вказаного, слід зазначити,
що положеннями статті 171 КАС України
визначено особливості провадження у
справах щодо оскарження
нормативно-правових актів, в тому
числі, прийнятих і органами місцевого
самоврядування. Зокрема, у
відповідності до частини 8 вказаної
статті суд може визнати
нормативно-правовий акт незаконним чи
таким, що не відповідає правовому акту
вищої юридичної сили, повністю або в
окремій його частині.

Відповідно до Порядку подання
нормативно-правових актів на державну
реєстрацію до Міністерства юстиції
України та проведення їх державної
реєстрації, який затверджений наказом
Міністерства юстиції України від 12.04.2005
року за № 34/5 (надалі - Порядок
визначено, що нормативно-правовий акт -
це офіційний документ, прийнятий
уповноваженим на це суб'єктом
нормотворення у визначеній законом
формі та порядку, який встановлює норми
права для неозначеного кола осіб і
розрахований на неодноразове
застосування.

Таким чином, проаналізувавши
рішення Тисменицької районної ради від
14.12.2013 року, суд дійшов переконання, що
пункти 2-4 даного рішення носять ознаки
нормативно-правового акту, а відтак,
підлягають перевірці з урахуванням
особливостей визначених статтею 171 КАС
України.

Судом установлено, що відповідно
до пункту 1 оскаржуваного рішення
відповідач вирішив висловити від імені
територіальних громад району недовіру
Тисменицькій районній державній
адміністрації та вважати існування
такої інституції недоцільним, а
структуру влади, яка передбачає
адміністрації на місцях, такою, що
підлягає ліквідації.

Надаючи правову оцінку
зазначеному пункту рішення
відповідача, суд прийняв до уваги
наступне.

Відповідно до статті 7
Конституції України в Україні
визнається і гарантується місцеве
самоврядування.

Згідно статті 140 Конституції
України місцеве самоврядування є
правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є районні та
обласні ради.

Як зазначено судом вище,
спеціальним Законом, яким відповідно
до Конституції України визначено
систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування є Закон №280/97-ВР,
статтею 10 якого встановлено, що обласні
та районні ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст, у межах
повноважень, визначених Конституцією
України, цим та іншими законами, а також
повноважень, переданих їм сільськими,
селищними, міськими радами.

Гарантії місцевого
самоврядування закріпленні статтею 71
Закону №280/97-ВР, відповідно до якої
територіальні громади, органи та
посадові особи місцевого
самоврядування самостійно реалізують
надані їм повноваження.

Поряд із цим, Конституційний Суд
України неодноразово у своїх рішеннях
аналізував політико-правову сутність
органу місцевого самоврядування.

Так, рішенням від 16.04.2009 року у
справі №1-9/2009 за конституційним
поданням Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закон №280/97-ВР,
Конституційний суд України вказав на
те, що відповідно до Конституції
України народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. В Основному Законі
України встановлено, що місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Виходячи з вказаних
конституційних положень в їх
системному зв'язку з положеннями
статті 6 Конституції України про те, що
державна влада в Україні здійснюється
на засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26.03.2002
року у справі №1-9/2002 визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Водночас, у вказаному рішенні
Конституційний Суд України вказав на
те, що гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень вбачається, що
ці органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Таким чином, для вирішення
питання щодо висловлення недовіри
Тисменицькій районній державній
адміністрації, а також визначення
доцільності існування такої
інституції влади на місцях,
Тисменицька районні рада повинна бути
наділена відповідними повноваженнями
Конституцією України та законами
України.

Створення і функціонування
Тисменицької районної державної
адміністрації в структурі місцевих
державних адміністрацій України,
регламентовано нормами Конституції
України, Закону України «Про місцеві
державні адміністрації» від 09.04.1999 року
за №586-XIV, із змінами та
доповненнями (надалі - Закон №586-XIV) та
іншими нормативно-правовими актами,
прийнятими у відповідності до закону.

Так, згідно статті 118 Конституції
України та статті 1 Закону №586-XIV
виконавчу владу в областях і районах,
містах Києві та Севастополі здійснюють
місцеві державні адміністрації.
Місцева державна адміністрація є
місцевим органом виконавчої влади і
входить до системи органів виконавчої
влади.

Відповідно до статті 2 цього ж
Закону місцеві державні адміністрації
в межах відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці забезпечують: виконання
Конституції, законів України, актів
Президента України, Кабінету Міністрів
України, інших органів виконавчої
влади вищого рівня; законність і
правопорядок, додержання прав і свобод
громадян; виконання державних і
регіональних програм
соціально-економічного та культурного
розвитку, програм охорони довкілля, а в
місцях компактного проживання
корінних народів і національних меншин
- також програм їх
національно-культурного розвитку;
підготовку та виконання відповідних
бюджетів; звіт про виконання
відповідних бюджетів та програм;
взаємодію з органами місцевого
самоврядування; реалізацію інших
наданих державою, а також делегованих
відповідними радами повноважень.

Враховуючи вказані норми
законодавства, питання щодо існування
в системі виконавчої влади держави
місцевих державних адміністрацій не
відноситься до компетенції органів
місцевого самоврядування, оскільки
воно нормативно визначено і не
залежить від волевиявлення
територіальної громади.

Положеннями статті 118 Конституції
України, статті 43, 72 Закону №280/97-ВР та
статті 34 Закону №586-XIV районну раду
наділено правом висловлення недовіри
лише стосовно голови районної
державної адміністрації. Водночас, ні
Конституцією України, ані жодним іншим
законом України Коломийська районна
рада не наділена повноваженнями
висловити недовіру районній державній
адміністрації, як органу влади в
цілому.

Статтею 6 Конституції України
визначено, що державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову.
Органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією межах відповідно до
законів України.

Конституційний суд України в
рішенні від 01.04.2008 року в справі №1-8/2008
наголосив, що поділ державної влади є
структурною диференціацією трьох
рівнозначних основних функцій держави:
законодавчої, виконавчої, судової. Він
відображає функціональну
визначеність кожного з державних
органів, передбачає не тільки
розмежування їх повноважень, а й їх
взаємодію, систему взаємних стримувань
та противаг, які мають на меті
забезпечення їх співробітництва як
єдиної державної влади.

Принцип поділу державної влади
набуває сенсу лише за тієї умови, коли
всі органи державної влади діють у
межах єдиного правового поля. Це
означає, що органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених
Конституцією України межах і
відповідно до законів України. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Неухильне додержання органами
законодавчої, виконавчої та судової
влади Конституції та законів України
забезпечує реалізацію принципу поділу
влади і є запорукою їх єдності, важливо
передумовою стабільності, підтримання
громадського миру і злагоди в державі.

Слід зазначити, що принцип поділу
державної влади логічно пов'язаний з
нормою статті 132 Конституції України,
якою визначено, що територіальний
устрій України ґрунтується на засадах
єдності та цілісності державної
території, поєднання централізації і
децентралізації у здійсненні
державної влади, збалансованості і
соціально-економічного розвитку
регіонів, з урахуванням їх історичних,
економічних, екологічних, географічних
і демографічних особливостей, етнічних
і культурних традицій.

Впровадження застосування
принципу децентралізації влади,
частиною 3 статті 143 Конституції
України передбачено можливість
надання законом органам місцевого
самоврядування окремих повноважень
органів виконавчої влади. Держава
фінансує здійснення цих повноважень у
повному обсязі за рахунок коштів
Державного бюджету України або шляхом
віднесення до місцевого бюджету у
встановленому законом порядку окремих
загальнодержавних податків, передає
органам місцевого самоврядування
відповідні об'єкти державної
власності.

Відповідно до пункту 27 частини 1
статті 43 Закону №280/97-ВР виключно на
пленарних засіданнях районної ради
вирішуються питання прийняття рішень
щодо делегування місцевим державним
адміністраціям окремих повноважень
районних рад.

Статтею 44 Закону №280/97-ВР
установлено, що районні, обласні ради
делегують відповідним місцевим
державним адміністраціям
повноваження, передбачені пунктами 1-18
частини 1 та 1-6 частини 2 цієї статті.

Відповідно до частини 3 статті 1
Закону №586-XIV місцева державна
адміністрація в межах своїх
повноважень здійснює виконавчу владу
на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою.

Як зазначено вище, статтею 2
Закону №586-XIV визначені основні
завдання місцевих державних
адміністрацій.

Відповідно до статті 3 Закону
№586-XIV місцеві державні адміністрації
діють на засадах:відповідальності
перед людиною і державою за свою
діяльність; верховенства права;
законності; пріоритетності прав
людини; гласності; поєднання державних
і місцевих інтересів.

Частиною 1 статті 7 Закону №586-XIV
правовий статус місцевих державних
адміністрацій встановлюється
Конституцією України, цим Законом та
іншими законами України.

Згідно статті 14 вказаного Закону
місцеві державні адміністрації
здійснюють повноваження місцевого
самоврядування, делеговані їм
відповідними радами. Кабінет Міністрів
України в межах, визначених законами
України, може передавати місцевим
державним адміністраціям окремі
повноваження органів виконавчої влади
вищого рівня. Передача місцевим
державним адміністраціям повноважень
інших органів супроводжується
передачею їм відповідних фінансових,
матеріально-технічних та інших
ресурсів, необхідних для здійснення
цих повноважень.

Частинами 1 та 2 статті 15 Закону
№586-XIV передбачено, що в управлінні
відповідних місцевих державних
адміністрацій перебувають об'єкти
державної власності, передані їм в
установленому законом порядку. У разі
делегування місцевим державним
адміністраціям районними чи обласними
радами відповідних повноважень в їх
управлінні перебувають також об'єкти
спільної власності територіальних
громад.

У відповідності до статті 29
Закону №586-XIV місцеві державні
адміністрації здійснюють
повноваження, делеговані їм обласними
і районними радами відповідно до
Конституції України в обсягах і межах,
передбачених статтею 44 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні».

Отже, враховуючи зазначені вище
норми Конституції України, Законів
№280/97-ВР та №586-XIV суд дійшов висновку
про те, що повноваження визначені
статтею 44 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» набуваються
районними державними адміністраціями
в силу імперативності Закону та у
спосіб обов'язкового їх делегування
рішенням відповідної ради.

На переконання суду, саме така
конструкція побудови вищевказаних
правових норм, створює відповідні
передумови стабільності, підтримання
громадського миру і злагоди в державі,
на яких і наголошував Конституційний
суд України вказаному вище рішенні від
01.04.2008 року в справі №1-8/2008, оскільки
делегування повноважень по своїй суті
є своєрідною системою стримувань і
противаг між двома носіями влади.

Виходячи із логічного
взаємозв'язку з попереднім
обґрунтуванням щодо незаконності
положення пункту 2 оскаржуваного
рішення і, як наслідок, позбавлення
районної державної адміністрації
повноважень визначених 44 Закону
№280/97-ВР, слід визнати такими, що
вчинені на підставі, не у межах
повноважень та не у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України також і положення пунктів 3-6
оскаржуваного рішення. При цьому, суд
додатково наводить ще й наступні
мотиви такого рішення.

Для реалізації органом місцевого
самоврядування власних та делегованих
повноважень, частиною 3 статті 140
Конституції України передбачено
наявність виконавчих органів
сільських, селищних, міських та
районних у містах рад, якими у
відповідності до статті 11 Закону
№280/97-ВР є їх виконавчі комітети,
відділи, управління та інші створювані
радами виконавчі органи.

У відповідності до вимог частини 2
статті 10 Закону №280/97-ВР районна рада,
представляє спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст,
і надані їй статтею 43 вказаного Закону
повноваження істотно відрізняються
від повноважень наданих сільським,
селищним, міським та районним у містах
радам.

Крім того, у структурі районної
ради Законом №280/97-ВР не передбачено
функціонування жодного виконавчого
органу.

Виконання наданих районній раді
повноважень, відповідно до статті 58
Закону №280/97-ВР покладено на їх
виконавчий апарат, який утворюється
радою.

Відповідно до частини 1 статті 58
Закону №280/97-ВР виконавчий апарат
районної, обласної ради забезпечує
здійснення радою повноважень, наданих
їй Конституцією України, цим та іншими
законами.

Частиною 2 цієї ж статті
встановлено, що виконавчий апарат ради
здійснює організаційне, правове,
інформаційне, аналітичне,
матеріально-технічне забезпечення
діяльності ради, її органів, депутатів,
сприяє здійсненню відповідною радою
взаємодії і зв'язків з територіальними
громадами, місцевими органами
виконавчої влади, органами та
посадовими особами місцевого
самоврядування. Виконавчий апарат ради
забезпечує виконання заходів з
відстеження результативності
регуляторних актів, прийнятих
відповідною радою, якщо рішенням цієї
ради повноваження щодо забезпечення
виконання заходів з відстеження
результативності цих регуляторних
актів не делеговано відповідним
місцевим державним адміністраціям.

Згідно частини 3 Закону №280/97-ВР
структура виконавчого апарату, його
чисельність, визначена відповідно до
типових штатів, затверджених Кабінетом
Міністрів України, та витрати на
утримання встановлюються радою за
поданням її голови. Зокрема,
чисельність апарату ради визначається
відповідно до типових штатів,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 03.12.1997 року за
№1349 «Про фінансове забезпечення
діяльності органів місцевого
самоврядування».

Таким чином, приймаючи оскаржуване
рішення, відповідач діяв не на
підставі, не у межах повноважень та не у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, внаслідок чого,
зазначене рішення підлягає визнанню
протиправним та скасуванню, а позовні
вимоги слід задовольнити.

На підставі ст. 124 Конституції
України, керуючись ст. ст. 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та
скасувати рішення Тисменицької
районної ради від 14.12.2013 року "Про
втрату чинності рішення Тисменицької
районної ради від 26.12.1997 року "Про
делегування повнвоажень" та створення
у складі викоанвчого апарату
Тисменицької районної ради
виконавчого комітету".

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого
Кодексом адміністративного
судочинства України, якщо таку скаргу
не було подано.

Суддя:
Шумей М.В.

Постанова складена в повному
обсязі 10.02.2014 року.