Справа № 2а-9/11
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року
Справа № 9104/49671/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання
Шуптар Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційні скарги
управління Державної автомобільної
інспекції управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Івано-Франківській області та
Державного казначейства України на
постанову Городенківського районного
суду Івано-Франківської області від 16
лютого 2011 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до управління Державної
автомобільної інспекції управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Івано-Франківській області,
Державного казначейства України, третя
особа інспекція дорожньо-патрульної
служби про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої
інстанції з позовом до управління
Державної автомобільної інспекції
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Івано-Франківській
області, Державного казначейства
України, третьої особи інспекції
дорожньої-патрульної служби в якому
просив стягнути з відповідача 1420 грн.
матеріальної шкоди та 10000 грн.
моральної шкоди.

Постановою Городенківського районного
суду Івано-Франківської області від 16
лютого 2011 року позовні вимоги
задоволено частково, стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 517,15 грн. на відшкодування
матеріальної шкоди, 2000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції управління Державної
автомобільної інспекції управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Івано-Франківській області та
Державне казначейство України
оскаржили його в апеляційному порядку,
вважають, що постанова винесена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Державне казначейство України в
апеляційній скарзі зазначає, що не
згідне з рішенням суду у частині суми
задоволених позовних вимог щодо
відшкодування моральної шкоди.

При цьому зазначає, що згідно п. 3 ст. 23
Цивільного кодексу України, розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина
є підставою для відшкодування, а
також з урахуванням інших обставин,
які мають істотне значення.

Задовольняючи позовні вимоги про
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції не врахував
роз'яснення Пленуму Верховного Суду
викладені в п.9 постанови «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95
р. № 4 про те, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.

Щодо розміру відшкодування моральної
шкоди, то апелянт вважає, що
встановлюючи розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, суд
повинен наводити в рішенні відповідні
мотиви, якими він керується при
визначенні розміру моральної шкоди.

Згідно з вимогами Пленуму Верховного
Суду «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» суд при визначенні розміру
завданої шкоди має виходити з засад
розумності, виваженості та
справедливості, а тому розмір
задоволених позовних вимог в частині
відшкодування моральної шкоди є
завищеним.

Однак наведені положення були
проігноровані судом першої інстанції
при ухваленні рішення, а доводи суду,
якими він обґрунтовував моральні
страждання позивача не підтверджені
належними доказами.

На підставі вище викладеного просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та винести нове рішення, яким
зменшити суму задоволених позовних
вимог щодо моральної шкоди.

Управління Державної автомобільної
інспекції управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Івано-Франківській області в
апеляційній скарзі зазначає, що
розглядаючи спір суд першої інстанції
не встановив той факт, що 21.09.2009 року
біля 14.00 год. працівники ДАІ помітили,
що характер руху автомобіля ВАЗ 2106
д.н.з. НОМЕР_1 викликає підозру в
спроможності водія керувати ним (різка
та періодична зміна швидкісного
режиму), чим створював аварійну
ситуацію, що і стало причиною зупинки
транспортного засобу. На пропозицію
працівника ДАІ Микитеєка Ю.В.
представити реєстраційні документи на
автомобіль та посвідчення водія
позивач категорично відмовився це
зробити і грубою лайкою висловився в
адресу працівників ДАІ. Через такі дії
позивача у працівників ДАІ виникла
підозра, що він перебуває в нетверезому
стані. Оскільки позивач категорично
відмовився пройти тест на алкогольне
сп'яніння працівники були змушені
доставити його на обстеження в
Коломийську ЦРЛ.

Судом першої інстанції також не
встановлено прямого взаємозв'язку із
фактом доставляння для освідчення на
степінь сп'яніння із лікуванням в
Коломийській ЦРЛ позивача з 21.09.2009 по
05.10.2009 року, бо позивач сам заявив, що до
зустрічі із працівниками ДАІ у нього
уже був високий артеріальний тиск,
серцева недостатність, гіпертонічна
хвороба 2 степені, що і послужило
причиною поганого керування ТЗ.

Також суд не взяв до уваги той факт, що
гр. ОСОБА_1 було зупинено в підозрі
керування транспортним засобом в стані
алкогольного сп'яніння, а біологічні
матеріали в позивача було відібрано аж
22.09.2009р., а це означає, що якщо ОСОБА_1
вживав алкоголь в незначній кількості
21.09.2009 р. від чого піднявся тиск то 22.09.2009
р. був відсутній показник алкоголю.
Знаючи симптоми своєї хвороби позивач
свідомо симулював серцевий напад, щоб
уникнути покарання за супротив
працівникам ДАІ, а також використати
цей момент і покращити своє здоров'я за
кошти державного бюджету.

Не з'ясовано судом і те, що позивач
інвалід, хворіє гіпертонічною
хворобою, то чи не приймав він
напередодні поїздки лікарські
препарати, і якщо приймав то
перебуваючи під їх впливом у ОСОБА_1
була знижена увага та швидкість
реакції, що і послужило поганим
управління ТЗ і було сприйнято
працівниками ДАІ за сп'яніння.

Крім того апелянт зазначає, що згідно
ст. 71 КАС України в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Однак судом
було позбавлено відповідача такого
права по тій причині, що УДАІ не було
повідомлено про час слухання справи.

Згідно ст. 35 КАС України повістка
відповідачу вручається під розписку, і
повістка повинна бути вручена не
пізніше ніж за сім днів до судового
засідання. Такої повістки УДАІ не
отримувало. По цій причині представник
не зміг прибути на засідання і виконати
свій обов'язок доказування своїх
доводів.

Відповідач, не прибувши на засідання по
причині неповідомлення його про час і
місце слухання справи, не мав
можливості довести до відома суду всі
факти, а суд в свою чергу не мав
можливості правильно оцінити ситуацію
і прийняти правильне рішення.

На підставі вище викладеного просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню.

ОСОБА_1 звернувся в суд першої
інстанції з позовом про стягнення
матеріальної та моральної шкоди.

Постановляючи рішення та
задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції не врахував, що
згідно ч.1 та ч. 2 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративної справи, до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Згідно п.1 ч.1 ст. 3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Згідно ч.2 ст. 17 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на: 1) спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності;

2) спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби;

3) спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації
їхньої компетенції у сфері управління,
у тому числі делегованих повноважень.

4) спори, що виникають з приводу
укладання, виконання, припинення,
скасування чи визнання нечинними
адміністративних договорів;

5) спори за зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
Конституцією та законами України;

6) спори щодо правовідносин, пов'язаних
з виборчим процесом чи процесом
референдуму.

Згідно ч.2 та ч. 3 ст. 21 КАС України вимоги
про відшкодування шкоди, заподіяної
протиправними рішеннями, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод та інтересів суб'єктів
публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства. Не
допускається об'єднання в одне
провадження кількох вимог, які
належить розглядати в порядку різного
судочинства, якщо інше не встановлено
законом.

Вище зазначені положення
процесуального закону судом першої
інстанції залишені поза увагою. А
оскільки позивач в позовній заяві
просив лише стягнути матеріальну та
моральну шкоду, при цьому не заявляв
вимог вирішити публічно-правовий спір,
то у суду першої інстанції не було
достатньо правових підстав розглядати
даний спір в порядку адміністративного
судочинства, а такий слід було
розглядати за правилами ЦПК України.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції вважає, що постанову суду
першої інстанції слід скасувати, бо
така прийнята з порушенням норм
процесуального права, а провадження у
даній справі закрити з підстав
встановлених п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України.

Керуючись ч. 2 ст. 21, ст. 157, ч.3 ст. 160, ч. 4
ст. 196, п. 4 ч. 1 ст. 198, п. 4 ст. 202, ст. 203, ст.206,
ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги управління
Державної автомобільної інспекції
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Івано-Франківській
області та Державного казначейства
України - задовольнити частково,
постанову Городенківського районного
суду Івано-Франківської області від 16
лютого 2011 року по справі № 2а-9/11
скасувати, провадження у справі
позовом ОСОБА_1 до управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Івано-Франківській області,
Державного казначейства України,
управління Державної автомобільної
інспекції управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Івано-Франківській області третя
особа: Інспекція дорожньо-патрульної
служби про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

Повний текст ухвали виготовлений 21.02.2014
року