Справа № 2а/2470/1127/11
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2014-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а/2470/1127/11
Головуючий у 1-й інстанції: Лелюк О.П.
Суддя-доповідач: Мельник-Томенко Ж. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Мельник-Томенко Ж.
М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сторчака В. Ю.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на
постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 23 грудня 2013
року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Державної податкової
інспекції у м. Чернівцях Головного
управління Міндоходів у Чернівецькій
області про скасування податкового
повідомлення-рішення , -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2011 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції у м. Чернівцях Головного
управління Міндоходів у Чернівецькій
області про скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 10.09.2012 року
позов задоволено. Ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 20.11.2012 року постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від
10.09.2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 28.10.2013 року задоволено
частково касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Чернівцях,
скасовано постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від
10.09.2012 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 20.11.2012 року, а справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду
Чернівецьким окружним
адміністративним судом прийнято
постанову від 23.12.2013 року, якою в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просив скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову про
задоволення позову. В обґрунтування
апеляційної скарги позивач вказує, що
при прийнятті оскаржуваної постанови
судом першої інстанції не надано
належної, об'єктивної та обґрунтованої
оцінки всім доказам та обставинам
справи. Також позивач зазначає, що в
квитанціях про оплату-чеках, чітко
визначено, що кошти сплачені за товар
по відповідному контракту, де
зазначений його номер і дата, що також
визначає зміст господарської операції.

Сторони в судове засідання не з'явились
про дату, час та місце розгляду справи
повідомлено завчасно та належним
чином.

Враховуючи те, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до п.п. 1,
2 ч. 1 ст. 197 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції посадовими особами
податкового органу проведено виїзну
документальну планову перевірку
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства
України суб'єктом підприємницької
діяльності-фізичною особою ОСОБА_2 за
період з 29 листопада 2007 року по 30
вересня 2010 року.

За результатами перевірки складено акт
від 20 січня 2011 року № 139/17-120/НОМЕР_1, який
містить висновок, зокрема, про те, що
позивачем порушено вимоги частини
другої та третьої статті 13 Розділу IV
Декрету Кабміну України №13-92 від 26
грудня 1992 року "Про прибутковий податок
з громадян", а саме: невірно визначено
суму валових витрат та
оподатковуваного (чистого) доходу за
період з 01 січня 2010 року по 20 вересня 2010
року, в результаті чого донараховано
податок з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності в сумі
7234040,34 грн. в т.ч. за 9 місяців 2010 року в
сумі 72340040,34 грн.

На підставі акту перевірки прийнято
податкове повідомлення-рішення
№/0, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання на 7234040,34 грн. та
нараховані штрафні санкції в розмірі
1808510,08 грн.

Не погоджуючись з вказаним податковим
повідомленням-рішенням, 17 лютого 2011
року позивач подав до Державної
податкової адміністрації в
Чернівецькій області скаргу, за
результатами розгляду якої прийнято
рішення про скасування податкового
повідомлення-рішення №/0 від 28
січня 2011 рок в частині застосованої
штрафної санкції - 1808510,08 грн.

У зв'язку з цим Державною податковою
інспекцією у м. Чернівці прийнято
податкове повідомлення-рішення
№/1 від 10 березня 2011 року, яким за
порушення вимог частини другої та
третьої статті 13 Розділу IV Декрету
Кабміну України №13-92 від 26 грудня 1992
року "Про прибутковий податок з
громадян" та пункту 177.2 статті 177
Податкового кодексу України позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
у розмірі 7234040,34 грн.

10 березня 2011 року позивачем було подано
скаргу до Державної податкової
адміністрації України на рішення
Державної податкової адміністрації в
Чернівецькій області про результати
скарги (первинної) №1320/10/25-008 від 25
лютого 2011 року.

Рішенням Державної податкової
адміністрації України від 10 травня 2011
року про результати розгляду повторної
скарги податкове повідомлення-рішення
ДПІ у м. Чернівці від 28 січня 2011 року
№/0 про сплату визначеної суми
податкового зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб з урахуванням
рішення ДПА в Чернівецькій області від
25 лютого 2011 року №1320/10/25-008, прийнятого
за результатами розгляду первинної
скарги, залишено без змін, а скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - без
задоволення.

За таких обставин, вважаючи
протиправним податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Чернівці
№/1 від 10 березня 2011 року, позивач
звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції зазначив, що
позивачем не було надано належних
доказів в обґрунтування своїх посилань
про правомірність включення сум до
складу валових витрат та
оподаткованого (чистого) доходу, а
відповідачем, у свою чергу, доведено
обґрунтованість та правомірність
прийняття оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення, тому суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних
вимог.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції враховуючи наступні
обставини.

Так, податковим органом 10.03.2011 року
винесено податкове
повідомлення-рішення №000098171/1, яким за
порушення ч. 2, ч. 3 ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян», п. 177.2 ст. 177
Податкового кодексу України, позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку з доходів фізичних осіб, що є
суб'єктами підприємницької діяльності
на суму 7234040 грн.

Вищий адміністративний суд
направляючи справу на новий розгляд
зазначив, що суду слід з'ясувати
характер та зміст спірних операцій,
дослідити усі первинні документи, які
належить складати залежно від певного
виду господарської операції, наявність
у позивача основних засобів та
трудових ресурсів, необхідних для
вчинення дій, що становлять зміст
відповідних операцій, а також,
встановити факт здійснення позивачем
витрат на закупівлю товару по
імпортних контрактах, укладених з
фірмами "SEKTOR DIS TICARET A.S." та "RVA DIS TIC.A.S.", та
докази, які це підтверджують.

Згідно з п. 177.2 ст. 177 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та
негрошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємства" валові витрати
виробництва та обігу (надалі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з п. 5.3.9. п. 5.3. ст. 5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" не включаються до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської операції.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Декрет Кабінету Міністрів "Про
прибутковий податок з громадян"
втратив чинність, крім розділу IV у
частині оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницької діяльністю, який
застосовується з урахуванням положень
пункту 9.12 статті 9 Закону України "Про
податок з доходів фізичних осіб" та діє
до набрання чинності спеціальним
законом з питань оподаткування
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності.

Частиною 2 статті 13 розділу IV Декрету
Міністрів України "Про прибутковий
податок з громадян" визначено, що
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий дохід, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з отриманням
доходу.

Згідно з ч. 3 ст.13 Декрету Міністрів
України "Про прибутковий податок з
громадян" до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
"Про оподаткування прибутку
підприємств".

За відсутності факту придбання товарів
чи послуг або в разі, якщо придбані
товари чи послуги не призначені для
використання у господарській
діяльності платника податку,
відповідні суми не можуть включатися
до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

25 травня 2010 року позивач уклав
зовнішньоекономічні контракти №01/10 з
турецькою фірмою "DIS TIKARET A.S." та № 02/10 з
турецькою фірмою "DIS TIS A.S.". Вказаними
контрактами визначено предмети,
зокрема зазначено, що продавець
зобов'язується поставити на умовах СРТ
м. Чернівці, Україна («Інкотермс-2000»), а
покупець оплатити і прийняти товар на
умовах цього контракту, по ціні в
асортименті, у відповідності до
специфікацій та інвойсів, які є
невід'ємною частиною цього контракту.

Як встановлено з матеріалів справи
позивач доручив громадянину Туреччини
ОСОБА_7 бути представником на території
Туреччини по питаннях підприємницької
діяльності і надав йому право
виконувати всі дії, які необхідні для
ведення підприємницької діяльності на
території Туреччини, приймати
замовлення в клієнтів, приймати
попередню оплату від клієнтів,
виконувати інші дії. ОСОБА_7 в поясненні
від 21 лютого 2012 року підтвердив, що
виконував обов'язки представника ПП
ОСОБА_2 на території Туреччини з усіма
правами, що були йому надані
дорученням.

Позивачем в підтвердження оплати за
отриманий товар по контрактах № 01/10 та
№ 2/10 надано «квитанції про оплату -
чеки», складені на турецькій та
російській мовах, вантажно-митні
декларації на отримання товару від
контрагентів з додатками специфікації,
в яких вказано кількість та вартість
товару в доларах США, вартість товару
по фактурі відповідає вартості товару,
вказаної у ВМД в еквіваленті іноземної
валюти та гривні. Ці документи мають
відповідні відмітки Чернівецької
митниці, в тому числі і відмітку про
оплату.

Фактично оплату господарських
операцій за контрактами №01/10 та №02/10
від 25.05.2010 року позивач підтверджує
«квитанціями про оплату-чеками»
сплаченими представником позивача -
ОСОБА_7.

Проте позивачем не надано документів,
що засвідчують джерела придбання
іноземної валюти (якою оплачується
товар за контрактами), в тому числі
здійснення валютних операцій через
установи банків, а також вивезення
коштів за межі країни.

Крім того, із наданих квитанцій про
оплату-чеків не можливо ідентифікувати
вид товару за який проводиться оплата,
його кількість та ціну.

Крім цього, позивач за перевірений
період через РРО MINI 500.02 ME реалізував
товарів за готівкові кошти в сумі 64283,16
грн., при цьому на розрахунковий
рахунок №/980, відкритий в ПАТ
"Райфайзен банк Аваль", внесені
платником як власні заощадження так і
торгівельна виручка на загальну суму 15
997 018,89 грн. Списано з рахунку 15 996
244,48 грн. - на сплату ПДВ при імпорті
товарів та митних платежів. Однак на
валютному рахунку №9/840,
відкритому в ПАТ "Райфайзен банк Аваль",
за перевірений період руху коштів не
було.

Отже, не можливо встановити витрачання
позивачем коштів на закупівлю товару
по контрактах укладених з фірмами "SEKTOR
DIS TICARET A.S." та "RVA DIS TIC.A.S.".

Таким чином суд першої інстанції
правомірно дійшов висновку щодо
безпідставності включення позивачем
сум до складу валових витрат та
оподаткованого доходу за період з 01
січня 2010 року по 30 вересня 2010 року.

Згідно з ч. 5 ст. 85 КАС України, висновок
експерта для суду не є обов'язковим,
однак незгода суду з ним повинна бути
вмотивована в постанові або ухвалі.

Так, судом першої інстанції зазначено
про суперечливість висновку
судово-економічної експертизи №1734 від
25 липня 2012 року, та висновку
експертного економічного дослідження
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз
№10851/10852/11-45 від 05 грудня 2011 року так як
відповідно до першого висновку
експертизи зроблено висновок про те,
що нормативно та документально не
підтверджено донарахування позивачу, а
згідно з другим висновком експертизи
експерти частково погоджуються з
донарахуванням позивачу податку з
доходів фізичних осіб. Так, вказані
висновки експертиз не узгоджуються з
іншими письмовими доказами, суперечать
їм та встановленим обставинам справи.

За таких обставин судом першої
інстанції правомірно відмовлено у
задоволенні позову, оскільки позивачем
під час апеляційного розгляду справи
документально не доведено
правомірність формування валових
витрат, та їх зв'язок з його
господарською діяльністю.

Таким чином, вимоги апелянта - є
безпідставними, а висновки суду першої
інстанції не спростовуються доводами
апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції при ухваленні оскаржуваної
постанови вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому відсутні підстави для її
скасування.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, - залишити без
задоволення, а постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від 23
грудня 2013 року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Мельник-Томенко Ж. М.

Судді
Ватаманюк Р.В.

Сторчак В. Ю.