Справа № 826/447/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва, 8, корпус 1Вн. № 1/11
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(в порядку письмового провадження)

м. Київ

19 лютого 2014 року 16:50
№ 826/447/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Клочкової Н.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інкомбуд" до
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №
, № від 14.06.2013, В С Т А Н О В И
В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інкомбуд" (далі -
позивач, ТОВ "Інкомбуд") звернулося до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі - відповідач,
ДПІ у Солом'янському р-ні ГУ Міндоходів
у м. Києві) про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень № та №
від 14.06.2013 (далі - ППР № , ППР №
).

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21.01.2014 відкрито
провадження в адміністративній справі
№ 826/447/14.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21.01.2014 закінчено
підготовче провадження в
адміністративній справі № 826/447/14 і
призначено справу до судового
розгляду.

В судовому засіданні 06.02.2014
представники сторін подали клопотання
про розгляд справи за їх відсутності за
наявними у справі доказами в порядку
письмового провадження.

Згідно частини 4 статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) особа, яка бере
участь у справі, має право заявити
клопотання про розгляд справи за її
відсутності. Якщо таке клопотання
заявили всі особи, які беруть участь у
справі, судовий розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

У зв'язку з цим, в судовому засіданні
06.02.2014 суд перейшов до вирішення справи
в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.

У період з 15.05.2013 по 20.05.2013 на виконання
постанови старшого слідчого з ОВС 4
відділу 1 управління Головного
слідчого управління СБ України майора
юстиції Дзвоника М.І. від 16.01.2013, на
підставі наказу від 15.05.2013 № 1028 ДПІ у
Солом'янському р-ні м. Києва ДПС було
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства в частині повноти
нарахування та сплати податку на
прибуток та податку на додану вартість
при взаємовідносинах з ТОВ "Група
компаній Еко" (код за ), ТОВ
"Криворожбуд" (код за ) та з
ін. контрагентами за період з 01.01.2009 по
31.12.2012, за результатами якої складено
акт від 27.05.2013 № 2465/22.7/31984375 (далі - Акт
перевірки).

Відповідач дійшов до висновку про
порушення позивачем п. 198.3, п. 198.6 ст. 198,
п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України (далі - ПК України), п. 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за
№ 168/704 та п. 9.1 ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV
(далі - Закон № 996-XIV), внаслідок чого
згідно з пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54, п. 123.1 ст. 123 ПК
України на підставі Акта перевірки
відповідачем прийнято ППР № ,
відповідно до якого позивачу було
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг) на суму 16 890,00 грн. (за основним
платежем - 16 565,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 325 грн.).

Підставою для збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів (робіт, послуг) було
заниження позивачем податку на додану
вартість на суму 16 565,00 грн., в т.ч. у
грудні 2010 року на суму 1 297,00 грн., у
червні 2011 року на суму 15 268,00 грн.

Крім цього, відповідач дійшов до
висновку про порушення позивачем пп.
139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, п. 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за
№ 168/704 та ст. 9 Закону № 996-XIV, внаслідок
чого згідно з пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54, п. 123.1 ст.
123 ПК України на підставі Акта
перевірки відповідачем прийнято ППР №
, відповідно до якого позивачу
було збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств на суму 19 584,00
грн. (за основним платежем - 19 179,00 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями -
405 грн.).

Підставою для збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств було
заниження позивачем податку на
прибуток на суму 19 179,00 грн., в т.ч. за IV
квартал 2010 року на суму 1 621,00 грн., за ІІ
квартал 2011 року на суму 17 558,00 грн., за ІІ
- ІІІ квартали 2011 року на суму 17 558,00 грн.,
за ІІ - ІV квартали 2011 року на суму 17 558,00
грн.

Позивач не погодився з висновками Акта
перевірки та прийнятими на його
підставі податковими
повідомленнями-рішеннями, тому
звернувся до суду.

ТОВ "Інкомбуд" зареєстровано 24.04.2002 за №
0010034 Солом'янською районною у м.
Києві державною адміністрацією (код за
). Місцезнаходження
позивача: 03110, м. Київ, вул.
Солом’янська, 4/2, кв. 45.

Позивача взято на податковий облік в
органах державної податкової служби
30.05.2002 за № 3710. В періоді, що
перевірявся, позивач був
зареєстрований платником податку на
додану вартість та податку на прибуток
приватних підприємств.

Відповідачем під час перевірки
поставлено під сумнів господарські
операції між позивачем та ТОВ "Група
компаній Еко" і ТОВ "Криворожбуд" за
період з січня 2009 року по грудень 2012
року.

Щодо взаємовідносин позивача з
вказаними контрагентами за
перевіряємий період судом встановлено
наступне.

01.12.2010 між позивачем (Замовник) та ТОВ
"Криворожбуд" (Підрядник) було укладено
договір будівельного підряду на
виконання робіт (послуг) № 1/12 (Т. 1, арк.
167 - 168).

Предметом вказаного договору було
замовлення Замовником виконання робіт
з ремонту стелі в кімнатах № 501, № 503 на
об'єкті ПАТ "Київенерго", що
розташований за адресою: м. Київ, вул. І.
Франка, 5, та виконання вказаних робіт
Підрядником.

Позивачем на підтвердження того, що ним
було отримано вказані роботи від ТОВ
"Криворожбуд", було надано суду копії
договірних цін, локальних кошторисів,
довідок про вартість виконаних
будівельних робіт/та витрати/, актів
приймання виконаних будівельних робіт,
підсумкових відомостей ресурсів,
податкових накладних (Т. 1, арк. 169 - 194).

Суми податку на додану вартість по
вказаним податковим накладним було
включено позивачем до складу
податкового кредиту у січні 2009 року -
грудні 2012 року та відображені у
Додатках № 5 "Розшифровки податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів" до податкових
декларацій з ПДВ за відповідні місяці.

Разом з тим, суд звертає увагу, що
позивачем не було надано суду доказів
замовлення ПАТ "Київенерго" виконання
робіт з ремонту стелі в кімнатах № 501, №
503 на об'єкті ПАТ "Київенерго", що
розташований за адресою: м. Київ, вул. І.
Франка, 5, не було надано жодних доказів
транспортування будівельних
матеріалів, які були б необхідні для
виконання вказаних будівельних робіт,
внаслідок чого суд позбавлений
можливості встановити факт того, яким
транспортним засобом здійснювались
можливі перевезення будівельних
матеріалів.

Крім цього, судом встановлено, що на
виконання договору підряду № 826-11 від
12.05.2011, укладеного між ПАТ "Київенерго"
та позивачем (Т. 1, арк. 116 - 119), 08.06.2011 між
позивачем (Замовник) та ТОВ "Група
компаній Еко" (Підрядник) було укладено
договір будівельного підряду на
виконання робіт (послуг) № 4 (Т. 1, арк. 93 -
94).

Предметом вказаного договору було
замовлення Замовником виконання робіт
з ремонту приміщень № 107 - № 111,
встановлення локальних телефонних та
комп'ютерних мереж, робіт з
електроживлення ліфту на об'єкті ПАТ
"Київенерго", що розташований за
адресою: м. Київ, вул. І. Франка, 5, та
виконання вказаних робіт Підрядником.

Позивачем на підтвердження того, що ним
було отримано вказані роботи від ТОВ
"Група компаній Еко", було надано суду
копії договірних цін, локальних
кошторисів, довідок про вартість
виконаних будівельних робіт/та
витрати/, актів приймання виконаних
будівельних робіт (Т. 1, арк. 95 - 115).

Суми податку на додану вартість по
вказаним первинним документам було
включено позивачем до складу
податкового кредиту у січні 2009 року -
грудні 2012 року та відображені у
Додатках № 5 "Розшифровки податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів" до податкових
декларацій з ПДВ за відповідні місяці.

Разом з тим, суд звертає увагу, що
позивачем не було надано суду
податкових накладних, виписаних на
адресу позивача ТОВ "Група компаній
Еко", не було надано жодних доказів
транспортування будівельних
матеріалів, які були б необхідні для
виконання вказаних будівельних робіт,
внаслідок чого суд позбавлений
можливості встановити факт того, яким
транспортним засобом здійснювались
можливі перевезення будівельних
матеріалів.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позивачем не доведена
реальність операцій, оскільки не
підтверджується факт наданих послуг.
Відтак, господарські операції, що
нібито відбулись, оформлені лише на
підставі формально складених
первинних документів.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 10.04.2013 у справі № 2а-12992/11/2670 (колегія
суддів у складі Приходько І.В.,
Бухтіярової І.О., Костенка М.І.) за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "АТ Каргілл" до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції у м. Києві по роботі з
великими платниками податків та
Державної податкової служби України,
за участі прокуратури м. Києва про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Позиція відповідача ґрунтується на
протоколах допиту свідка від 06.08.2012, від
26.09.2012 та від 30.10.2012 (Т. 2, арк. 8 - 15), згідно
яких гр. Крячок П.А., який був директором
ТОВ "Група компаній Еко", пояснив, що,
маючи тяжке матеріальне становище, він
погодився стати керівником вказаного
підприємства за грошову винагороду.
Він оформлювався керівником вказаного
підприємства без мети здійснення
фінансово-господарської діяльності, а
з метою отримання разової грошової
винагороди. Чим реально займалось
вказане підприємство - йому невідомо.

Крім цього, позиція відповідача
ґрунтується на висновку спеціаліста
НДЕКЦ сектору
техніко-криміналістичного
забезпечення роботи Оболонського РУ
НДЕКЦ при ГУМВС України в м. Києві від
04.06.2011 № 915, згідно висновків якого
підписи у документах податкової
звітності, виконані від імені
директора ТОВ "Криворожбуд" гр. Бикова
С.М., виконані різними особами.

З наведеного вбачається, що підписи,
виконані від імені директора ТОВ "Група
компаній Еко" гр. Крячка П.А. та від
імені директора ТОВ "Криворожбуд" гр.
Бикова С.М. в копіях договірних цін,
локальних кошторисів, довідок про
вартість виконаних будівельних
робіт/та витрати/, актів приймання
виконаних будівельних робіт,
підсумкових відомостей ресурсів,
податкових накладних, виконані іншими
особами.

Відтак, по взаємовідносинам з ТОВ
"Група компаній Еко" та з ТОВ
"Криворожбуд" відсутні належним чином
оформлені первинні документи, в т.ч.
податкові накладні (не відповідають
вимогам ПК України та Закону № 996-XIV).

Враховуючи наведене, відповідач дійшов
до висновку про те, що документи по
взаємовідносинам ТОВ "Інкомбуд" з ТОВ
"Група компаній Еко" та з ТОВ
"Криворожбуд" складені всупереч
вимогам діючого законодавства України,
у зв'язку з чим немає можливості
підтвердити факт здійснення
господарських операцій та немає
підстав для включення ТОВ "Інкомбуд" до
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість вартості виконаних
будівельних робіт, оформлених як
придбані у ТОВ "Група компаній Еко" та
ТОВ "Криворожбуд".

Суд вважає зазначені посилання
відповідача правомірними з огляду на
наступне.

Згідно статті 1 Закону № 996-XIV
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.
Зміст господарської операції може
встановлюватися з урахуванням змісту
цивільно-правових чи
господарсько-правових зобов'язань
сторін, але не вичерпується останнім.
Господарська операція може мати місце
навіть за відсутності
цивільно-правових чи
господарсько-правових відносин між
платниками податків.

Із наведеного вбачається, що
господарські операції (поставка,
продаж, фінансова допомога, інвестиція
тощо) є самостійним поняттям, відмінним
від правочинів або господарських
зобов'язань. Наслідки в податковому
обліку створюють лише реально вчинені
господарські операції, тобто ті, що
пов'язані з рухом активів, зміною
зобов'язань чи власного капіталу
платника податків. Аналіз реальності
господарських операцій може
здійснюватися на підставі даних
податкового та бухгалтерського обліку
платника податків та інших обставин.
При цьому не виключається розгляд
господарських операцій відповідно до
їх реального економічного змісту.

Оцінка господарських операцій судом
під час розгляду справ, що виникають з
податкових відносин, змісту
господарських операцій може
здійснюватися і окремо від
застосування положень про цивільні
правочини чи господарські
зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна
цивільним правочинам, не може бути
автоматично поширена на реальність
господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою
приватного права й можуть розглядатися
лише з урахуванням норм Цивільного та
Господарського кодексів, то
господарські зобов'язання
підприємства повинні оцінюватися,
передусім, з огляду на норми
податкового законодавства. При цьому
дотримання норм цивільного чи
господарського права не означає
автоматично реальності вчинення
господарської операції. Якщо певна
господарська операція не відбулася чи
відбулася не за тим її змістом, який
відображений в укладених платником
податку договорах, це є підставою для
застосування відповідних наслідків у
податковому обліку.

Зі змісту вищевказаних обставин
справи, суд дійшов до висновку про
відсутність реального вчинення
господарських операцій за
вищевказаними правочинами.

Судом встановлено, що за результатами
перевірки позивача були виявлені
порушення податкового законодавства,
викладені в Акті перевірки, на підставі
чого прийнято оспорювані ППР. При
цьому, суд звертає увагу, що наслідки
порушення податкового законодавства
можуть (і повинні) застосовуватися
незалежно від того, чи визнані
відповідні цивільні чи господарські
зобов'язання недійсними, оскільки
відповідальність за порушення норм
податкового законодавства є
самостійним видом юридичної
відповідальності.

Крім того, суд вважає доцільним
зазначити, що до загальновизнаних у
світі дієвих механізмів, завдяки яким
здійснюється аналіз господарських
угод, виявлення та класифікація
протиправних схем та методик
незаконного ухилення від сплати
податків, відносяться спеціальні
судові доктрини.

Щодо правочинів між позивачем та
контрагентами доречним є застосування
доктрини "ділова мета" (business purpose).

Сутність доктрини ділової мети полягає
в тому, що передбачені податковим
законодавством податкові вигоди
поширюються лише на операції, що мають
розумну економічну причину.

Вказана доктрина закріплена у
підпункті 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК
України, згідно якого розумна
економічна причина (ділова мета) - це
причина, яка може бути наявна лише за
умови, що платник податків мав намір
одержати економічний ефект у
результаті господарської діяльності.

Суд звертає увагу, що і до прийняття ПК
України дане положення вже
застосовувалося в судовій практиці на
підставі судових узагальнень.

Верховний Суд України, скасовуючи
рішення судів у справах про
відшкодування ПДВ, неодноразово
зазначав, що в справах не встановлено
наміру одержати економічний ефект у
результаті підприємницької або іншої
економічної діяльності.

Зокрема, вперше доктрину "ділова мета" в
Україні використано Верховним Судом
України у постанові його Судової
палати в адміністративних справах від
12.02.2008 у справі № 08/28 за позовом ТОВ
"Метпромсервіс" до ДПІ у
Шевченківському р-ні м. Запоріжжя про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

У даній справі Верховний Суд України
підтримав місцеву ДПІ, скасував
прийняту на користь платника податків
ухвалу Вищого адміністративного суду
України і направив справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалу Вищого
адміністративного суду України,
Верховний Суд України зробив наступні
висновки:

"Задовольняючи позов, суди виходили
тільки з наявності у позивача
податкових накладних продавців. Вони
не взяли до уваги того, що позивач
протягом тривалого часу набував через
посередників сировину, зокрема
металобрухт, у осіб, які систематично
не сплачували податки, діяльність яких
мала ознаки фіктивного підприємництва,
за юридичною адресою не знаходилися, не
звітували про свою діяльність або
подавали податкові декларації про
відсутність такої, зареєстровані
власники та посадові особи яких не
визнають своєї причетності до їхньої
діяльності, а також, що позивач,
продавці та їхні постачальники
працювали в одному сегменті ринку, у
якому існують налагоджені стабільні
зв'язки й учасники якого обізнані
стосовно один одного".

Вищий адміністративний суд України в
Інформаційному листі № 742/11/13-11 "Щодо
однакового застосування судами
окремих приписів ПКУ та КАСУ" звернув
увагу на необхідність встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку та порекомендував судам
перевіряти доводи податкового органу,
що свідчать про відсутність ділової
мети в діях платника податку, зокрема у
разі подальшого продажу придбаного
товару нижче за ціну придбання,
придбання товарів (послуг) у
посередників за наявності прямих
контактів з їх виробниками, придбання
послуг, використання яких не може мати
позитивного впливу на результати
господарської діяльності платника
податку тощо.

Вищий адміністративний суд України в
Інформаційному листі від 20.07.2010 №
1112/11/13-10, зокрема, зазначає, що вимога
щодо бюджетного відшкодування ПДВ може
бути визнана необгрунтованою, якщо
судом встановлено, що головною метою
платника податку є одержання доходу
винятково або переважно за рахунок
податкової вигоди, зокрема
відшкодування податку на додану
вартість з бюджету, за відсутності
наміру здійснювати реальну
підприємницьку діяльність.

Аналогічна позиція викладена у Довідці
Вищого адміністративного суду України
від 15.04.2010 та в Інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 01.11.2011 № 1936/11/13.

Враховуючи наведене, суд вважає
доцільним звернути увагу на засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні, які
врегульовані Законом № 996-XIV.
Відповідно до статті 9 розділу 3 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Господарські операції, як
зазначено в частині 5 статті 9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до статті 11 Закону, на
основі даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Як зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 № 742/11/13-11, з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємства або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясувати,
зокрема, такі обставини: рух активів у
процесі здійснення господарської
операції; установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг), спорудження
основних фондів, імпортом товарів
(послуг), понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку.

Згідно частини 1 статті 3 Закону № 996-ХІV
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-ХІV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Визначення терміну "первинний
документ" наведено у статті 1 Закону №
996-ХІV: первинний документ - документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Частиною 2 статті 9 даного Закону
встановлено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" від 28.12.1994 №
334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР) до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону № 334/94-ВР не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Аналогічно згідно підпункту 14.1.27
пункту 14.1 статті 14 ПК України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті
139 ПК України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Так, віднесення на валові витрати
відповідних сум, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
позивачем не доведено.

Згідно пункту 1.7 статті 1 Закону України
"Про податок на додану вартість" від
03.04.1997 № 168/97-ВР (далі - Закон № 168/97-ВР)
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду складається із
сум податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту будь-які витрати зі сплати
податку, які не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а у разі імпорту робіт
(послуг) -актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).

При цьому підпунктом 7.5.1 пункту 7.5
статті 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів із
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) -в разі розрахунків із
використанням кредитних дебетових
карток чи комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Аналогічно згідно пункту 198.3 статті 198
ПК України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

При цьому, відповідно до пункту 201.8
статті 201 ПК України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті
14 ПК України податковим кредитом є
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Положеннями пункту 201.10 статті 201 ПК
України передбачено, що податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів (послуг), на вимогу їх покупця,
та є підставою для нарахування
податкового кредиту.

Отже, суд дійшов до висновку про
підтвердження висновків Акту
перевірки про те, що фактично
відповідні будівельні роботи ТОВ
"Група компаній Еко" та ТОВ
"Криворожбуд" позивачу не надавалися і
не були використані у господарській
діяльності позивача.

Відсутність доказів виконання
будівельних робіт та використання
позивачем у власній господарській
діяльності отриманих робіт, на думку
суду, виключає можливість
причинно-наслідкового зв'язку витрат з
господарською діяльністю позивача,
зокрема, будь-яке використання
набутого на підставі договорів у
господарській діяльності.

В процесі розгляду справи судом не
встановлено обставини існування
доказів, якими підтверджується зв'язок
здійснених позивачем витрат з
господарською діяльністю позивача, що
є законодавчо встановленою
передумовою віднесення сум до
податкового кредиту позивача.

З огляду на викладене, суд звертає
увагу на приписи Інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 01.11.2011 № 1936/11/13-11, зі змісту якого
вбачається, що сама собою наявність
окремих документів не є підставою для
висновків про реальність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю не мали місце. Наявність
формально складених, але недостовірних
первинних документів, відповідність
яких фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Аналогічна позиція міститься в
постанові Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011 у
справі № 2-а-11805/11/2670 (колегія суддів у
складі головуючого Ісаєнко Ю.А., суддів
Вівдиченко Т.Р., Грибан І.О.) та ухвалі
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.01.2012 у
справі № 2а-16248/10/2670 (колегія суддів у
складі головуючого Бабенка К.А., суддів
Вівдиченко Т.Р., Мельничука В.П.).

Судом не отримано належних доказів
надання позивачу відповідних
будівельних робіт ТОВ "Група компаній
Еко" та ТОВ "Криворожбуд" та
використання позивачем отриманих
робіт у власній господарській
діяльності. Також встановлено, що
податкові накладні підписані
невстановленими особами.

При цьому, згідно з позицією Верховного
Суду України (справа № 21-421а11), первинні
документи, підписані невстановленими
особами, не можуть бути підставою для
формування податкового кредиту.

Відтак, висновки відповідача про
порушення позивачем пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139,
п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 ст.
201 ПК України, п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за
№ 168/704 та п. 9.1 ст. 9 Закону № 996-XIV є
обґрунтованими, а оскаржувані ППР №
та ППР № прийнятими в межах
повноважень і в спосіб, передбачений
діючим законодавством України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частиною 1 статті 71 КАС України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи все вищевикладене у своїй
сукупності, суд дійшов до висновку, що
позовні вимоги ТОВ "Інкомбуд" не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Відмовити у задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю "Інкомбуд" повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Інкомбуд" решту суми
судового збору у розмірі 1 644,30 грн. (одна
тисяча шістсот сорок чотири грн. 30 коп.)
на розрахунковий рахунок № 4007 у
ГУ ДКСУ у місті Києві, код 38004897, МФО 820019,
код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, після закінчення
строку на апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо постанова не оскаржена в
апеляційному порядку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
Н.В. Клочкова