Справа № 643/19582/13-а
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 р.Справа № 643/19582/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Московського районного суду м. Харкова
від 18.12.2013р. по справі № 643/19582/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Московському районі м.
Харкова

про визнання дій протиправними,
зобов'язання провести перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання,

ВСТАНОВИЛА:

28.11.2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до
Московського районного суду м. Харкова
з адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова про
визнання дій протиправними,
зобов'язання провести перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання, в якому просив:

1. Визнати протиправною відмову
Управління Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова щодо
перерахунку та виплати довічного
грошового утримання з 01.01.2012 р. судді у
відставці ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст.
138 Закону України "Про судоустрій і
статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI та
нових умов оплати праці суддів,
працюючих на відповідній посаді
(Протокол Управління Пенсійного фонду
України в Московському районі м.
Харкова про розгляд спірних питань від
15.10.2013 року).

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Московському районі м.
Харкова з 01.01.2012 року нарахувати та
виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне
грошове утримання суддів у відставці у
відповідності до ч. 3 ст. 138 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI у зв'язку з
новими умовами оплати праці суддів,
працюючих на відповідній посаді.

Постановою Московського районного
суду м. Харкова від 18.12.2013 року
адміністративний позов ОСОБА_1
задоволено.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Московському районі м.
Харкова з 01.01.2012 року нарахувати та
виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне
грошове утримання суддів у відставці
відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону України
"Про судоустрій і статус суддів" від
07.07.2010 року № 2453-VI у зв'язку з новими
умовами оплати праці суддів, працюючих
на відповідній посаді.

Стягнуто з Управління Пенсійного фонду
України в Московському районі м.
Харкова на користь ОСОБА_1 судові
витрати по сплаті судового збору при
подачі адміністративного позову 34,41
грн.

Постанову звернуто до негайного
виконання в частині присудження
виплати пенсії у межах суми стягнення
за один місяць.

Відповідач, не погодившись з вказаною
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нове судове рішення,
відмовивши позивачу в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги вказав, що позивач перебуває на
обліку в УПФУ в Московському районі м.
Харкова та отримує щомісячне довічне
грошове утримання судді у відставці
згідно з Законом України "Про статус
суддів". Зазначив, що позивачці було
відмовлено у перерахунку щомісячного
довічного грошового утримання,
оскільки частиною 4 статті 138 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів» здійснення такого перерахунку
у зв'язку зі зміною розміру суддівської
винагороди діючих суддів передбачено
лише для суддів Конституційного Суду
України.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції, доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами частин 1 і 2 статті 2
КАС завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Зазначені положення кореспондуються з
нормами ст. 162 КАС України, які
визначають повноваження суду при
вирішенні справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом 28.11.2013 року із
вимогами до суб'єкта владних
повноважень (УПФУ в Московському
районі м.Харкова) щодо захисту його
порушених прав на отримання
щомісячного довічного грошового
утримання у розмірі, передбаченому ч.3
ст.138 "Про судоустрій і статус суддів",
що мали місце за період з 01.01.2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує
звернення до суду за захистом прав,
свобод та інтересів. Це, насамперед,
обумовлено специфікою спорів, які
розглядаються в порядку
адміністративного судочинства, а
запровадження таких строків
обумовлене досягненням юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах. Ці строки обмежують час,
протягом якого такі правовідносини
можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав
людини також свідчить про те, що право
на звернення до суду не є абсолютним і
може бути обмеженим, в тому числі і
встановленням строків на звернення до
суду за захистом порушених прав (справа
"Стаббігс на інші проти
Великобританії", справа "Девеер проти
Бельгії").

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів" для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про
правильність застосування судом
першої інстанції строку звернення до
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи необхідно з'ясувати,
яким саме рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені права цієї особи,
коли розпочався перебіг цього строку.

Слід відмітити, що як вбачається з
матеріалів справи, порушення прав
позивача в частині нарахування та
виплати щомісячного довічного
грошового утримання відбувалося
періодично - кожного місяця при
отриманні ним суми вказаного
утримання, починаючи з 01.01.2012 року, а
тому кожного разу при отриманні
довічного грошового утримання позивач
був обізнаний про порушення його прав
та мав змогу звернутись до суду за їх
захистом.

Отже, враховуючи дату звернення
позивача до суду з адміністративним
позовом (28.11.2013 р.), шестимісячний строк
на звернення до суду з позовом (28.05.2013
р.), період, за який позивач просить суд
захистити його права (з 01.01.2012 року),
колегія суддів приходить до висновку,
що права позивача підлягають захисту в
межах шестимісячного строку, починаючи
з 28.05.2013 року.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Пропущений з поважних причин
процесуальний строк, встановлений
законом, може бути поновлений, а
процесуальний строк, встановлений
судом, - продовжений судом за
клопотанням особи, яка бере участь у
справі (ч.1 ст.102 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 11 КАС
України суд вживає передбачені законом
заходи, необхідні для з'ясування всіх
обставин у справі, у тому числі щодо
виявлення та витребування доказів з
власної ініціативи.

Однак позивачем ані до суду ані першої,
ані апеляційної інстанцій не було
надано доказів поважності пропуску
строку для звернення до
адміністративного суду з позовом щодо
визнання дій неправомірними,
зобов`язання здійснити перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання за період з 01.01.2012 року по
27.05.2013 року.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції не звернув уваги на
пропущення позивачем строку звернення
до суду та безпідставно, незважаючи на
відсутність належних доказів
поважності пропуску позивачем строку
звернення до суду, задовольнив позовні
вимоги за період з 01.01.2012 року по 27.05.2013
року.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для поновлення позивачеві
строку звернення до суду за захистом
своїх прав за період з 01.01.2012 року по
27.05.2013 року.

Виходячи із зазначених обставин
справи, колегія суддів вважає, що судом
при ухваленні рішення було порушено
приписи ст.ст.99, 100 КАС України, що
призвело до частково необґрунтованого
задоволення позову.

У відповідності до ст. 159 КАС України
судове рішення повинно бути законним
та обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотримання
норм процесуального права.

Таким чином, внаслідок неправильного
застосування норм ч.2 ст.99 КАС України,
постанова Московського районного суду
Харківської області від 18.12.2013 року по
справі № 643/19582/13-а в частині
задоволених позовних вимог про
визнання дій неправомірними,
зобов'язання провести перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання за період з 01.01.2012 року по
27.05.2013 року не може бути визнана
законною, а тому підлягає скасуванню, а
позов в зазначеній частині згідно
приписів ст. 100 КАС України - залишенню
без розгляду.

Відносно позовних вимог про визнання
дій неправомірними, зобов`язання
провести перерахунок щомісячного
довічного грошового утримання, за
період з 28.05.2013 року, колегія суддів
зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що ОСОБА_1 є суддею у
відставці, що підтверджується наявною
в матеріалах справи копією поcвідчення
№ 00962 (а.с.18).

Позивач перебуває на обліку в УПФУ в
Московському районі м. Харкова та
одержує довічне грошове утримання
судді у відставці.

З 01.01.2012 року посадові оклади суддів
місцевих судів було приведено у
відповідність до вимог ст. 129 ЗУ "Про
судоустрій та статус суддів".

Згідно з довідкою Харківського
Апеляційного господарського суду № 220
від 09.10.2013 року, наданої позивачу для
проведення перерахунку довічного
грошового утримання судді у відставці,
з 01.01.2013 року розмір її суддівської
винагороди, яка враховується при
призначенні (перерахунку) довічного
грошового утримання суддям у
відставці, складає 18925,50 грн. (а.с. 12).

10.10.2013 року ОСОБА_1 звернувся до УПФУ в
Московському районі м. Харкова із
заявою про проведення перерахунку
щомісячного довічного грошового
утримання судді в розмірі 82 відсотків
заробітної плати працюючого судді
(суддівської винагороди) відповідно
довідки Апеляційного суду Харківської
області № 220 від 09.10.2013 року.

Однак, відповідачем у проведенні
зазначеного перерахунку було
відмовлено з посиланням на те, що
Законом України «Про судоустрій і
статус суддів» не передбачено
проведення перерахунку щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці, про що позивача повідомлено
листом № 484/П-3 від 08.11.2013 р. (а.с. 7).

Не погодившись з такими діями
відповідача, позивач звернувся до суду
з даним позовом про зобов`язання
здійснити перерахунок довічного
грошового утримання судді на підставі
вищезазначеної довідки Харківського
апеляційного господарського суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з наявності у
позивача права на перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання в розмірі 82% грошового
утримання судді, працюючого на
відповідній посаді, визначеного у
довідці Харківського апеляційного
господарського суду, з 28.05.2013 року, а
також з неправомірності відмови
відповідача у здійсненні перерахунку
пенсії позивачеві.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцію та
законами України.

Згідно зі статтею 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

У відповідності до статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

У частині першій статті 126 Основного
Закону України закріплено положення,
згідно з яким незалежність і
недоторканість суддів гарантується
Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення
незалежності суддів, закріплених у
частині першій статті 126 Конституції
України, є надання їм за рахунок
держави матеріального і соціального
захисту, до яких, зокрема, відноситься і
щомісячне довічне грошове утримання.

При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
передбачених законом гарантій
самостійності судів, незалежності та
правової захищеності суддів.

Правові засади організації судової
влади, загальний порядок забезпечення
діяльності судів та інші питання
судоустрою і статусу суддів
урегульовані Законом України "Про
судоустрій і статус суддів" від 07.07 2010
року.

Гарантії незалежності суддів
закріплені, зокрема, у ч. 4 ст. 47 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", згідно з якою незалежність
судді забезпечується окремим порядком
фінансування та організаційного
забезпечення діяльності судів,
установленим законом, належним
матеріальним та соціальним
забезпеченням судді.

Як встановлено частиною 1 статті 138
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів" судді, який вийшов у відставку,
після досягнення чоловіками віку 62
роки, жінками - пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", виплачується
пенсія на умовах, передбачених статтею
37 Закону України "Про державну службу",
або за його вибором щомісячне довічне
грошове утримання. До досягнення віку,
встановленого першим реченням цієї
частини, право на пенсію за віком або
щомісячне довічне грошове утримання
мають чоловіки 1955 року народження і
старші після досягнення ними такого
віку: 60 років - які народилися по 31
грудня 1952 року; 60 років 6 місяців - які
народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня
1953 року; 61 рік - які народилися з 1 січня
1954 року по 31 грудня 1954 року; 61 рік 6
місяців - які народилися з 1 січня 1955
року по 31 грудня 1955 року.

Частиною 4 статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" (в редакції
згідно з Рішенням Конституційного Суду
України № 3-рп/2013 від 03.06.2013 року)
передбачено, що щомісячне довічне
грошове утримання виплачується судді у
розмірі 80 відсотків грошового
утримання судді, який працює на
відповідній посаді. За кожний повний
рік роботи на посаді судді понад 20
років розмір щомісячного довічного
грошового утримання, збільшується на
два відсотки заробітку, але не більше
ніж 90 відсотків заробітної плати судді,
без обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання.

У разі зміни розміру грошового
утримання діючих суддів
Конституційного Суду України
відповідно здійснюється перерахунок
раніше призначеного щомісячного
довічного грошового утримання.
Перерахунок щомісячного довічного
грошового утримання здійснюється з
усієї суми заробітної плати діючих
суддів Конституційного Суду України з
дня виникнення права на відповідний
перерахунок (ч.4 ст.138 Закону України
"Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до ст. 129 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" суддівська
винагорода складається з посадового
окладу та доплат за вислугу років,
перебування на адміністративній
посаді в суді, науковий ступінь, роботу,
яка передбачає доступ до державної
таємниці.

Таким чином, розмір довічного
грошового утримання безпосередньо
пов'язаний із розміром заробітної
плати суддів відповідних судів.

Як зазначив Конституційний Суд України
у мотивувальній частині рішення від 14
грудня 2011 року № 18-рп/2011, щомісячне
довічне грошове утримання судді є
самостійною гарантією незалежності
судді та складовою його правового
статусу. Правова природа щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці та щомісячного грошового
утримання працюючого судді є
однаковою, а самі ці поняття -
однорідними та взаємопов'язаними.
Щомісячне грошове утримання судді,
який, маючи право на відставку,
продовжує працювати на посаді судді,
встановлюється у зв'язку з виконанням
ним своїх обов'язків щодо здійснення
незалежного, неупередженого та
справедливого правосуддя, а щомісячне
довічне грошове утримання судді у
відставці є належним утриманням цього
судді після припинення виконання ним
своїх професійних обов'язків та
особливою формою його соціального
забезпечення.

Матеріалами справи підтверджено, що
згідно з довідкою Харківського
апеляційного господарського суду №220
від 09.10.2013 року суддівська винагорода,
яка враховується при обчисленні
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці ОСОБА_1 з
01.01.2013 року, складає 18925 грн. 50 коп., у т.ч.
оклад - 12617 грн. 00 коп., щомісячна доплата
за вислугу років 50% - 6308 грн. 50 коп. (а.с.
12).

При цьому, стаж державної служби ОСОБА_1
складає 21 рік.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції в
частині задоволення позову з 28.05.2013
року про обов'язок УПФУ в Московському
районі м. Харкова здійснити ОСОБА_1
перерахунок щомісячного грошового
утримання в розмірі 82% грошового
утримання судді, працюючого на
відповідній посаді, виходячи з розміру
18925 грн. 50 коп., згідно довідки
Харківського апеляційного
господарського суду від 09.10.2013 року за
№ 220, починаючи з 28.05.2013 року до надання
нової довідки про підвищення грошового
утримання працюючого на відповідній
посаді судді.

Щодо тверджень відповідача про те, що
Законом України "Про судоустрій і
статус суддів" проведення перерахунку
довічного грошового утримання судді
передбачено виключно для суддів
Конституційного Суду України, колегією
суддів не беруться до уваги, з огляду на
таке.

Згідно зі ст.3 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" суди
загальної юрисдикції утворюють єдину
систему судів. Єдиним органом
конституційної юрисдикції в Україні є
Конституційний Суд України.

Як встановлено положеннями ч.4 ст. 17
вказаного Закону, єдність системи
судів загальної юрисдикції
забезпечується, зокрема: єдиними
засадами організації та діяльності
судів; єдиним статусом суддів; єдиним
порядком організаційного забезпечення
діяльності судів; фінансуванням судів
виключно з Державного бюджету України.

Статтею 51 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" визначено,
що суддею є громадянин України, який
відповідно до Конституції України (
254к/%-ВР ) та цього Закону призначений чи
обраний суддею, займає штатну
суддівську посаду в одному з судів
України і здійснює правосуддя на
професійній основі. Судді в Україні
мають єдиний статус незалежно від
місця суду в системі судів загальної
юрисдикції чи адміністративної посади,
яку суддя обіймає в суді.

Згідно ч.5 ст.109 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" за суддею,
звільненим за його заявою, про
відставку, зберігається звання судді
га гарантії недоторканності,
встановлені для судді до його виходу у
відставку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судді, що працюють або
працювали у системі судів загальної
юрисдикції, не повинні ставитись у менш
вигідне становище в питаннях
пенсійного забезпечення, а саме
нарахування та виплати довічного
грошового утримання судді у відставці,
порівняно із суддями Конституційного
Суду України.

Відповідно до п. 2.2 Рішення
Конституційного Суду України № 3-рп/2013
від 03.06.2013 року у справі за
конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
окремих положень статті 2, абзацу
другого пункту 2 розділу II "Прикінцеві
та перехідні положення" Закону України
"Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи", статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" (справа
щодо змін умов виплати пенсій і
щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці),
визначені Конституцією та законами
України гарантії незалежності суддів є
невід'ємним елементом їх статусу,
поширюються на всіх суддів України та є
необхідною умовою здійснення
правосуддя неупередженим,
безстороннім і справедливим судом.
Такими гарантіями є надання їм за
рахунок держави матеріального
забезпечення (суддівська винагорода,
пенсія, щомісячне довічне грошове
утримання тощо) та надання їм у
майбутньому статусу судді у відставці.
Право судді у відставці на пенсійне або
щомісячне довічне грошове утримання є
гарантією належного здійснення
правосуддя і незалежності працюючих
суддів та дає підстави висувати до
суддів високі вимоги, зберігати довіру
до їх компетентності і
неупередженості. Щомісячне довічне
грошове утримання судді спрямоване на
забезпечення гідного його статусу
життєвого рівня, оскільки суддя
обмежений у праві заробляти додаткові
матеріальні блага, зокрема обіймати
будь-які інші оплачувані посади,
виконувати іншу оплачувану роботу.
Конституційний принцип незалежності
суддів означає, в тому числі,
конституційно обумовлений імператив
охорони матеріального забезпечення
суддів від його скасування чи зниження
досягнутого рівня без відповідної
компенсації як гарантію недопущення
впливу або втручання у здійснення
правосуддя.

Таким чином, конституційний статус
судді передбачає достатнє матеріальне
забезпечення судді як під час
здійснення ним своїх повноважень
(суддівська винагорода), так і в
майбутньому у зв'язку з досягненням
пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок
припинення повноважень і набуття
статусу судді у відставці (щомісячне
довічне грошове утримання). Статус
судді та його елементи, зокрема
матеріальне забезпечення судді після
припинення його повноважень, є не
особистим привілеєм, а засобом
забезпечення незалежності працюючих
суддів і надається для гарантування
верховенства права та в інтересах осіб,
які звертаються до суду та очікують
неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням
Європейської хартії про закон "Про
статус суддів" від 10 липня 1998 року, за
якими рівень винагороди суддям за
виконання ними своїх професійних
обов'язків має бути таким, щоб
захистити їх від тиску, що може
спричинити вплив на їхні рішення або
взагалі поведінку суддів і таким чином
вплинути на їхню незалежність та
неупередженість (пункт 6.1); статус
забезпечує судді, який досяг
передбаченого законом віку для виходу
у відставку із посади судді і який
здійснював повноваження судді
протягом певного строку, право на
отримання виплат, рівень яких має бути
якомога ближчим до рівня його
останньої заробітної плати на посаді
судді (пункт 6.4).

Як зазначається в Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам щодо суддів:
незалежність, ефективність та
обов'язки від 17 листопада 2010 року N (2010)12,
"оплата праці суддів повинна
відповідати їх професії та виконуваним
обов'язкам, а також бути достатньою, щоб
захистити їх від дії стимулів, через
які можна впливати на їхні рішення.
Мають існувати гарантії збереження
належної оплати праці на випадок
хвороби, відпустки по догляду за
дитиною, а також гарантії виплат у
зв'язку з виходом на пенсію, які мають
відповідати попередньому рівню оплати
їх праці" (пункт 54).

У п.7. Рішення № 3-рп/2013 від 03.06.2013 року
Конституційний Суд України вказав, що
Закон N 3668, поширюючи дію положень
абзацу другого пункту 2 розділу II
"Прикінцеві та перехідні положення", як
вбачається з їх змісту, на
правовідносини щодо виплати суддям
пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання), залишив
незмінним зміст права на пенсію та
щомісячне довічне грошове утримання
суддів, але звузив обсяг цього права та
встановив обмеження в перерахунках
передбачених законами України пенсій
та щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці, чим
знизив досягнутий рівень гарантій
незалежності суддів. Таким чином,
зазначені положення Закону N 3668 в
частині поширення їх дії на Закон N 2453
стосовно виплати пенсії (щомісячного
довічного грошового утримання) суддів
у відставці суперечать вимогам частини
першої статті 126 Конституції України.

У зв'язку з чим, дія абзацу другого
пункту 2 розділу II "Прикінцеві та
перехідні положення" Закону N 3668 не
поширюється на правовідносини щодо
виплати суддям пенсії (щомісячного
довічного грошового утримання) (п.8
Рішення).

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про наявність у
позивача права на перерахунок
довічного грошового утримання судді у
відставці у розмірі, встановленому ч.3
ст.138 Закону України "Про судоустрій і
статус суддів".

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не доведено
правомірності прийнятого рішення про
відмову у перерахунку довічного
грошового утримання судді у відставці
ОСОБА_1 згідно ст.138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів", виходячи з
розміру суддівської винагороди,
визначеного у довідці Харківського
апеляційного господарського суду від
09.10.2013 року № 220.

За таких обставин, позовні вимоги
ОСОБА_1 про зобов`язання здійснити
перерахунок довічного грошового
утримання з 28.05.2013 року та провести
відповідні виплати є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Отже, колегія суддів підтверджує, що
при прийнятті судового рішення у
справі суд першої інстанції дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 160, 167, 195, 197, п.1 ч.1
ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова -
задовольнити частково.

Постанову Московського районного суду
м. Харкова від 18.12.2013р. по справі №
643/19582/13-а скасувати в частині
задоволення позову ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова про
зобов'язання здійснити перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці відповідно
до ч.3 ст.138 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» у зв'язку з
новими умовами оплати праці суддів, та
провести відповідні виплати, за період
з 01.01.2012 року по 27.05.2013 року.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова про
зобов'язання здійснити перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці відповідно
до ч.3 ст.138 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» у зв'язку з
новими умовами оплати праці суддів, та
провести відповідні виплати, за період
з 01.01.2012 року по 27.05.2013 року - залишити
без розгляду.

В іншій частині постанову Московського
районного суду м. Харкова від 18.12.2013р.
по справі № 643/19582/13-а - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Перцова
Т.С.Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П.
Русанова В.Б.