Справа № 2а/1570/10408/2011
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 р.м.ОдесаСправа №
2а/1570/10408/2011

Категорія: 8.2.8 Головуючий в 1 інстанції:
Білостоцький О. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: судді доповідача -
головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 12
червня 2012 року у справі за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Малиновському
районі м. Одеси Одеської області
Державної податкової служби про
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2011 року ОСОБА_1 звернувся з
вищевказаним адміністративним
позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначалось, що оскаржуване податкове
повідомлення-рішення було винесено на
підставі хибних висновків акту
відповідача № 1373/17-01/НОМЕР_1 від 06.05.2011
року «Про результати позапланової
виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2008 року по 31.03.2011 року» щодо
порушення позивачем вимог ст.ст. 13, 14
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян» у
вигляді здійснення діяльності з
продажу товарів не на ринку та без
сплати ринкового збору, що не дозволяє
знаходитись на системи оподаткування
шляхом сплати фіксованого податку, у
зв'язку з чим ФОП ОСОБА_1 повинен
сплатити податок з доходів фізичних
осіб на загальних підставах.

Позивач уважав, що він правомірно
знаходився на системі оподаткування
шляхом сплати фіксованого податку за
час здійснення ним підприємницької
діяльності. Ним був придбаний патент,
згідно якого він здійснював
торговельну діяльність та сплачував
фіксований податок.

Крім того, позивач зазначив, що
податковим органом неправомірно було
нараховано йому суму податку з доходів
фізичних осіб, виходячи із сукупного
чистого доходу за період з 01.04.2008 року
по 31.03.2011 року без урахування витрат,
понесених позивачем за вказаний
період. Також, на думку позивача,
документальна позапланова виїзна
перевірка його підприємницької
діяльності взагалі була проведена за
відсутності підстав, передбачених
Податковим кодексом України для
проведення таких перевірок.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 12 червня 2012
року в задоволенні адміністративного
позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою
суду ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що
рішення судом першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
у зв'язку з чим просить його скасувати
та ухвалити нову постанову, якою
адміністративний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про
наявність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що
ФОП ОСОБА_1 зареєстрований 26.07.2001 року
виконавчим комітетом Одеської міської
ради та знаходиться на обліку
платників податків у ДПІ у
Малиновському районі м. Одеси.

31.03.2011 року на адресу ДПІ у
Малиновському районі м. Одеси надійшла
вимога прокурора Малиновського району
м. Одеси від 31.03.2011 року № 16-1556-11 про
проведення у строк до 12.04.2011 року
перевірки приватних підприємців, які
здійснюють свою підприємницьку
діяльність на ринку з торгівлі
автозапчастинами «На Середній»,
розташованому за адресою: АДРЕСА_1,
зокрема ФОП ОСОБА_1

На виконання зазначеної вимоги, ДПІ у
Малиновському районі м. Одеси був
виданий наказ № 585 від 05.04.2011 року про
проведення фактичної перевірки ФОП
ОСОБА_1

06.04.2011 року на підставі вищезазначеного
наказу та направлення на перевірку № 436
від 05.04.2011 року фахівцями ДПІ у
Малиновському районі м. Одеси було
проведено фактичну перевірку
підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1,
за результатами якого складений акт
про результати фактичної перевірки від
06.04.2011 року № 21/17-01.

З 22.04.2011 року по 29.04.2011 року, на виконання
вимоги прокурора Малиновського району
м. Одеси та на підставі пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78
Податкового кодексу України,
відповідно до направлення на перевірку
від 22.04.2011 року № 519, наказу від 22.04.2011
року № 773, державними податковими
інспекторами відділу
контрольно-перевірочної роботи
управління оподаткування фізичних
осіб ДПІ у Малиновському районі м.
Одеси Ізбаш Ю.С. та Гурським А.П. було
проведено позапланову виїзну
перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2008 року по 31.03.2011 року.

За результатами перевірки було
складено акт перевірки № 1373/17-01/НОМЕР_1
від 06.05.2011 року, у висновках якого
зазначено про порушення позивачем
ст.ст. 13, 14 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян», пп. 4.2.8 п. 4.2 ст. 4, п. 1 ст. 7, пп.
9.12.1 п. 9.12 ст. 9, п. 22.10 ст. 22 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»,
у зв'язку з чим за правилами ст.ст. 13, 14
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з
громадян»донараховано податок з
доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності у сумі 20
025,00 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки
ДПІ у Малиновському районі м. Одеси
винесено податкове
повідомлення-рішення № від 26.05.2011
року, яким ФОП ОСОБА_1 визначено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності у сумі: 20
025,00 грн. - основного платежу та 1,00 грн. -
штрафних санкцій.

Вказані обставини сторонами не
заперечуються, підтверджуються
матеріалами справи, а отже є
встановленими.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що висновок податкового органу в
акті перевірки № 1373/17-01/НОМЕР_1 від
06.05.2011 року про порушення позивачем
ст.ст. 13, 14 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян», пп. 4.2.8 п. 4.2 ст. 4, п. 1 ст. 7, пп.
9.12.1 п. 9.12 ст. 9, п. 22.10 ст. 22 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб» є
обґрунтованим, у зв'язку з чим,
відповідно до ст.ст. 13,14 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» та ст.
13 Інструкції про оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю,
затвердженої наказом Головної
державної податкової інспекції
України від 21.04.1993 року №12 правомірно
донараховано податок з доходів
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності у сумі 20025,00
грн.

Зокрема, погоджуючись із висновком
податкового органу щодо порушення
позивачем приписів ст.ст. 13, 14 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян», пп. 4.2.8
п. 4.2 ст. 4, п. 1 ст. 7, пп. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9, п. 22.10
ст. 22 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» суд першої
інстанції виходив із наступних
мотивів.

Відповідно ст. 11 Закону України "Про
систему оподаткування" від 25.06.1991 року
№ 1251-ХІІ, чинного на момент виникнення
спірних правовідносин, платники
податків і зборів (обов'язкових
платежів) відповідно до законів
України несуть відповідальність за
правильність обчислення, своєчасність
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів) і додержання законів про
оподаткування.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 14 розділу IV
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»№
13-92 від 26.12.1992 року (далі Декрет КМУ №
13-92), що діяв на момент виникнення
спірних правовідносин, громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи, мають
право самостійно обрати спосіб
оподаткування доходів, одержаних від
цієї діяльності, за фіксованим
розміром податку (далі - фіксований
податок) шляхом придбання патенту за
умови, якщо, зокрема, громадянин
здійснює підприємницьку діяльність з
продажу товарів і надання супутніх
такому продажу послуг на ринках та є
платником ринкового збору згідно з
законодавством. Доходи такого
громадянина, одержані від здійснення
інших видів підприємницької
діяльності, оподатковуються у
загальному порядку.

Отже, платником фіксованого податку
може бути громадянин, яким при
здійсненні підприємницької діяльності
дотримано усіх наведених вище вимог у
сукупності, а саме: придбання патенту,
здійснення підприємницької діяльності
з продажу товарів і надання супутніх
такому продажу послуг на ринках, сплата
ринкового збору.

З 01.01.2011 року вступив в дію Податковий
кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VІ,
відповідно до якого сплату ринкового
збору не передбачено. У зв'язку з чим
Законом України «Про внесення змін до
Бюджетного кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України» від
23.12.2010 року № 2856-VІ до п. 1 ст. 14 Декрету
КМУ № 13-92 було внесено зміни, а саме: в
абзаці дев'ятому слова «та є платником
ринкового збору згідно з
законодавством» виключено.

Таким чином, починаючи з 01.01.2011 року
необхідними умовами для сплати
фіксованого податку залишилися
придбання патенту та здійснення
підприємницької діяльності з продажу
товарів і надання супутніх такому
продажу послуг на ринках.

В ході судового розгляду судом першої
інстанції встановлено, що позивач в
період з 27.11.2006 року по 31.03.2011 року
здійснював підприємницьку діяльність
шляхом придбання патентів про сплату
фіксованого прибуткового податку з
громадян за видом діяльності -
роздрібна торгівля, місце здійснення
підприємницької діяльності -ринки м.
Одеси.

Водночас, позивач здійснював
підприємницьку діяльність у вигляді
оптової та роздрібної торгівлі
запасними частинами та агрегатами до
автомобілів, а також супутніми
товарами до автомобільної техніки у
торгівельному павільйоні на території
відкритого акціонерного товариства
«АТП-15106» за адресою: м. Одеса, вулиця
Середня, 48, на підставі договорів
оренди торгівельних місць, укладених з
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
згідно яких, позивач як орендар,
орендує торгівельні місця на авторинку
«На Середній» у орендодавця (ФОП
ОСОБА_4.), який в свою чергу діє на
підставі договорів з ВАТ «АТП-15106».

Разом із тим, суд першої інстанції,
дослідивши лист Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради №
1412/01-20 від 18.04.2012 року, в якому зазначено,
що розпорядженням Малиновської
районної адміністрації № 99/01-06 від
30.01.2006 року лише затверджено проект
будівництва торгівельних павільйонів
по вул. Середній, 48, але зазначені
об'єкти введенні в експлуатацію не
були; лист Управлінням розвитку
споживчого ринку та захисту прав
споживачів Одеської міської ради № 2/919
від 09.04.2011 року, згідно якого документи
дозвільного характеру на ринок «На
Середній»та суб'єктам господарювання
для здійснення на території ринку
діяльності не видавались; лист
публічного акціонерного товариства
«АТП-15106» (правонаступника ВАТ
«АТП-15106»), згідно якого дозвільні
документи на проведення торгівельної
діяльності на території підприємства
відсутні, дійшов до висновку, що
територія, на якій здійснював
підприємницьку діяльність позивач,
статусу ринку не має, а відтак при
здійсненні зазначеної підприємницької
діяльності позивач не мав правових
підстав для її оподаткування за
фіксованим розміром податку.

При цьому апелянт вищенаведені
обставини не спростував.

Колегія суддів погоджується із
вказаним висновком суду першої
інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до приписів ст. 4
Декрету «Про місцеві податки і збори»
№ 56-93 від 20.05.1993 року ринковий збір - це
плата за торгові місця на ринках і в
павільйонах, на критих та відкритих
столах, майданчиках для торгівлі з
автомашин, візків, мотоциклів, ручних
візків, що справляється з юридичних
осіб і громадян, які реалізують
сільськогосподарську і промислову
продукцію та інші товари. Ринковий збір
справляється за кожний день торгівлі.
Його граничний розмір не повинен
перевищувати 20 відсотків мінімальної
заробітної плати для громадян і трьох
мінімальних заробітних плат для
юридичних осіб залежно від ринку, його
територіального розміщення та виду
продукції (товару). Ринковий збір
справляється працівниками ринку до
початку реалізації продукції.

Наказом Міністерства економіки та з
питань європейської інтеграції
України, Міністерства внутрішніх справ
України, Державної податкової
адміністрації України, Державного
комітету стандартизації, метрології та
сертифікації України № 57/188/84/105 від
26.02.2002 року затверджено Правила
торгівлі на ринках, які визначають
вимоги щодо функціонування створених в
установленому порядку ринків усіх форм
власності, організації оптового та
роздрібного продажу на них
сільгосппродуктів, продовольчих і
непродовольчих товарів, худоби, тварин,
кормів тощо, надання послуг, додержання
ветеринарних, санітарних,
протипожежних вимог і правил безпеки
праці на ринках, прав споживачів і
вимог податкового законодавства (далі -
Правила).

Згідно п.2 Правил ринок - це суб'єкт
господарювання, створений на
відведеній за рішенням місцевого
органу виконавчої влади чи органу
місцевого самоврядування земельній
ділянці і зареєстрований в
установленому порядку,
функціональними обов'язками якого є
надання послуг та створення для
продавців і покупців належних умов у
процесі купівлі-продажу товарів за
цінами, що складаються залежно від
попиту і пропозицій (далі - ринок).

Пунктом 4 Правил встановлено, що
торгівлю на ринках можуть здійснювати
фізичні особи - громадяни України,
іноземні громадяни, особи без
громадянства, суб'єкти підприємницької
діяльності, а також юридичні особи
незалежно від форм власності (далі -
продавці).

Згідно п. 23 Правил продавці на ринках
зобов'язані сплатити ринковий збір до
початку торгівлі.

Відповідно до п. 2 Указу Президента
України «Про впорядкування механізму
сплати ринкового збору» від 28.06.1999 року
№ 761/99 платниками ринкового збору є
юридичні особи усіх форм власності, їх
філіали, відділення, представництва та
інші відокремлені підрозділи, а також
фізичні особи.

Водночас, статтею 51 ЦК України
визначено, щодо підприємницької
діяльності фізичних осіб
застосовуються нормативно-правові
акти, що регулюють підприємницьку
діяльність юридичних осіб, якщо інше не
встановлено законом або не випливає із
суті відносин.

Урахувавши вищенаведене, колегія
суддів вважає, що оподаткування
підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1
у перевіряемому періоді з продажу
товарів у торгівельних місцях на
території ПАТ «АТП-15106» за адресою: м.
Одеса, вул. Середня, 48, що не має статусу
ринку та без сплати позивачем
ринкового збору, повинно проводитись
згідно Декрету КМУ № 13-92 за загальними
правилами, а позивач при здійсненні
цієї підприємницької діяльності не мав
правових підстав для її оподаткування
за фіксованим розміром податку.

Водночас, висновок суду першої
інстанції з того приводу, що податковий
орган під час проведення перевірки,
визначивши необхідність оподаткування
доходів позивача за період з 01.04.2008 року
по 31.03.2011 року згідно вимог Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» у
загальному порядку, правильно визначив
об'єкт оподаткування, виходячи лише з
декларацій про доходи, одержаних
позивачем за перевіряємий період, в
яких був визначений лише його валовий
дохід без урахування витрат, понесених
позивачем на придбання запасних частин
та агрегатів до автомобілів, а також
супутніх товарів до автомобільної
техніки, торгівлю якими він здійснював
є не правильним з огляду на наступне.

Відповідно п.п. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» від 22.05.2003 року № 889-IV
(далі Закон України № 889-IV)
оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою від продажу нею
товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Пунктом 22.10 статті 22 Прикінцевих
положень Закону України № 889-IV
встановлено, що до набрання чинності
спеціальним законом з питань
оподаткування фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької дальності, діє розділ
IV Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
який застосовується з урахуванням
положень п. 9.12 ст. 9 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб».

Відповідно до пп. 4.2.8 п. 4.2 Закону
України № 889-IV до складу загального
місячного оподатковуваного доходу
включаються, зокрема, оподатковуваний
дохід (прибуток), не включений до
розрахунку загальних оподатковуваних
доходів попередніх податкових
періодів та самостійно виявлений у
звітному періоді платником податку або
нарахований податковим органом згідно
із законом.

Пунктом 7.1 ст.7 Закону України № 889-IV
визначено, що ставка податку становить
15 відсотків від об'єкта оподаткування.

Згідно до пп. а) п. 19.1. ст. 19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» платники податку
зобов'язані: вести облік доходів і
витрат у обсягах, достатніх для
визначення суми загального річного
оподатковуваного доходу, у разі коли
такий платник податку зобов'язаний цим
Законом подавати декларацію або має
право на таке подання з метою
повернення надміру сплачених податків,
у тому числі при застосуванні права на
податковий кредит.

Відповідно до частини 2 статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
"Про прибутковий податок з громадян", за
правилами розділу IV якого підлягали
оподаткуванню доходи позивача,
отримані від зайняття підприємницькою
діяльністю з 01.07.2003 року по 31.03.2005 рік
(період, за який була здійснена
перевірка контролюючим органом),
оподатковуваним доходом вважається
чистий доход, тобто різниця між валовим
доходом (виручки у грошовій та
натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
(частина 3 цієї статті).

Таким чином, при визначені
оподаткованого доходу, нарахування
витрат за нормами діючого
законодавства України здійснюється
виключно у разі відсутності можливості
їх документального підтвердження.

Норми витрат, що враховуються при
оподаткуванні доходів громадян, які
займаються підприємницькою діяльністю
без створення юридичної особи,
затверджені ГДПІ України від 18.01.93 N 36-32
та викладені в додатку N 6 до Інструкції
про оподаткування доходів фізичних
осіб від зайняття підприємницькою
діяльністю, затвердженої наказом ГДПІ
України від 21.04.93 N 12 (з наступними
змінами і доповненнями),
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 09.06.93 за N 64, про що є пряме
застереження в абзаці 2 пункту 13 цієї
Інструкції.

Згідно додатка N 7 "Про склад валових
витрат виробництва (обігу), що
виключаються з валового доходу
платників податку - фізичних осіб" до
названої Інструкції положення статті 5
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" застосовуються в
частині підтвердження первинними
документами витрачених сум згідно із
операціями (які відповідають переліку
статті 5), за результатами або за участю
яких у податковому періоді (у звітному
кварталі) безпосередньо отриманий
дохід.

До декларації про доходи, одержані за
звітний період, включаються тільки
прямі валові витрати і суми
амортизаційних відрахувань, що
відповідають фактичній сумі
отриманого в цьому періоді валового
доходу в будь-якій формі від
визначеного виду діяльності та
підтверджені документально. Виключно
факт одержання доходу може бути
підставою для включення до валових
витрат звітного періоду не всіх підряд
видатків, а тільки тієї їх частини, яка
прямо цьому доходу відповідає.

Системний аналіз наведених правових
норм свідчить про те, що при визначенні
сукупного чистого доходу, як об'єкту
оподаткування, до розрахунку
приймаються фактично отримана у
звітному періоді фізичною особою -
суб'єктом підприємницької діяльності
сума валового доходу та фактично
витрачена у зв'язку з отриманням цього
доходу сума витрат.

Аналогічну правову позицію висловив
Вищий адміністративний суд України в
ухвалі від 18.01.2007 "Про визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень".

Як свідчать матеріали справи,
підставою для визначення позивачу суми
податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб згідно спірного
податкового повідомлення-рішення
слугував висновок контролюючого
органу, викладений в акті перевірки,
який ґрунтувався про доходи, одержані
за спірний період форми № 1, які
надавались позивачем до податкового
органу ( а.с. 141-163).

При цьому апеляційним судом
встановлено, що відповідачем було
прийнято спірне рішення, у зв'язку з
ненаданням первинних документів, які
підтверджують витрати позивача за
спірний період та проведено
нарахування із застосуванням
показників позивача стосовно валових
доходів, за нормами витрат,
встановлених у додатку N 6 до Інструкції
про прибутковий податок з громадян.

Проте, наявність у справі доказів,
зокрема, накладних позивача, які
свідчать про його прямі витрати у
спірний період (а.с.43-95,т.1), свідчить про
помилковість висновків суду першої
інстанції, який погодився із
відповідним методом податкового
органу щодо нарахування об'єкта
оподаткування.

Так, згідно з частиною 3 статті 163 КАС
України у постанові суду першої
інстанції зазначаються встановлені
судом обставин із посиланням на докази,
а також мотиви неврахування окремих
доказів.

Колегія суддів зазначає, що вказані
докази залучені судом першої інстанції
до матеріалів справи.

Вирішуючи спірне питання, в порушення
приписів ст.86 КАС України, суд не дав їм
належну оцінку та не висловив позицію
щодо мотивів їх не врахування.

Отже, докази, надані позивачем на
обґрунтування протилежного,
підлягають дослідженню в судовому
засіданні з дотриманням вимог про їх
належність і допустимість та мають
бути оцінені судом відповідно до вимог
статті 86 КАС.

Статтею 69 КАС України передбачено, що
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі.

Вирішуючи питання щодо допустимості та
належності вказаних доказів, колегія
судів виходить із такого, що
вищезазначені накладні містять всі
необхідні реквізити, необхідні для
визначення витрат при здійсненні
господарської діяльності позивача та
пов'язаність вказаних витрат із його
господарською діяльністю, з огляду на
те, що господарські операції, зазначені
у вищенаведених накладних, за своєю
суттю і характером діяльності
підпадають під такий вид діяльності, як
торгівля автозапчастинами.

Відповідно до ст. 138 КАС України
предметом доказування є обставини,
якими обґрунтовуються позовні вимоги
чи заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропущення строку для звернення до
суду тощо) та які належить встановити
при ухваленні судового рішення у
справі.

Отже, висновок перевіряючих, з яким
погодився суд першої інстанції, про
відсутність документального
підтвердження витрат та необхідність
застосування для розрахунку чистого
доходу позивача при проведенні
остаточних розрахунків за нормами у
відсотках до валового доходу,
наведеними в додатку № 6 до 13
Інструкції про оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю,
затвердженої наказом Головної
державної податкової інспекції
України від 21.04.1993 року №12 є
неправильним, внаслідок чого є
ґрунтовним доводи позивача в частині
неправомірного нарахування
відповідачем податкових зобов'язань.

При цьому є не вірним висновок суду
першої інстанції про необхідність
застосування до спірних правовідносин
приписів пп. а п. 19.1. ст. 19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» щодо зобов'язання
платника податку вести облік доходів і
витрат у обсягах, достатніх для
визначення суми загального річного
оподатковуваного доходу, оскільки
порушення приписів вказаної статті (не
ведення позивачем обліку витрат у
обсягах, достатніх для визначення суми
загального річного оподатковуваного
доходу ) тягне за собою самостійну
відповідальність, передбачену ст. 164-1
КпАП України.

Надаючи оцінку правомірності дій та
рішень органів владних повноважень,
суд керується критеріями, закріпленими
у ст.2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури,
встановлюючи при цьому чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла до висновку, що
розрахунок податкового органу розміру
донарахованого податку не ґрунтується
на законі, що свідчить про
протиправність оскаржуваного
податкового повідомлення рішення.

Суд першої інстанції наведеного не
врахував та помилково дійшов до
висновку, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1
є не обґрунтованими та такими, які не
підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при вирішенні справи
порушено норми матеріального права
тому, керуючись п. 4 ч.1 ст. 202 КАС України,
постанова суду першої інстанції
підлягає скасуванню з прийняттям нової
постанови, якою задовольнити
адміністративний позов.

Керуючись ст. ст. 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст.
202, ч. 2 ст. 205, ст. 207, ч. 5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити,
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 12 червня 2012
року у справі № 1570/10408/2011 - скасувати.

Ухвалити у справі нову постанову, якою
позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Малиновському районі м. Одеси №
від 26 травня 2011 року про визначення
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб в сумі: 20025,00 грн. -
основного платежу та 1,00 грн. - штрафних
санкцій.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.І. Шляхтицький

Суддя:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян