Справа № 2-а-757/12429/13
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Горкава В.Ю.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів
Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Правління Пенсійного фонду
України, Управління Пенсійного фонду
України в м. Херсоні про визнання
протиправною бездіяльності,
зобов'язання відновити виплату пенсії,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
постанову Печерського районного суду
м. Києва від 26 червня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом, в
якому просила визнати протиправною
бездіяльність Правління Пенсійного
фонду України щодо передачі
уповноваженому територіальному органу
його заяви про прийняття рішення про
відновлення виплати пенсії за віком за
межами України, зобов'язати Правління
Пенсійного фонду України та Управління
Пенсійного фонду України в м. Херсоні
відновити з 07.10.2009 року виплату їй
пенсії.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 26 червня 2013 року позовні
вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду,
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає залишенню
без задоволення, а постанова суду - без
змін з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні вимог до
Правління Пенсійного фонду України,
суд першої інстанції дійшов висновку,
що останнім надана позивачу відповідь
у відповідності до положень чинного
законодавства. Водночас, вимоги
позивача, заявлені до Управління
Пенсійного фонду України в м. Херсоні, є
безпідставними, позаяк за відновленням
пенсії вона до останнього належним
чином не зверталася.

З таким висновком суду не можна не
погодитися.

Як зазначає ОСОБА_2 в адміністративному
позові, вона з 1980 року отримувала
пенсію за віком на пільгових умовах (до
досягнення загального пенсійного
віку), виплата якої припинена у зв'язку
з від'їздом на постійне проживання до
Держави Ізраїль у липні 1990 року.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач зверталася до Пенсійного фонду
України із заявою про відновлення
виплати їй пенсії у зв'язку з
прийняттям Конституційним судом
України рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009
року, яким визнано недійсними
положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого
речення ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Однак, листом Департаменту пенсійного
забезпечення Пенсійного фонду України
від 04.03.2013 року №2842/Н-11 позивачу було
повідомлено, що вказане рішення
Конституційного суду України
поширюється на осіб, які виїхали на
постійне місце проживання за кордон
після 07.10.2009 року.

Не погоджуючись із діями Пенсійного
фонду України, позивач звернулася у
суд.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, висновкам суду першої
інстанції та доводам апеляційної
скарги, колегія суддів зважає на
наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

За правилами другого речення статті 51
цього ж Закону під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Наведені правові норми статей 49 та 51
вказаного Закону визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційним), згідно з рішенням
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року № 25-рп/2009.

У своєму рішенні Конституційний Суд
зазначив, що оспорюваними нормами
Закону конституційне право на
соціальний захист поставлене в
залежність від факту укладення
Україною з відповідною державою
міжнародного договору з питань
пенсійного забезпечення. Таким чином
держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору.

Згідно з частиною другою статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, з 07.10.2009 року відсутні
норми, які унеможливлювали виплату
пенсії громадянам України, які
проживають за кордоном. Твердження
Пенсійного фонду України про те, що
рішення Конституційного Суду не
поширюється на осіб, які виїхали за
кордон до набрання ним чинності є
безпідставними, оскільки зводяться до
збереження дії правил, закріплених у
статтях 49 та 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» по відношенню до окремих
осіб попри те, що названі правові норми
втратили чинність, що суперечить
вищенаведеному імперативному правилу
статті 152 Конституції України.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що
згідно з положеннями статті 8 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» право
на отримання пенсій та соціальних
послуг із солідарної системи мають
громадяни України, які застраховані
згідно із цим Законом та досягли
встановленого цим Законом пенсійного
віку чи визнані інвалідами в
установленому законодавством порядку
і мають необхідний для призначення
відповідного виду пенсії страховий
стаж, а в разі смерті цих осіб - члени
їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього
Закону, та інші особи, передбачені цим
Законом; особи, яким до дня набрання
чинності цим Законом була призначена
пенсія відповідно до Закону України
«Про пенсійне забезпечення» (крім
соціальних пенсій) або була призначена
пенсія (щомісячне довічне грошове
утримання) за іншими законодавчими
актами, але вони мали право на
призначення пенсії за Законом України
"Про пенсійне забезпечення" - за умови,
якщо вони не отримують пенсію
(щомісячне довічне грошове утримання) з
інших джерел, а також у випадках,
передбачених цим Законом, - члени їхніх
сімей. Частиною 4 зазначеної правової
норми передбачено, що іноземці та особи
без громадянства, які перебувають в
Україні на законних підставах, мають
право на отримання пенсійних виплат і
соціальних послуг із системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування нарівні з
громадянами України на умовах та в
порядку, передбачених цим Законом, якщо
інше не передбачено міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» громадяни
України мають право на державне
пенсійне забезпечення за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника та в інших випадках,
передбачених цим Законом. Іноземці та
особи без громадянства, які проживають
в Україні, мають право на пенсію
нарівні з громадянами України на
умовах, передбачених законодавством
або міждержавними угодами.

Враховуючи приведені норми, право на
отримання пенсії мають громадяни
України, а також іноземці та особи без
громадянства, які проживають в Україні.

Оскільки позивач з 1990 року не проживає
на території України, визначальним для
правильного вирішення цієї справи є
наявність у неї громадянства України.

Відповідно до Закону України «Про
громадянство» громадянами України є:
усі громадяни колишнього СРСР, які на
момент проголошення незалежності
України (24 серпня 1991 року) постійно
проживали на території України; особи,
незалежно від раси, кольору шкіри,
політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, мовних чи
інших ознак, які на момент набрання
чинності Законом України «Про
громадянство України» (13 листопада 1991
року) проживали в Україні і не були
громадянами інших держав; особи, які
прибули в Україну на постійне
проживання після 13 листопада 1991 року і
яким у паспорті громадянина колишнього
СРСР зразка 1974 року органами
внутрішніх справ України внесено напис
"громадянин України", та діти таких
осіб, які прибули разом із батьками в
Україну і на момент прибуття в Україну
не досягли повноліття, якщо зазначені
особи подали заяви про оформлення
належності до громадянства України;
особи, які набули громадянство України
відповідно до законів України та
міжнародних договорів України.

У матеріалах справи відсутні докази
набуття позивачем громадянства
України, а оскільки встановлено, що
станом на 24 серпня 1991 року позивач
постійно не проживала на території
України - немає підстав вважати її
громадянином України.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо того, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Печерського районного суду
м. Києва від 26 червня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення, є остаточною та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

.

Головуючий суддя
Глущенко Я.Б.

Судді:
Пилипенко О.Є.

Романчук О.М