Справа № 820/12026/13-а
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харківський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,
суддів - Мельникова Р.В., Білової О.В.
при секретарі судового засідання -
за участю: позивача - ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2,
перекладача - ОСОБА_3, представника
відповідача та третьої особи -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові в приміщенні
Харківського окружного
адміністративного суду
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, громадянка Іраку, ОСОБА_1
звернулася до Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України, третя
особа - Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області, в якому просить
суд скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 17.09.2013
року № 578-13 та зобов'язати Державну
міграційну службу України переглянути
рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що вона разом з родиною
втекла з Іраку до Сирії через
переслідування за релігійною ознакою з
боку мусульман-шиїтів, оскільки родина
позивача та вона сама є
мусульманами-сунітами. Зокрема,
позивач вказала, що у 2004 році через
релігійне переслідування був вбитий її
дядько, її двоюрідного брата було
викрадено, до неї додому приходили
невідомі люди та погрожували її родині.
У Сирії позивач була визнана біженцем
Управлінням Верховного комісара ООН у
справах біженців. Однак, через початок
громадянської війни у Сирії вона
покинула країну. 27.04.2012 року приїхала в
Україну до міста Харкова, оскільки її
чоловік, ОСОБА_6, навчається у
Харківському національному
університеті радіоелектроніки. На
території України позивач народила
дитину, яка є громадянином України.
Оскільки на даний час в Сирії склалася
ситуація загальнопоширеного
насильства, позивач не може туди
повернутися внаслідок загрози її
життю, безпеці та свободі. До Іраку вона
також не може повернутися, оскільки там
позивач буде зазнавати переслідувань
через її релігійні переконання та
через загрозу її життю, безпеці та
свободі. 18.04.2013 року позивач звернулася
до Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. 17 жовтня
2013 року позивачем отримано
повідомлення від Головного управління
Державної міграційної служби України у
Харківській області від 02.10.2013р. №280,
згідно якого позивачу було відмовлено
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту на
підставі рішення Державної
міграційної служби України від 17
вересня 2013 року № 578-13. Вказане рішення
позивач вважає незаконним,
необґрунтованим та таким, що порушує її
права та законні інтереси.

Відповідач Державної міграційної
служби України проти позовних вимог
заперечував.

Від представника Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області Борисенко В.А. до
суду надійшло письмові заперечення, в
яких представник зазначив, що
позивачем при подачі заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, не було
надано до органу міграційної служби
жодних доказів, які б підтверджували
наявність переслідування або утисків
щодо неї, які відповідали вимогам п.1 чи
13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біжанців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", а також ст.1
Женевскої Конвенції про статус біженця
1951 року. Також зазначив, представник, що
під час співбесіди заявниця надавала
суперечливі дані щодо періодів
проживання в Іраку, Сирії, які мають
суттєві розбіжності з біографічними
даними, вказаними заявницею під час
подання заяви.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача
ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали
позовні вимоги в повному обсязі та
просили суд позов задовольнити,
стверджуючи, що Державна міграційна
служба України та Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області не проводили
належну перевірку інформації, яку
позивач надав під час звернення з
заявою до Головного управління
Державної міграційної служби України у
Харківській області, не досліджували
належним чином ситуацію у країні
походження позивача, зокрема
використовувалась неактуальна та
застаріла інформація, а співбесіди з
позивачем були проведені поверхнево.

Представник відповідача Державної
міграційної служби України, який є
одночасно представником третьої особи
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області Борисенко В.А. в
судовому засіданні заперечував проти
позовних вимог, посилаючись на
обставини, викладені в письмових
запереченнях.

Вислухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши матеріали
справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Іраку,
уродженка м. Кувейт, звернулась до
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
вказала, що в країні громадянської
належності - Іраку відбувається війна
на релігійному підґрунті між
мусульманами - шиїтами та мусульманами
- сунітами. Вона та її родина є
мусульманами - сунітами. В її родині був
факт вбивства дядька, викрадення його
сина з вимаганням викупу та погрози зі
сторони озброєних людей.

Висновком Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області було встановлено,
що заявниця не відповідає критерію
включення за Конвенції про статус
біженця від 28.06.1951 року та Протоколу
щодо статусу біженців від 31.01.1967 року та
не має підстав для визнання біженцем
відповідно до умов, передбачених п.1 чи
13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Рішенням Державної міграційної служби
України від 17.09.2013 року позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод 1950 року жодна людина не може
бути піддана катуванням, нелюдському
або такому, що принижує її гідність,
поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати чи позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасововий захист в Україні,
визначається Законом України "Про
біженців та осіб які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
який набув чинності 04.08.2011 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного
Закону біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного
Закону особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Цим законом визначені уповноважені
органи, які приймають відповідні
рішення щодо визначення статусу
біженця та особи яка потребує
додаткового захисту або тимчасового
захисту, або ж відмови у наданні такого
статусу.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про
біженців та осіб які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
до повноважень спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції
належить прийняття рішень про визнання
біженцем або особою яка потребує
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання біженцем або
особою яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону рішення за
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у тому числі стосовно
перебуваючих з ним на території
України неповнолітніх дітей (членів
сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади з
питань міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи заявника та
письмового висновку органу
міграційної служби, який розглядав
заяву.

Згідно ч.2 ст. 10 Закону спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
може вимагати подання додаткової
інформації від органу міграційної
служби, який здійснював розгляд заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. У разі
виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається.

Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 16.03.2012 року №3 "Про внесення змін і
доповнень до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
25.06.2009 року №1 "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні", зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
20.06.2011 року №3", ситуація у країні
походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту
"A" статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що такі
дії повинні бути здійсненими державною
владою.

Відповідно до роз'яснень пункту 10
вказаної Постанови Пленуму ВАСУ суди
можуть використовувати інформацію про
країни походження, розміщену на
офіційних сайтах Державної
міграційної служби України, Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців, а також на інформаційних
носіях, які розповсюджуються
Регіональним представництвом
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців у Білорусі, Молдові,
Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту, примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні,
необхідно враховувати, що інформація
про країну походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, не потрібно
доказувати.

Ненадання документального доказу
усних тверджень не повинно бути
перешкодою в прийнятті заяви чи
прийнятті об'єктивного рішення щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту, з
урахуванням принципу офіційності, якщо
такі твердження збігаються з відомими
фактами та загальна правдоподібність
яких є достатньою.

Також слід зазначити відповідно до п.
196-197 Керівництва з процедур і критеріїв
визначення статусу біженця особа яка
клопоче про отримання статусу біженця
загальний правовий принцип полягає у
тому що обов'язок надати докази лежить
на особі яка подає клопотання. В
більшості випадків особа яка рятується
від переслідування приїжджає у країну
у бідуючому стані часто навіть без
документів. Таким чином хоча обов'язок
надавати докази лежить на заявнику,
задача встановлення та відпрацювання
відповідних фактів вирішується разом з
перевіряючою особою. В деяких випадках
саме перевіряюча особа має
використовувати засоби, якими вона
володіє щоб зібрати усі необхідні
докази які підтверджують клопотання.
Однак навіть цей незалежний пошук не
завжди може бути успішним і можуть бути
заяви , які неможливо підтвердити
доказами. В таких випадках, якщо
викладене заявником здається
правдоподібним то перевіряючи повинен
тлумачити сумніви на користь заявника.
Таким чином вимога надати докази не
повинна сприйматися занадто буквально,
через складність зробити це в тій
ситуації в якій знаходиться особа яка
клопоче про надання статусу біженця

Відповідно до п. 5.1 е) "Правил розгляду
заяв та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту", які затвердженні наказом МВС
України № 649 від 07.09.2011 року (далі -
Правила).

Після прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
уповноважена посадова особа органу
міграційної служби (особа, яка веде
справу):

- готує письмовий висновок щодо
визнання або відмови у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Висновок складається за результатом
оцінки заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, комплексного та системного
вивчення документів, наявних в
особовій справі заявника, та перевірки
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.

Відомості та обставини, про які
зазначено у заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, і які не
підтверджуються документами або
іншими фактичними даними, можуть бути
враховані під час підготовки висновку
за умови, що твердження заявника
стосовно обставин, зазначених у заяві,
є послідовними і правдоподібними,
надана ним інформація не суперечить
загальновідомим відомостям, що
мають відношення до справи заявника та
встановлена загальна правдоподібність
заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється на
індивідуальній основі і включає в себе
вивчення наявних відомостей про:

- всі відповідні факти, що стосуються
країни походження на момент прийняття
рішення щодо заяви, в тому числі закони
і інші нормативно-правові акти країни
походження заявника і порядок їх
застосування;

- відповідні твердження і документи,
представлені заявником, у тому числі
інформацію про те, що заявник був або
може стати об'єктом переслідування чи
об'єктом завдання серйозної шкоди;

- особисті дані і обставини заявника,
включаючи інформацію про те, що заявник
був чи може стати об'єктом
переслідування чи йому може бути
завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом
переслідувань або йому було завдано
серйозної шкоди, наявність прямих
загроз такого переслідування або такої
шкоди є важливим показником цілком
обґрунтованих побоювань заявника
стати жертвою переслідування або
реального ризику отримати серйозну
шкоду.

У висновку обов'язково робиться
посилання на використану інформацію
про країні походження заявника,
включаючи сторінки, назви
інформаційних звітів, роки та
найменування установ чи організацій,
що його підготували, посилання на
електронну адресу, якщо звіти було
опубліковано в Інтернеті, та її
співвідношення із змістом заяви та
відомостями, отриманими під час
співбесіди із заявником.

Судом встановлено, що в порушення п. 5.1
Правил Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області не провадила
перевірки усіх фактів, повідомлених
позивачем, не були вивчені усі
відповідні факти, що стосуються країни
походження, твердження і документи,
представлені позивачем.

Як вбачається з висновку Головного
Управління Державної міграційної
служби України Харківській області про
відмову у визнанні біженцем або особою
яка потребує додаткового захисту щодо
громадянки Іраку ОСОБА_1 від 14.08.2013 року
використовувалась неактуальна та
застаріла інформація по країні
походження, зокрема Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області посилалося на
Керівні принципи УВКБ ООН по
оцінюванню потреб у міжнародному
захисті осіб, шукаючих притулку з Іраку
від 09.04.2009 року (т.1 а. с.107-113).

Суд зазначає, що 31.05.2012 року були
прийняті нові Керівні принципи УВКБ
ООН по оцінці потреб у міжнародному
захисті осіб, які шукають притулок з
Іраку, в яких зазначено, що "Настоящие
Руководящие принципы заменяют собой
Руководящие принципы УВКБ ООН для
оценки потребностей в международной
защите лиц, ищущих убежище, из Ирака,
опубликованные в апреле 2009 года" (т.1
а.с.175-206).

При цьому суд не бере до уваги доводи
представника відповідача та третьої
особи Борисенко В.А. щодо відсутності
на час розгляду заяви позивача
перекладу Керівних принципів УВКБ ООН
по оцінці потреб у міжнародному
захисті осіб, які шукають притулок з
Іраку від 31.05.2012 року на російську мову,
оскільки на момент подачі заяви
позивачем та розгляду цієї заяви
відповідачем Керівні принципи УВКБ ООН
по оцінці потреб у міжнародному
захисті осіб, які шукають притулок з
Іраку від 31.05.2012 року, як документальне
вираження актуального стану
інформації по країні походження вже
існували, а Керівні принципи УВКБ ООН
по оцінці потреб у міжнародному
захисті осіб, які шукають притулок з
Іраку 2009 року, якими керувався
відповідач, були скасовані та не
відображали реальної інформації по
країні походження позивача.

Таким чином, висновок Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області,
щодо альтернативи внутрішнього
переміщення позивача до провінції
Аль-Анбар, як до безпечного регіону,
приймався на підставі застарілої
інформації. У нових Керівних принципах
від 31.05.2012 року вказано, що у провінції
Аль-Анбар спалах насилля почався
влітку 2009 року. Повідомляється про
приблизно десять нападів в тиждень у 2010
та 2011 роках у зазначеній провінції, а
також зазначено, що вибухи у людних
місцях, таких, як ринки та культурні
центри, стають причинами жертв серед
мирного населення.

Пунктом 6 "Керівних принципів УВКБ ООН
щодо міжнародного захисту:
"Альтернатива втечі/ Переміщення в у
середині країни" в контексті статті 1А(2)
Конвенції 1951 року та/або Протоколу 1967
року, що стосується статусу біженців
HCR/GIP/03/04 від 23 липня 2003року, передбачено,
що Конвенція 1951 року не вимагає або
навіть припускає, що побоювання
переслідування має поширюватись на всю
територію країни походження біженця.
Концепція альтернативи
втечі/переміщення всередині країни,
таким чином, відноситься до певної
частини країни, де не існує ризику
обґрунтованого побоювання
переслідування, і де, виходячи з
приватних обставин справи, можна
виправдано очікувати, що індивідуум
здатний утвердитися і зажити
нормальним життям. Отже, якщо
втеча/переміщення всередині країни
буде розглядатися в контексті
процедури визначення статусу біженця,
необхідно встановити певну частину
країни, і прохачеві повинна бути надана
відповідна можливість для відповіді
(т.1 а.с. 207-216).

Відповідно до п. 5.1 а) Правил після
прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
уповноважена посадова особа органу
міграційної служби проводить
співбесіди з заявником або його
законним представником з метою
виявлення додаткової інформації, що
необхідна для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником під час
подання заяви.

Однак під час співбесіди від 24.04.2013 року
позивачу не ставились питання щодо
альтернативи її внутрішнього
переміщення в межах Іраку чи щодо її
звернення до державних установ Сирії з
метою отримання статусу біженця.

У висновку Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області стверджується, що
посвідчення біженця УВКБ ООН на ім'я
заявниці, яке видане 13.02.2011 року офісом
УВКБ ООН у м. Дамаск, є документом, який
не має юридичної сили на території
Сирії.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, Головним управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області не досліджувалось
законодавство Сирії у сфері надання
притулку, в тому числі закони і інші
нормативно-правові акти і порядок їх
застосування (т.1 а. с.107-113).

Суд зазначає, що Сирійська Арабська
Республіка не підписувала та не
ратифікувала Конвенцію "Про статус
біженців" 1951 року. А тому вимоги ст.ст. 27,
28 Конвенції щодо видачі посвідчення
особи та проїзних документів для
біженців не поширюються на вказану
країну.

Крім того, ані відповідачем, ані
третьою особою не була досліджена
інформація щодо релігійного
протистояння між сунітами та шиїтами
та ситуація з безпекою в Іраку для
цивільного населення.

Відповідно до Керівних принципів УВКБ
ООН по оцінці потреб у міжнародному
захисті осіб, які шукають притулок з
Іраку від 31.05.2012 року, вказано, що суніти
і шиїти, які проживають чи повертаються
в райони, де вони становлять меншість,
можуть зіткнутися з адресним
насильством з причини їх релігійної
приналежності. Як повідомляється, і
шиїти в районах з переважаючим
населенням сунітів, і суніти в районах
з переважаючим населенням шиїтів
піддавалися письмовим загрозам з
вимогою покинути свої будинки.
Повідомляється про випадки
застосування насильства або
переслідування, в тому числі, вбивств, у
випадках, коли люди не
підпорядковувалися цим вимогам.

Згідно інформації по країні
походження, наданої позивачем до суду,
зокрема доповідей Генерального
секретаря ООН у Раді Безпеці на
виконання пункту 6 резолюції 2061 (2012) від
12.03.2013 року (т.1 а.с.141-145) та від 16.11.2012
року (т.1 а.с.242-250, т.2 а.с.1-8) та інформації
з засобів масової інформації щодо
ситуації в Іраку у 2013 році, значно зріс
рівень насильства та кількість
загиблих серед цивільного населення
(http://www.un.org/russian/news/story.asp?newID=20853#Ut57YdLFEy4,
http://news/mail/ru/incident/16551393/ тощо) (т.1 а. с. 146-152,
т.2 а.с.9-12).

З висновку Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області вбачається, що
особисто заявниця та її родина в країні
громадської належності проблем ніколи
не мали, до інцидентів із застосуванням
фізичного насильства, нелюдського або
принижуючого гідність поводження
причетною не була, загрози життю не
мала, що суперечить інформації,
викладеній позивачем у заяві про
визнання її біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
наданій позивачем під час співбесід в
ГУ ДМС України в Харківській області,
де вона зазначала, що у 2004 році був
убитий її дядя, а його син був
викрадений і за його звільнення
довелося платити викуп, після чого
озброєні люди вдерлися до їхнього дому
та погрожували викрасти її батька.

Суд не погоджується з доводами
представника відповідача та третьої
особи Борисенко В.А. про те, що позивач
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки вона отримувала
паспортний документ у дипломатичній
установі своєї країни, що, на думку
відповідача та третьої особи, свідчить
про те, що позивач користується
захистом країни походження. Так,
статтею 6 Закону України "Про біженців
та осіб які потребують додаткового або
тимчасового захисту" визначено
вичерпний перелік умов, за яких особа
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту і до цього переліку не входить
така умова, як "користування захистом
країни свого походження".

Крім того, не можна погодитись з
висновком відповідача про те, що
отримання паспорту свідчить про
наявність повноцінного захисту країни
походження, оскільки позивач не тікала
від переслідування з боку державних
органів чи посадових осіб Іраку.
Агентом переслідування вона визначила
радикальні релігійні та терористичні
угрупування, які діють на території
Іраку, від яких влада країни не здатна
захистити населення.

Відповідно до п. п. 6.1, 6.2 Правил у разі
надходження до Державної міграційної
служби України особової справи
заявника та письмового висновку органу
міграційної служби протягом місяця
здійснюються всебічне вивчення та
оцінка всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Під час здійснення заходів,
передбачених пунктом 6.1 цього розділу,
Державна міграційна служба України має
право:

а) вимагати подання додаткової
інформації від органу міграційної
служби, який здійснював розгляд заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

б) з метою уточнення відомостей, що
містяться у заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, або документів,
які знаходяться в особовій справі
заявника, отримувати додаткову
інформацію, яка може мати суттєве
значення для прийняття обґрунтованого
рішення за заявою;

в) звертатись з відповідними запитами
до Міністерства закордонних справ
України, Міністерства внутрішніх
справ, Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян у разі виникнення сумнівів
щодо достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів.

Частина 5 ст.10 Закону встановлює, що за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

ДМС України самостійно не робила
заходів, передбаченими пунктами 6.1 та 6.2
Правил, а лише погодилася з висновком
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про відмову
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, який був складений без
комплексного та системного аналізу
документів, наявних в особовій справі
заявника, та перевірки фактів,
повідомлених позивачем, без вивчення
наявних відомостей про всі відповідні
факти, що стосуються країни походження
на момент прийняття рішення.

Відповідач, приймаючи на підставі
висновку Головного Управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області оскаржуване
рішення №578-13 від 17.09.2013 року,
передчасно та без повного дослідження
обставин справи дійшов висновку про
необхідність відмовити позивачу у
визнанні її біженцем або особою яка
потребує додаткового захисту.

Також не було проаналізовано, чи може
позивач стати об'єктом переслідування
чи об'єктом завдання серйозної шкоди у
випадку повернення до країни
походження.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця підлягає
оцінці судом та є доказом того, що
суб'єктивні побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні.

Оцінюючи пояснення позивача в судовому
засіданні, суд вважає їх такими, що
містять ознаки реального побоювання
бути переслідуваним у своїй країні
через належність до певної соціальної
групи. Тому, на думку суду, висновок
відповідача є передчасним і прийнятим
без урахування всіх обставин справи.

Натомість, відповідачем жодної спроби
перевірити інформацію позивача не
здійснено, жодних оцінок посилань
позивача не зроблено.

Крім того, при розгляді заяви позивача
відповідачем не було враховано той
факт, що позивач на території України
ІНФОРМАЦІЯ_2 року народила сина ОСОБА_7,
відповідно до довідки №941 про
реєстрацію особи громадянином України
з 06.08.2013 року є громадянином України (т.1
а.с.98,106).

Згідно з ч.2 ст. 9 Закону України "Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового захисту", працівником
органу міграційної служби проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
законним представником.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.8 КАС України суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого, зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до положень Закону України
"Про загальнодержавну програму
адаптації законодавства України до
законодавства Європейського Союзу" від
18 березня 2004 року №1629-IV метою адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу є
досягнення відповідності правової
системи України acquis communautaire з
урахуванням критеріїв, що висуваються
Європейським Союзом до держав, які
мають намір вступити до нього.
Адаптація законодавства України до
законодавства Європейського Союзу є
пріоритетною складовою процесу
інтеграції України до Європейського
Союзу, що в свою чергу, є пріоритетним
напрямом української зовнішньої
політики.

Положеннями Директиви Європейського
Союзу щодо мінімальних стандартів
кваліфікації громадян третіх країни та
осіб без громадянства, біженців або
осіб, які потребують міжнародного
захисту, що використовується у
практиці Європейського Суду з прав
людини, передбачено, що заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; надано усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними, не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист якомога раніше, якщо заявник не
зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Враховуючи викладене, рішення
відповідача стосовно відмови позивачу
в наданні статусу біженця не можна
вважати обґрунтованим та таким, що
прийнято з дотриманням принципу
пропорційності, через що зазначене
рішення порушує права позивача та
підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частина 2 ст.71 КАС України визначає, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
позивача, відповідачем до суду не
надано.

Відповідно до ч.3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку про те, що рішення Державної
міграційної служби України від 17.09.2013
року №578-13 прийнято відповідачем
необґрунтовано, тобто без урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення, непропорційно, без
дотримання необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення.

Суд зазначає, що Державна міграційна
служба України має переглянути
зазначене рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Таким чином, позовні вимоги підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії - задовольнити.

Скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 17.09.2013
року №578-13.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України переглянути рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений
24.02.2014 року.

Головуючий суддя
Мар'єнко Л.М.

Судді
Мельников Р.В.

Білова О.В.