Справа № 826/13922/13-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Смолій І.В.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

06 лютого 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Межевич М.В.

за участю
секретаря Рижкової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "ЛК
"Лізинговий Бізнес" на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 28 листопада 2013 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЛК "Лізинговий
Бізнес" до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві, треті особи Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Різано-Трейд", Товариство з обмеженою
відповідальністю "Проммаст-Стандарт"
про визнання протиправним та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "ЛК "Лізинговий
бізнес", звернулося до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві, за участі
третіх осіб, про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №,
№ від 28.03.2013р.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
28 листопада 2013 року у задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою
Товариство з обмеженою
відповідальністю "ЛК "Лізинговий
Бізнес" подало апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі. В своїй
апеляційній скарзі апелянт
посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
рішення суду, неповне з'ясування всіх
обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушення судом норм
процесуального права, що є підставою
для скасування судового рішення

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
залишенню без змін, з наступних
підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини справи, наданим
доказам дав правильну правову оцінку і
прийшов до обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
працівниками Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у м. Києві
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю "ЛК
"Лізинговий бізнес" з питання
дотримання вимог податкового
законодавства по податку на додану
вартість по взаєморозрахунках з ТОВ
"Різано-Трейд" за жовтень 2010р., ТОВ
"Проммаст-Стандарт" за червень, липень
2011р., та податку на прибуток по
взаєморозрахунках з ТОВ "Різано-Трейд"
за період з 01.07.2010р. по 30.09.2010р. за період
з 01.04.2011р. по 30.09.2011р.

За результатами перевірки складено акт
№661/22-20/34300412 від 07.03.2013р. (надалі - акт
перевірки).

Проведеною перевіркою встановлено
допущення позивачем порушень: п.5.1, п.
5.3.9 ст. 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств";
п.п. 14.1.27 та 14.1.36 п.14.1 ст. 14, п. 137.1, п. 138.2,
п. 138.4 ст. 138, п. 139.1.9 ст. 139.1 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток на
загальну суму 147 545,00 грн.; п. 7.4.1., п.п. 7.4.5
п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на
додану вартість"; п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п.
198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового
кодексу України, в результаті чого
встановлено заниження податку на
додану вартість на загальну суму 64077,00
грн.

У зв'язку із встановленням допущення
позивачем зазначених порушень
податкового законодавства податковим
органом винесено податкові
повідомлення-рішення: № від
28.03.2013р. яким позивачу збільшено суму
податкового зобов'язання з податку на
прибуток в сумі 169 993,00 грн., в тому числі
за основним платежем - 147 545,00 грн. та
штрафні (фінансові) санкції - 22 448,00 грн.;
№ від 28.03.2013р., яким позивачу
збільшено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 147 807,00 грн. за основним
платежем, та штрафні (фінансові)
санкції - 25 753,00 грн.

Не погоджуючись із вказаними
рішеннями, позивач оскаржив їх до
Головного управління Міндоходів у м.
Києві. Рішенням від 07.06.2013р. вих.
№822/10/12-103 Головним управлінням
Міндоходів у м. Києві частково
скасоване податкове
повідомлення-рішення № - а саме в
частині сплати грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
57 977,00 грн. та штрафних (фінансових)
санкцій у розмірі 12 034,00 грн.

Позивач не погоджується із прийнятими
податковим органом податковими
повідомленнями-рішеннями, вважає їх
протиправними та надуманими, а тому
звернувся до суду з позовом щодо їх
скасування.

Суд першої інстанції відмовляючи в
задоволенні позовних вимог прийшов до
висновку, що здійснені позивачем
господарські операції з контрагентами
не носять реальний характер, а отримані
послуги (товар) не використані в межах
господарської діяльності.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
оскільки вони знайшли своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
підставою для збільшення позивачу
зобов'язань з податку на прибуток та
податку на додану вартість за спірними
податковими повідомленнями-рішеннями,
слугувало встановлення перевіркою
формування позивачем валових витрат та
податкового кредиту за рахунок сум
сплачених при взаємовідносинах з ТОВ
"Різано-Трейд" та ТОВ
"Проммаст-Стандарт" за правочинами які
укладено без мети настання реальних
наслідків.

В підтвердження правомірності
формування валових витрат та
податкового кредиту у перевіряємий
період позивачем додано копії
договорів, податкових та видаткових
накладних, акти виконаних робіт та ін.
документації, яка на переконання
позивача у повній мірі підтверджує
правомірність формування звітності.

Однак, з приводу правомірності
(чинності) зазначених правочинів,
укладених між позивачем та його
контрагентами, а також з приводу
належності документів, на підставі
яких позивачем формувався податковий
кредит та валові витрати у
перевіряємому періоді в розрізі
правовідносин із ТОВ "Різано-Трейд" та
ТОВ "Проммаст-Стандарт", наявними
доказами у справі судом першої
інстанції встановлене наступне.

Так, з метою встановлення факту
здійснення господарської операції,
формування витрат для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або податкового кредиту з
податку на додану вартість судам
належить з'ясувати, зокрема, рух
активів у процесі здійснення
господарської Операції, установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника додатку.

Будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

У зв'язку з цим, ТОВ «Різано Тренд» та
ТОВ «Проммаст Стандарт» фактично не
могли самостійно здійснювати
господарські операції з урахуванням
часу, оперативності проведення
операцій, місцезнаходження майна,
віддаленості контрагентів один від
одного.

З вищезазначених фактів, вбачається, що
фінансово-господарська діяльність ТОВ
«Різано Тренд» та ТОВ «Проммаст
Стандарт» здійснювалася поза межами
правового поля, що у свою чергу
свідчить про не набуття належним чином
цивільної право-дієздатності таким
контрагентом позивача.

Враховуючи вищезазначене в сукупності,
контролюючим органом було зроблено
висновок про те, що операції по
контрагентам позивача ТОВ «Різано
Тренд» та ТОВ «Проммаст Стандарт» не
підтверджуються стосовно врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових ресурсів, автомобільного
транспорту, виробничо-складських
приміщень та іншого майна, що
економічно необхідне для виконання
умов договору.

На переконання контролюючого орану,
фінансово-господарські
взаємовідносини між ТОВ «Різано Тренд»
та ТОВ «Проммаст Стандарт» та його
контрагентами є фіктивними
правочинами, та такими, що вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювались цими правочинами
(паперовий, безтоварний варіант
правочинів), оскільки без наявності
будь яких матеріальних та трудових
можливостей, жодна господарська
діяльність здійснюватися не може.

З приводу зазначеного, позивачем не
було допустимими доказами по справі
доведено суду, яким саме чином його
контрагенти ТОВ «Різано Тренд» та ТОВ
«Проммаст Стандарт» без наявності
жодної матеріально-технічної бази
(адміністративних та інших будівель
(офісного приміщення, складів,
технічних приміщень, гаражів, інше),
устаткування, вантажних машин,
причепів, а також відповідних трудових
ресурсів, мав змогу виконувати умови
договору, а матеріальні можливості у
ТОВ «Різано Тренд» та ТОВ «Проммаст
Стандарт» для здійснення
задекларованого виду діяльності
взагалі відсутні.

Разом з тим, суд першої інстанції
обґрунтовано звертає увагу, що навіть
наявність у покупця належно оформлених
документів, необхідних для віднесення
певних сум до податкового кредиту,
зокрема виданих продавцями податкових
накладних, не є безумовною підставою
формування податкового кредиту, у разі
не доведення реальності здійснених
господарських операцій та факту
використання придбаних товарів/послуг
в оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Отже, доказами по справі
підтверджується, що зазначений
контрагент позивача здійснював
фінансово-господарську діяльність
поза межами правового поля,
взаємовідносини ТОВ «Різано Тренд» та
ТОВ «Проммаст Стандарт» з іншими
контрагентами вчинялися без наміру
створення реальних правових наслідків,
а тому є фіктивними, внаслідок чого в
даному випадку не можуть виникати як
податкові зобов'язання так і валові
витрати та податковий кредит.

Відповідно ст. 3 Господарського кодексу
України, під господарською діяльністю
розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Господарська діяльність, що
здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.

Отже, доказами по справі
підтверджується, що зазначений
контрагент позивача здійснював
фінансово-господарську діяльність
поза межами правового поля,
взаємовідносини ТОВ «Різано Тренд» та
ТОВ «Проммаст Стандарт» з іншими
контрагентами вчинялися без наміру
створення реальних правових наслідків,
а тому є фіктивними, внаслідок чого в
даному випадку не можуть виникати як
податкові зобов'язання так і валові
витрати та податковий кредит.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як то: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Разом з тим колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що надані позивачем
документи не дають суду можливості
встановити реальність здійснених
операцій та факт використання в
господарській діяльності позивача, а
лише фіксують господарські операцій з
вищезазначеними контрагентами.

Враховуючи викладене, судом не
встановлено, а позивачем не доведено,
що здійснені ним господарські операції
з контрагентами носять реальний
характер, а отримані послуги (товар)
використані в межах господарської
діяльності.

Наведені правові норми свідчать, що
визначальною умовою правомірності
формування витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування, є їх
здійснення для провадження
господарської діяльності платника
податку, та підтвердження первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачено правилами
ведення бухгалтерського обліку.

Так, зокрема, з матеріалів справи
вбачається, що позивачем на
підтвердження товарності угод з ТОВ
«Різано трейд» надано договір №07-10 на
технічне обслуговування та ремонт
техніки та акти прийому-передачі
наданих робіт.

З вказаних актів вбачається, що оплата
будь-якої послуги, наданої
контрагентом, проводиться за 1 год.
Робіт у сумі 820 грн., разом з тим не
зрозуміло на якій підставі ремонт та
обслуговування техніки оплачується
погодинно, та кошту значну суму коштів.

Зокрема, такі дії позивача є економічно
необґрунтованими, так як зручніше було
б оплачувати конкретно виконані
роботи. Разом з тим, з наданих актів не
вбачається чому саме стільки часу
потрачено на обслуговування чи ремонт
на обсяг проведених робіт. Крім того,
необґрунтованою залишається ціна,
оскільки з наданих документів
вбачається, що будь-який ремонт та
обслуговування будь-якої техніки
коштує однаково 820 грн.

Також, по контрагенту ТОВ
«Проммаст-Стандарт» позивачем на
підтвердження товарності угод надано
договір купівлі-продажу від 16.06.2011 р.
чорнил та рахунки-фактури.

Однак, позивачем не надано доказів
використання вказаних у рахунках
фактурах чорних в таких великих
обсягах, зокрема за 29-30 червня 2011 року
позивач придбав чорнил на 95 230 грн. без
ПДВ, всього 890 л., та за липень 2011 року
(14.07, 22.07, 25.07, 27.07, 29.07) 1460 л. на суму 66 523,25
грн. без ПДВ.

Таким чином, з наданих документів,
позивачем не підтверджено жодним
документом необхідність такої
кількості чорнил, по яким сформовано
податковий кредит.

Суд першої інстанції правомірно
зазначає, що наявність податкових
накладних дійсно є обов'язковою
обставиною для визначення
правильності формування податкового
кредиту, але не вичерпною.

Оскільки, у разі підтвердження доводів
податкового органу про безтоварність
операцій визначення податкового
кредиту було б безпідставним і податок
на додану вартість не підлягав би
відшкодуванню з бюджету, незважаючи на
наявність у платника податку (позивача
у справі) податкової накладної, що за
формою відповідає вимогам чинного
законодавства, а також доказів сплати
продавцю вартості товару з податком на
додану вартість.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що здійснені ним
господарські операції з контрагентом
не носять реальний характер.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України визначає
витрати як суму будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають: собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України визначено,
що витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
встановлено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Наведені правові норми свідчать, що
визначальною умовою правомірності
формування витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування, є їх
здійснення для провадження
господарської діяльності платника
податку, та підтвердження первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачено правилами
ведення бухгалтерського обліку.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що позивачем не надано
жодних доказів на підтвердження
фактичного отримання послуг від
контрагента та подальшого
використання його у господарській
діяльності.

Разом з тим, згідно наявних матеріалів
справи, що не було спростовано
позивачем, що зокрема акту перевірки
вбачається, що в провадженні СВ ПМ ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва
знаходиться кримінальна справа №80-0263
за фактом ухилення від сплати податків
в особливо великих розмірах службовими
особами ТОВ "Медіа-Трейд Україна" та за
фактами фіктивного підприємництва за
ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.
205 КК України. Проведеними в ході
досудового слідства по справі слідчими
діями та оперативно-розшуковими
заходами виявлєно та доведено злочинну
діяльність невстановлених осіб,
причетних до створення та придбання
суб'єктів підприємницької діяльності
(юридичних осіб) з метою прикриття
незаконної діяльності.

В ході проведених обшуків та оглядів
виявлено та вилучено комп'ютерну
техніку, систему «Клієнт-банк»,
первинну фінансово-господарську,
бухгалтерську, звітну документацію
підприємств з ознаками фіктивності,
зокрема, ТОВ «Різано Тренд» та ТОВ
«Проммаст Стандарт», які упродовж 2009-2011
років використовувались в злочинних
схемах зі створення штучної видимості
законності здійснення
фінансово-господарських операцій з
метою незаконного завищення валових
витрат та податкового кредиту з ПДВ та
ухилення від сплати податків реально
діючими підприємствами.

Допитана як свідок ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1,
підтвердила, що їй відомі вище
перелічені підприємства та вказані
підприємства були створені та
використовувались протягом 2009-2011 p.p.
без мети ведення
фінансово-господарської діяльності, а
з метою надання послуг по конвертації
безготівкових грошових коштів в
готівку різним СПД; поставка товарів та
надання послуг від наданих фіктивних
підприємств на адресу клієнтів
оформлювались лише по документах, а
фактично товар на поставлявся та
послуги не надавались.

Допитана як свідок ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2
підтвердила, що в виявленому в неї під
час проведення обшуку комп'ютерному
ноутбуці «TOSHIBA» серійний номер 18573537 Q
встановлена система «Клієнт-банк» з
доступом до розрахункових рахунків ТОВ
«Проммаст Стандарт», а також
роздруковані первинні
фінансово-господарські документи,
оформлені від зазначеного
підприємства.

Крім того, місцезнаходження ТОВ
"Проммаст-Стандарт", а також його
засновника та директора встановити не
вдалось. Також висновком спеціаліста
№194 від 02.11.2011р. встановлено, що підпис
на договорі №226 від 18.05.2011р. про
визнання електронних документів
виконано не керівником ТОВ
"Проммаст-Стандарт", а іншою особою.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Статтею 2 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999р.
№996-ХГУ із змінами та доповненнями
зазначено, що сфера дії Закону
поширюється на всіх юридичних осіб,
створених відповідно до законодавства
України, незалежно від їх
організаційно-правових форм і форм
власності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством.

Виходячи з вимог п. 2 ст. 3
вищезазначеного Закону,
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

В той же час, необхідність
підтвердження господарських операцій
первинними документами визначена п. 1.2
ст. 1, п. 2.1 ст. 2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від
05.06.1995р. за №168/704, первинні документи -
це письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Такі первинні
документи повинні мати обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції ,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Суд першої інстанції обґрунтовано
звертає увагу на ту обставину, що
навіть наявність у покупця належно
оформлених документів, необхідних для
віднесення певних сум до податкового
кредиту, зокрема виданих продавцями
податкових накладних, не є безумовною
підставою формування податкового
кредиту, у разі недоведенння
реальності здійснених господарських
операцій та факту використання
придбаних товарів/послуг в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Зазначене вище не спростовано
представником позивача у судових
засіданням ні в суді першої ні в суді
апеляційної інстанцій, а тому за
відсутності інших достатніх та
належних доказів, які б підтверджували
реальне здійснення господарської
операції, на підставі якої сформований
податковий кредит та валові витрати за
спірними господарськими операціями,
самі по собі податкові накладні та
первинні документи не підтверджують
право позивача на формування
податкового кредиту та валових витрат

Враховуючи викладене, колегія суддів
критично ставиться до первинних
бухгалтерських документів, а саме
податкових накладних та актів
приймання-передачі, наданих позивачем
на підтвердження використання товару у
власній господарській діяльності.

Надані суду апеляційної інстанції
документи не можуть бути прийняті до
уваги, так як не підтверджують
реальність та товарність укладених
договорів.

Статтею 86 КАС України встановлено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

З аналізу викладеного, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що Позивачем не надано
належних доказів на підтвердження
реального здійснення господарських
операцій відповідно до спірного
договору.

Таким чином, як випливає з визначень
даних термінів, господарська операція
є дія або подія, яка викликає зміни в
структурі ресурсів, контрольованих
підприємством, у результаті минулих
подій, виконання яких, як очікується,
призведе до отримання економічних
вигод у майбутньому, та зобов'язань, у
власному капіталі підприємства.

Відтак, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
оспорювана господарська операція лише
документально оформлена.

Формування податкового кредиту на
підставі правочинів, у межах яких було
здійснено виключно обмін податковими
накладними, актами приймання - передачі
товару та договорами, без реального
використання в своїй господарській
діяльності товару чи послуг чинним
законодавством не передбачено.

Враховуючи, що матеріалами справи не
підтверджено, а позивачем, в порушення
ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, не доведено факту
сплати податку на додану вартість в
якості оплати за товар, колегія суддів
погоджується з доводами податкового
органу, що товариством безпідставно
сформований податкових кредит.

У разі коли на момент перевірки
платника податку податковим органом
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються непідтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, непідтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Згідно ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у
справах щодо оскарження дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень суд перевіряє чи вчинені
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, визначений Конституцією і
законами України.

Колегія суддів зазначає, що при
винесені податкових
повідомлень-рішень та в ході перевірки
повноваження державної податкової
інспекції використовувалися з тією
метою, з якою вони надані; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
та вчинення дії; неупереджено;
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія).

З огляду на вищезазначене, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
сумлінність платника податків
передбачає економічну виправданість
його дій, що мають своїм наслідком
отримання податкової вигоди законним
шляхом.

Податкова вигода не може бути визнана
обґрунтованою у випадках, якщо для
цілей оподаткування враховані
операції не у відповідності з їх
дійсним економічним змістом або
враховані операції, що необумовлені
розумними економічними або іншими
причинами.

Отже суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про
відсутність у позивача правових
підстав для формування податкового
кредиту та валових витрат по
взаємовідносинам з зазначеним
контрагентом.

При цьому апеляційна скарга не містить
інших посилання на обставини,
передбачені статтями 202 - 204 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за яких рішення суду підлягає
скасуванню.

Доводи, викладені заявником в
апеляційній скарзі були предметом
дослідження суду першої інстанції і не
знайшли свого належного підтвердження.

Вказані в апеляційній скарзі
процесуальні порушення не призвели до
неправильного вирішення справи і не є
підставою для скасування судового
рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
апеляційна скарга залишається без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції -без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "ЛК
"Лізинговий Бізнес" - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 листопада 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів із дня
складання у повному обсязі, тобто з 11
лютого 2014 року шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України у
порядку ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Головуючий суддя
Земляна Г.В.

Судді:
Горбань Н.І.

Межевич М.В.