Справа № 826/260/14
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 лютого 2014 року 10:43 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Федорчука А.Б., при секретарі судового
засіданні Паньківі В.В. розглянувши
матеріали справи та клопотання
за позовомПриватного акціонерного
товариства "Автотранспортне
підприємство №2"доДержавної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у місті Києвіпроскасування податкових
07.08.2013р.за участю представників сторін:
від позивача: Мордовін В.В., Дереча В.В.,
від відповідача: Титаренко Т.А.
Відповідно до частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 10.02.2013
року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
Позивач, в особі Приватного
акціонерного товариства
"Автотранспортне підприємство №2",
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у м. Києві про
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі м. Києві Головного управління
Міністерства доходів і зборів у м.
Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення винесені
Податковим органом із порушенням
чинного законодавства України,
ґрунтуються на неправильному
застосуванні норм податкового
законодавства, а тому, підлягають
Відповідач проти позовних вимог
заперечує в повному обсязі. В
обґрунтування заперечень зазначає, що
операції по взаємовідносинах між
Позивачем та його контрагентом не мали
реального характеру. Фактично
перевіркою встановлено документування
операцій по регістрах бухгалтерського
обліку, які стосуються лише факту
перерахування грошових коштів, а отже,
податкові повідомлення-рішення
прийняті правомірно.
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, судом встановлено наступне.
Співробітниками Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у м. Києві було
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку Приватного
акціонерного товариства
"Автотранспортне підприємство №2" з
питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість та податку на прибуток при
взаємовідносинах з ТОВ «Гарант
Сервіс-А» за період з 01.01.2009 р. по 31.12.2011
р. За результатами перевірки складено
акт від 23.07.2013 р. за №718/26-58-22-08-09/04012520
(надалі по тексту Акт перевірки).
В акті перевірки зазначено наступні
порушення вимог законодавства: , пп.7.4.1
п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5, пп. 7.7.1, пп. 7.7.2, п. 7.7 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» №168/97-ВР від 03.04.97 (із змінами
та доповненнями), що призвело до
заниження податку на додану вартість в
загальному розмірі 403479 грн. та пп. 5.3.9 п.
5.3 ст.5 Закон України «Про оподаткування
прибутків підприємств» від 28.12.1994р.
№334/94-ВР, в результаті чого встановлено
заниження податку на прибуток в період,
що перевірявся на загальну суму 504 348
грн. грн. З урахуванням вимог ст. 102
Податкового кодексу України «Строки
давності та їх застосування», сума
податку на додану вартість, що підлягає
сплаті до бюджету в період, що
перевірявся за результатами перевірки
визначається у розмірі 122 228 грн. а саме
по періодам: за липень 2010 року на суму
грн., за жовтень 2010 року на суму 5730 грн.,
податку на прибуток , що підлягає
сплаті до бюджету в період, що
перевірявся за результатами перевірки
визначається у розмірі 280 286 грн. в т.ч.
за 9 місяців 2010 року на суму 235625 грн., за
2010 рік на суму 280286 грн.
Не погоджуючись з висновками
викладеними в Акті перевірки,
Позивачем було подано до Податкового
органу заперечення, за результатом
розгляду заперечень податковим
органом Листом від 02.08.2013 р.
№4897/10/26-58-22-08-09 було залишено висновки
Акту перевірки без змін.
На підставі висновків акту перевірки
Податковим органом прийнято податкові
07.08.2013 р., яким донараховано податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 152 785 грн., в тому
числі за основним платежем + 122 228 грн. та
донараховано податкове зобов'язання з
податку на прибуток приватних
підприємств у розмірі 350 518,00 грн., в тому
числі за основним платежем +280 286,00 грн.
та за штрафною (фінансовою) санкцією 70
Не погоджуючись з прийнятими
податковими повідомленнями-рішеннями
Позивачем було подано скаргу до ГУ
Міндоходів у м. Києві, за результатом
розгляду скарги рішенням ГУ Міндоходів
у м. Києві від 17.10.2013 р. №5395/10/26-15-10-04-04,
яким було залишено без розгляду скаргу.
Повно та всебічно дослідивши наявні
матеріали справи, а також, норми
чинного законодавства, суд прийшов до
висновку про обґрунтованість позовних
вимог виходячи з наступного.
Судом встановлено, що між Позивачем
(Замовник), з однієї сторони, та ТОВ
«Гарант-Сервіс А» (Виконавець), з іншої
сторони, було укладено Договір про
надання інформаційно-консультаційних
послуг від 01 квітня 2009 року (надалі по
тексту Договір від 01 квітня 2009 року).
У відповідності до п. 1.1 - п. 1.3 умов
Договору від 01 квітня 2009 року,
Виконавець зобов'язується відповідно
до умов даного Договору надавати
інформаційно-консультаційні послуги у
відповідності до умов, передбачених
цим Договором. На підтвердження факту
надання Виконавцем Замовнику
інформаційно-консультаційних послуг
за цим Договором складається
відповідний акт. Надання передбачених
п. 1.1 цього Договору послуг
здійснюється Виконавцем з моменту
підписання цього Договору та до „30"
Згідно з п. 2.1 - п. 2.2 Договору від 01
квітня 2009 року Виконавець, надає
передбачені в п. 1.1 цього Договору
послуги, що включають в себе: надання
усних та письмових консультацій з
питань, що стосуються господарської
діяльності Замовника; надання
розгорнутої консультації з питань
законодавчого регулювання здійснення
вантажних та пасажирських перевезень
автомобільним транспортом; надання
консультацій щодо особливостей
співпраці з посольствами та
консульствами окремих країн; надання
інформації про особливості співпраці з
окремими перевізниками, позитиви і
недоліки найпопулярніших
компаній-перевізників; надання іншої
інформації за запитом замовника, яка
стосується даного Договору. За вимогою
Замовника, Виконавець надає письмовий
висновок з поставленого у вимозі
питання, у межах предмету та умов цього
У відповідності до п. 5.1
вищезазначеного Договору, після
виконання послуг сторони Договору
складають Акти приймання-передачі
виконаних робіт, в якому визнається
об'єм послуг, їх вартість з врахування
попередньої оплати, якщо така була.
Зобов'язання сторін за Договором були
виконані належним чином та в повному
обсязі, що підтверджується:
податковими накладними від 30.12.10 р.
від 30.09.2010 р. №30-9/5, від 31.08.2010 р. №31-8/20,
від 30.07.2010 р. №30-7/37, від 30.06.2010 р. №30-6/19,
від 31.05.2010 р. №31-5/6, від 30.04.2010 р. №30-4/46,
від 31.03.2010 р. №31-3/2, від 26.02.2010 р. №26-2/3, від
29.01.2010 р. №29-1/8, Актами здачі прийняття
робіт (надання послуг): №ГС-30-7/37 від
30.07.2010 р., №ГС-30-6/17 від 30.06.2010 р., №ГС-31-5/6
від 31.05.2010 р., №ГС-30-4/43 від 30.04.2010 р.,
№ГС-31-3/3 від 31.03.2010 р., №ГС-26-2/4 від 26.02.2010
від 29.10.2010 р., №ГС-30-9/5 від 30.09.2010 р.,
№ГС-31-8/20 від 31.08.2010 р., карткою рахунків,
витягами з протоколів, Дослідженнями,
реєстрами отриманих та виданих
податкових накладних, банківськими
виписками (оригінали були дослідженні
в судовому засіданні, а копії залучені
до матеріалів справи).
В матеріалах справи містяться договір,
первинна документація у відповідності
до яких Позивач отримав послуги, що в
свою чергу свідчить про те, що
вищезазначений Договір був укладений у
відповідності до законодавства.
Як зазначено Вищим адміністративним
судом України в інформаційному листі
від 20 липня 2010 року №1112/11/13-10 "Проблемні
питання застосування законодавства у
справах за участю органів державної
податкової служби", процесуальна
діяльність суду із встановлення
обґрунтованості права платника
податку на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість повинна включати такі
етапи: 1. Встановлення факту здійснення
господарської операції. 2. Встановлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції. 3. Встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг) спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг) і
господарською діяльністю платника
податку. 4. Встановлення дотримання
платником податку спеціальних вимог
щодо документального підтвердження
сум податкового кредиту та/або
бюджетного відшкодування з податку на
Законом, що визначає платників податку
на додану вартість, об'єкти, базу та
ставки оподаткування, перелік
неоподатковуваних та звільнених від
оподаткування операцій, особливості
оподаткування експортних та імпортних
операцій, поняття податкової
накладної, порядок обліку, звітування
та внесення податку до бюджету є Закон
України "Про податок на додану
Оскільки матеріали справи містять
податкові накладні, надані позивачу
його контрагентом, відповідачем в акті
перевірки не зазначено жодних посилань
щодо несплати податку на додану
вартість до бюджету, судом вбачаються
неправомірними посилання відповідача,
викладені в акті перевірки.
У відповідності ст. 627 Цивільного
кодексу України, відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.
Суд звертає увагу, що на час проведення
перевірки та на час розгляду справи
Відповідачем не надано переконливих
доказів про те, що контрагента Позивача
було ліквідовано або припинено
підприємницьку діяльність даного
контрагента під час укладання та
Як зазначено Вищим адміністративним
судом України в інформаційному листі
від 02.06.2011 р. N 742/11/13-11, оцінюватися при
дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
Водночас податкові органи не
позбавлені права звернутися до
адміністративного суду з вимогою про
визнання недійсним правочину,
укладеного між останнім у ланцюгу
постачань платником податку та його
контрагентом, з метою, завідомо
суперечною інтересам держави та
суспільства та стягнення в дохід
держави коштів, одержаних сторонами
оспорюваного правочину за такими
угодами, як це установлено частиною
третьою статті 228 Цивільного кодексу
Судам потрібно враховувати, що умовою
для визнання недійсним правочину, який
суперечить інтересам держави та
суспільства, є встановлення умислу в
діях осіб, що уклали такий правочин. При
цьому носіями протиправного умислу
юридичних осіб-сторін такого правочину
є посадові особи цих юридичних осіб.
Відповідні обставини повинні бути
відображені в мотивувальній частині
судового рішення про визнання
недійсним правочину як такого, що
вчинений юридичними особами із
завідомо суперечною інтересам держави
та суспільства метою. Зокрема, слід
установити персоналії посадових осіб,
у яких виник умисел на вчинення
протиправного правочину, зміст їх
умислу, обставини, за яких такий умисел
Суд звертає увагу на те, що перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.
З врахування викладених норм права Суд
вважає, що податковим органом не
доведені обставини на підтвердження
того, що укладаючи оскаржені договори
сторони діяли з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
Засади регулювання, організації,
ведення бухгалтерського обліку та
складання фінансової звітності в
Україні врегульовані Законом України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні". Відповідно до ст. 9
розділу 3 Закону про бухгалтерський
облік, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Господарські операції, як
зазначено в п.5 ст.9 цього Закону,
повинні бути відображені в облікових
регістрах у тому звітному періоді, в
якому вони були здійснені. Відповідно
до ст. 11 Закону, на основі даних
бухгалтерського обліку підприємства
зобов'язані складати фінансову
З аналізу вищезазначених норм закону
та матеріалів справи, суд приходить до
висновку, що Позивачем надано суду
переконливі докази того, що
вищезазначені договори були укладено з
метою настання реальних обставин, а
тому висновки викладені в Акті
перевірки є помилковими та викладеними
з порушенням норм податкового права.
Слід відмітити, що сторонами не
заперечується та обставина, що на
момент вчинення господарських
правовідносин між позивачем та
контрагентом, контрагент позивача та
Позивач, як юридичні особи були внесені
в Єдиний державний реєстр юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців та
були зареєстровані платником податку
Податкове законодавство не містить в
собі таких підстав для збільшення
платнику податків грошового
зобов'язання з податків, як припущення
контролюючого органу щодо ознак
фіктивності правочинів або існування
тверджень податкового органу щодо
нікчемності правочинів, а фактичність
господарських операцій позивача з
контрагентами підтверджується
належним чином завіреними копіями
письмових доказів, наявних в
матеріалах справи.
Крім того, за п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9
"Про судову практику розгляду справ про
визнання правочинів недійсними": при
кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України має
враховуватись вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі.
Однак, відповідачем не було надано
доказів наявності вироку суду відносно
будь-кого Позивача та контрагента за
ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.
205 КК України (фіктивне підприємництво),
а договір, укладений позивачем з даним
товариством до теперішнього часу у
судовому порядку не визнано
Слід відмітити, що податковим органом
не було надано рішення суду у цивільній
чи господарській справі, вироку суду у
кримінальній справі або іншого
належного доказу на підтвердження
"фіктивності" здійснених позивачем
господарських операцій.
Не надано також добутих у визначений
процесуальним законодавством спосіб
доказів підробки документів або
складання фіктивних документів на
підтвердження здійснених позивачем
господарських операцій. Зазначене
вказує на необґрунтованість тверджень
відповідача про фіктивність
проведених позивачем господарських
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 25.03.2008 року по справі №
З аналізу вищезазначених норм закону
та матеріалів справи, суд приходить до
висновку, що Позивачем надано суду
переконливі докази того, що
вищезазначені договори були укладені з
метою настання реальних обставин, а
тому висновки викладені в Акті
перевірки є помилковими та викладеними
з порушенням норм податкового права.
Засади регулювання, організації,
ведення бухгалтерського обліку та
складання фінансової звітності в
Україні врегульовані Законом України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні". Відповідно до ст. 9
розділу 3 Закону про бухгалтерський
облік, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Господарські операції, як
зазначено в п.5 ст.9 цього Закону,
повинні бути відображені в облікових
регістрах у тому звітному періоді, в
якому вони були здійснені. Відповідно
до ст. 11 Закону, на основі даних
бухгалтерського обліку підприємства
зобов'язані складати фінансову
Водночас статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
У відповідності до ч. 2 ст. 8 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" питання
організації бухгалтерського обліку на
підприємстві належать до компетенції
його власника (власників) або
уповноваженого органу (посадової
особи) відповідно до законодавства та
установчих документів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9. Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.
Первинні облікові документи можуть
бути складені на паперових носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Пункт 1.32 ст. 1 Закону України „Про
оподаткування прибутку підприємств"
встановлює, що господарська діяльність
- будь-яка діяльність особи, направлена
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
Відповідно до п.5.1. ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» від 22.05.1997 р. № 283/97-ВР,
валові витрати виробництва та обігу
(далі валові витрати) - сума будь - яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
При цьому, господарська діяльність -
будь-яка діяльність особи, направлена
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою (п. 1.32 ст. 1 цього Закону).
Згідно п.п.5.2.1, п.5.2. ст.5 вказаного
Закону, до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.
В силу п.п.5.3.9. п.5.3. цієї ж норми Закону,
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
Отже, за змістом наведених норм для
формування валових витрат,
обов'язковою передумовою, за
виключенням обмежень, установлених
пунктами 5.3.- 5.7. ст.5 Закону, є фактичне
подальше використання таких витрат у
власній господарській діяльності
позивача та документальне
підтвердження належності таких витрат
складу валових витрат.
Первинні документи для надання їм
юридичної сили повинні мати
обов'язкові реквізити, передбачені ст.9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансові звітність в
Україні» від 16.07.1999р № 996-XIY. Частина 2
ст. 9 вказаного Закону висуває до
первинних документів такий
обов'язковий реквізит як зміст та обсяг
господарської операції.
Згідно з п.п. 7.4.1. п.7.4 ст.7 цього ж Закону
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.
Згідно з п.п. 7.4.5. п. 7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» від
03.04.97р. не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).
Підпунктом 7.2.3 п. 7.2 ст.7 цього ж Закону
визначено, що податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом, при цьому
платники податку повинні зберігати
податкові накладні протягом строку,
передбаченого законодавством для
зобов'язань із сплати податків.
Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку, що податковим органом не було
використано наданих йому
законодавством можливостей для
встановлення факту правомірності
віднесення позивачем сум до
податкового кредиту.
Як встановлено судом з наявних
матеріалів справи, позивачем у
перевіряємому періоді належним чином
та у встановленому законом порядку
подавалась податкова звітність,
зокрема декларації з податку на додану
вартість та розшифровки податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів, при цьому жодних
зауважень з приводу відсутності
податкових накладних, на підставі яких
у перевіряємому періоді позивачем
віднесено суми сплаченого ПДВ до
податкового кредиту, чи
невідповідності таких накладних
встановленим вимогам у податкового
З вищенаведених норм слідує, що
обов'язковими ознаками господарської
діяльності є здійснення її суб'єктами
господарювання у сфері суспільного
виробництва, яка спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг;
результати зазначеної діяльності -
продукція, роботи чи послуги - мають
вартісний характер і цінове вираження.
З аналізу вищезазначених норм закону
та матеріалів справи, суд приходить до
висновку, що Позивачем надано суду
переконливі докази того, що
вищезазначені договірні
взаємовідносини були укладені з метою
настання реальних обставин, а тому,
висновки викладені в Акті перевірки є
помилковими та викладеними з
порушенням норм податкового права.
Первинні документи для надання їм
юридичної сили повинні мати
обов'язкові реквізити, передбачені ст.9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансові звітність в Україні"
від 16.07.1999р № 996-XIY. Частина 2 ст. 9
вказаного Закону висуває до первинних
документів такий обов'язковий реквізит
як зміст та обсяг господарської
На момент укладення договорів,
складання актів приймання виконаних
робіт (наданих послуг) та податкових
накладних, контрагенти Позивача, як
юридичні особи не було припинено,
Доказів, які б свідчили про наявність
вироку суду відносно позивача чи його
контрагент, а саме відносно посадових
осіб цих суб'єктів господарювання, який
би набрав законної сили, під час
розгляду справи, податковим органом
надано не було.

Враховуючи вищевикладене суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги Позивача в щодо скасування
податкових повідомлень-рішень
підлягають задоволенню.

Аналогічна позиція викладена в
Постанові Київського апеляційного
адміністративного суду від 02 квітня 2013
року по справі 2а-15590/12/2670; Ухвалі ВАСУ
від 15 жовтня 2013 року К/800/11789/13; Ухвалах
ВАСУ: від 05 червня 2013 року К/9991/58219/12;
від 22 жовтня 2012 р. К/9991/52018/12; від 01 жовтня
2012 р. К/9991/42373/12, від 16 жовтня 2013 р.
К/800/45872/13, від 30 жовтня 2013 р. К-40444/10.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам,
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірності
прийнятих ним спірних рішень з
урахуванням всіх встановлених
фактичних обставин та вимог
законодавства.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, суд
приходить висновків про задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов
задовольнити повністю.

2. Скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі м. Києві Головного управління
Міністерства доходів і зборів у м.
Києві: № , № від 07 серпня 2013
року.

3. Зобов'язати Головне управління
Державної казначейської служби
України у м. Києві стягнути на користь
Приватного акціонерного товариства
"Автотранспортне підприємство №2"
судові витрати в сумі 458,81 (чотириста
п'ятдесят вісім гривень 81 коп.) з
Державного бюджету України шляхом їх
безспірного списання з рахунку
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі м. Києві
Головного управління Міністерства
доходів і зборів у м. Києві ( адреса: 03151, м. Київ, вул.
Солом'янська, 6).

Постанова відповідно до статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.Б. Федорчук