Справа № 822/359/14
Суддя: Козачок І.С.
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/359/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний
адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіКозачок І.С.
при секретаріТимчишину В. М. за участі:
представника позивачаМельник І.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду адміністративну
справу за позовом Прокурора
Полонського району до Полонської
районної ради про визнання
протиправним та скасування рішення № 1
від 27.01.2014р., -

ВСТАНОВИВ:

Предмет, підстави та зміст позову.

Прокурор Полонського району звернувся
до суду з адміністративним позовом до
Полонської районної ради Хмельницької
області. Просить визнати протиправним
та скасувати рішення № 1 «Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні» двадцять дев'ятої
(позачергової) сесії Полонської
районної ради шостого скликання,
прийняте 27 січня 2014 року ( надалі -
Рішення).

Вбачає порушення відповідачем
інтересів держави, що виявилось у
прийнятті Рішення з перевищенням
повноважень, наданих Законом України
«Про місцеве самоврядування в
Україні». Стверджує, що чинним
законодавством не передбачене право
органів місцевого самоврядування
надавати оцінку діям вищих посадових
осіб та органів держави, а також
питанням суспільно-політичного
характеру. Вважає, що право звертатись
до останніх з будь-якими вимогами та
пропозиціями у відповідача відсутнє.

В судовому засіданні прокурор, який
виступає в якості позивача, позов
підтримує.

Від Полонської районної ради надійшло
клопотання про розгляд справи без
участі представника. Під час вирішення
вимог позову відповідач покладається
на думку суду.

Суду наданий оригінал Рішення та інші
документи, які складались під час
позачергової сесії районної ради.

Оскільки участь представників не
визнавалась судом обов'язковою, суд
вважає можливим розглянути справу за
відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши обставини справи
та перевіривши їх доказами, суд
встановив наступне.

Обставин справи та докази. Юридичний
характер та форма Рішення.

Судом встановлено, що Рішення № 1 «Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні» двадцять дев'ятої
(позачергової) сесії Полонської
районної ради шостого скликання
прийняте 27 січня 2014 року у м. Полонному
Хмельницької області.

Прокурор, не погодившись зі змістом
Рішення, оскаржив його до
адміністративного суду.

Встановлено, що документ складається з
вступної (преамбули) та резолютивної
частини, яка містить 9 пунктів.

Судом досліджені також протокол
пленарного засідання сесії районної
ради, поіменний список депутатів, які
брали у ній участь, протокол лічильної
комісії та інші письмові докази.

Стаття 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачає,
що рада в межах своїх повноважень
приймає нормативні та інші акти у формі
рішень. Рішення ради приймається на її
пленарному засіданні після
обговорення більшістю депутатів від
загального складу ради, відкритим (у
тому числі поіменним) або таємним
голосуванням.

За юридичною природою Рішення
відповідача не є нормативно-правовим,
оскільки не встановлює, не змінює та не
скасовує обов'язкові для виконання
норми права, розраховані на
неодноразове застосування
невизначеним колом осіб.

Також воно не має ознак акту
індивідуально-правового
(правозастосовного) характеру, тому що
не містить владні приписи, які є
обов'язковими для конкретно визначених
суб'єктів.

Отже, за своїми юридичними ознаками це
Рішення є актом ненормативного,
загально-декларативного характеру.
Інакше кажучи, у ньому не містяться ані
норми права, ані
індивідуально-правові приписи,
спрямовані на безпосереднє
регулювання певного кола суспільних
відносин.

Разом з тим, як зазначено у преамбулі,
Рішення вчинене на підставі положень
Конституції України, Європейської
хартії місцевого самоврядування,
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», має мету,
якою визначене дотримання прав і
свобод людини та забезпечення їх
гарантій.

Документ прийнятий за результатами
волевиявлення представників
територіальних громад Полонського
району, у тому числі резолюції
Полонського народного віче.

Рішення має усі необхідні реквізити,
підписане головою районної ради,
скріплене печаткою органу місцевого
самоврядування.

Під час дослідження матеріалів
пленарного засідання судом не
встановлені будь-які порушення в
частині процедури прийняття Рішення та
стосовно його форми.

Міжнародні та національні стандарти
місцевого самоврядування. Конституція
України.

Стаття 3 Європейської хартії Місцевого
самоврядування, ратифікованої Законом
України №452/97-ВР від 15.07.1997 року,
визначає сутність місцевого
самоврядування, як права і
спроможності органів місцевого
самоврядування в межах закону
здійснювати регулювання і управління
суттєвою часткою суспільних справ, які
належать до їх компетенції, в інтересах
місцевого населення.

Стаття 4 Хартії передбачає, що головні
повноваження і функції місцевої влади
визначаються конституцією або законом.
Однак це положення не перешкоджає
наділенню місцевої влади
повноваженнями і функціями для
спеціальних цілей відповідно до
закону. Місцева влада в межах закону
має повне право вільно вирішувати
будь-яке питання, яке не вилучене із
сфери її компетенції і вирішення якого
не доручене жодному іншому органу.

Конституція України також закріплює
ряд принципів, важливих з точки зору
функціонування місцевого
самоврядування, як однієї з передумов
правової держави.

Зокрема, у статті 5 Конституції України
зазначається, що носієм суверенітету і
єдиним джерелом влади в Україні є
народ. Народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування.

В Україні визнається і гарантується
місцеве самоврядування (стаття 7).
Громадяни мають право брати участь в
управлінні державними
справами…(стаття 38). Народне
волевиявлення здійснюється через
вибори, референдум та інші форми
безпосередньої демократії (стаття 69).

Місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є районні та
обласні ради ( стаття 140)

Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» визначає
місцеве самоврядування як гарантоване
державою право та реальну здатність
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища,
міста - самостійно або під
відповідальність органів та посадових
осіб місцевого самоврядування
вирішувати питання місцевого значення
в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районні
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст (стаття 2 Закону).

Первинним суб'єктом місцевого
самоврядування, основним носієм його
функцій і повноважень є територіальна
громада села, селища, міста (стаття 6
Закону)

Представницьким органом місцевого
самоврядування є виборний орган (рада),
який складається з депутатів і
відповідно до закону наділяється
правом представляти інтереси
територіальної громади і приймати від
її імені рішення ( стаття 1 Закону)

Питання компетенції.

У позові, що розглядається, позивач
посилається на те, що районна рада,
прийнявши оскаржуване Рішення, вийшла
за межі наданих їй повноважень,
вирішивши питання, які не належать до
сфери її компетенції. Зазначене, на
думку позивача, призводить до висновку
про незаконний характер такого
Рішення та дій органу місцевого
самоврядування загалом.

Суд не може погодитись з таким
твердженням зважаючи на наступне.

Як встановлено під час розгляду справи,
питання, порушені у оскаржуваному
Рішенні, стосуються оцінки
територіальними громадами Полонського
району стану суспільно-політичної
ситуації та дотримання прав та свобод
громадян в державі.

Частина пунктів документа становлять
собою звернення, тобто положення,
адресовані не підпорядкованим їй
суб'єктам із пропозиціями або
закликами до певних дій ( п. п. 5,8). Решта
пунктів сформульовані у вигляді
декларацій (заяв), тобто містять у собі
позиції з певних питань ( п. п. 1- 4, 6, 7).
Останній пункт Рішення стосується
опублікування його в засобах масової
інформації і за своїм змістом є
положенням процедурного характеру.

Системний аналіз норм Конституції
України, які регулюють питання
місцевого самоврядування (з
урахуванням ратифікованих актів
міжнародного права) свідчить про те, що
повноваження органів місцевого
самоврядування за своєю суттю є
похідними від прав та свобод громадян -
представників територіальної громади
(громад), які уповноважують їх на
представництво від свого імені та в
своїх інтересах під час вирішення
питань місцевого значення.

Природа повноважень, які органи
самоврядування отримують
«безпосередньо від народу»,
розкривається у рішенні
Конституційного суду України від 5
жовтня 2005 року у справі за
конституційним поданням 60 народних
депутатів України про офіційне
тлумачення положень частини першої
статті 103 Конституції України в
контексті положень її статей 5, 156 та за
конституційним зверненням громадян
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про офіційне
тлумачення положень частин другої,
третьої, четвертої статті 5
Конституції України (справа про
здійснення влади народом).

У резолютивній частині рішення
Конституційний суд зазначив, що
положення частини другої статті 5
Конституції України «носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади
в Україні є народ" треба розуміти так,
що в Україні вся влада належить
народові. Влада народу є первинною,
єдиною і невідчужуваною та
здійснюється народом шляхом
вільного волевиявлення через вибори,
референдум, інші форми безпосередньої
демократії у порядку, визначеному
Конституцією та законами України,
через органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, сформовані
відповідно до Конституції та законів
України.

Отже, наділяючи Полонську районну
раду правом висловлювати думку
представників територіальних громад
Полонського району від їх імені та в їх
інтересах, громадяни України, які
проживають на території цього району,
реалізують надане та гарантоване
Конституцією України право брати
участь у місцевому самоврядуванні та
управлінні державними справами.

Суд звертає увагу на те, що
законодавство України не містить
визначення поняття «питання
місцевого значення». Крім того,
Конституцією та жодним із Законів
України не встановлений вичерпний
перелік питань місцевого значення а
також повноважень районної ради.

Тому, тлумачення цього поняття повинне
здійснюватись виходячи зі специфіки
конкретних суспільних відносин, у яких
беруть участь представники
відповідної територіальної громади
(громад) та органи місцевого
самоврядування.

Інакше кажучи, питанням місцевого
значення є таке питання, що виникає у
тій чи іншій сфері суспільного життя та
зачіпає законні права та інтереси
членів відповідної територіальної
громади (громад) в цілому, тобто саме
як суб'єкта місцевого самоврядування.

Частина 1 статті 43 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
передбачає перелік питань, які
вирішуються районними радами виключно
на їх пленарних засіданнях.

Аналіз змісту вказаної норми дозволяє
прийти до висновку, що вона не
встановлює виключний перелік питань,
які районна рада має право вирішувати
взагалі. Ця норма містить перелік тих
питань, вирішення яких дозволяється
лише на пленарних засіданнях.

Частина 2 цієї статті визначає, що
районні ради можуть розглядати і
вирішувати на пленарних засіданнях й
інші питання, віднесені до їх відання
цим та іншими законами.

На думку суду, ані Конституція України,
ані норми Закону не обмежують право
районної ради розглядати такі питання,
які стосуються природних прав та
встановлених Конституцією України
свобод громадян ( наприклад, право на
життя, право на безпеку, право на повагу
до особистості, свобода волевиявлення,
думки тощо).

З цього випливає, що законодавство
України не виключає питання, порушені
у оскаржуваному Рішенні із сфери
компетенції районної ради.

Крім того встановлено, що розгляд
питань, про які йдеться у Рішенні, саме
в інтересах представників громади в
цілому, не доручене будь-кому іншому,
тобто не покладене на будь-який інший
орган або посадову особу.

З огляду на це, суд вважає, що
відповідач в силу норм прямої дії
Конституції України та визначення,
наданого статтею 4 Європейської Хартії
місцевого самоврядування, отримавши
повноваження від громадян України, які
є жителями відповідних територіальних
одиниць району та представниками
місцевих громад, має право
висловлювати їх позицію стосовно
питань суспільно-політичного
характеру в їх інтересах та від їх
імені, у формі, передбаченій законом.

На переконання суду, у такому випадку
положення, викладені у Рішенні,
виражають волевиявлення саме
представників територіальних громад
району.

Крім того, зі змісту Рішення
вбачається, що воно не створює правові
наслідки, характерні саме для актів
владно - управлінського характеру.
Зокрема, воно не зобов'язує та не
уповноважує будь-кого вчиняти певні
дії обов'язкового характеру.
Положення, відображені у Рішенні, мають
оціночний характер або є
пропозиціями, що не суперечить вимогам
статей 59 та 43 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні».

Таким чином, районна рада не вирішила
по суті будь-які питання, які не
належать до сфери її повноважень.

Оцінка судом змісту Рішення.

В судовому засіданні позивач
обґрунтовує необхідність скасування
Рішення ради в цілому, зазначаючи про
його протиправність та шкоду, яка
завдається інтересам держави.

Разом з тим, представник визнає, що
пункт 4 Рішення є законним, оскільки не
порушує будь-які правові норми.

Вирішуючи питання про наявність
підстав для скасування Рішення в
цілому, суд виходить з принципу
«балансу інтересів», який знаходить
відображення у практиці Європейського
суду з прав людини.

У рішенні по справі «Тетяна Жданок
проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) суд
приходить до висновку про те, що «для
того, щоб гарантувати стабільність та
ефективність демократичної системи,
від держави може вимагатись вжиття
специфічних заходів для самозахисту…
Плюралізм і демократія засновані на
компромісі, що вимагає різних поступок
з боку окремих осіб, які повинні часом
бути готовими обмежити деякі із своїх
свобод так, щоб забезпечити більшу
стабільність держави у цілому. Однак,
щоразу, коли держава має намір
послатись на принцип "демократії,
здатної себе захистити " для
виправдання свого втручання у права
людини, вона повинна уважно оцінити
обсяг і наслідки такого заходу, щоб був
дотриманий баланс між вимогами захисту
демократичного суспільства, з одного
боку, та захисту прав людини - з іншого
(п. 100 рішення Великої палати, 2006 р.)

Взявши до уваги вказану позицію
Європейського суду з прав людини, суд
вважає, що під час судового розгляду не
встановлено, що Рішення Полонської
районної ради порушує будь-які
охоронювані законом права або
інтереси у такій мірі, яка обґрунтовує
необхідність скасування його в
цілому.

З огляду на це, суд досліджує та надає
оцінку кожному окремому пункту
Рішення.

У пункті першому йдеться про підтримку
боротьби Українського народу за
збереження державної незалежності і
суверенітету України, відновлення
конституційного ладу та гарантування
дотримання і непорушності прав людини
і громадянина України.

На думку суду, вказане положення
декларативного характеру жодним чином
не суперечить вимогам Конституції та
законів України, натомість відображає
загальну суспільно-громадянську
позицію територіальних громад району
та органу місцевого самоврядування
стосовно ситуації в державі.

Суд також приходить до переконання, що
формулювання цього пункту саме у такий
спосіб не свідчить про вихід
відповідачем за межі вирішення
«питань місцевого значення», оскільки
питання, пов'язані з дотриманням прав
людини і громадянина України є
однаково важливими як в межах будь-якої
окремої територіальної громади, так і в
межах держави в цілому.

Виходячи з цього, суд не вбачає
порушення вимог закону або будь-яких
інтересів держави в цій частині.

Пунктом другим вирішено підтримати
План дій Майдану та опозиційних сил від
19 січня 2014 року.

Оскільки в матеріалах пленарного
засідання сесії ради зазначений
документ був відсутній, відповідача
зобов'язано надати його в судове
засідання.

Листом Полонської районної ради 14.02.2014
року повідомлено, що План дій Майдану
та опозиційних сил від 19 січня 2014 року у
відповідача відсутній.

Крім того, відсутній він також у
будь-яких інших відкритих джерелах
інформації.

У зв'язку із неможливістю ознайомлення
з його змістом, суд вважає, що такий
План дій може взагалі не існувати у
вигляді окремого, належним чином
оформленого документа, у якому
знаходять своє відображення ті чи інші
положення.

Отже, якщо вважати, що вказаний План дій
являє собою висловлену в усній формі
окремими представниками тих чи інших
політичних сил, громадських
організацій та рухів, інших суб'єктів
політичного процесу інформацію
суспільно-політичного характеру,
адресовану невизначеному колу осіб,
суд не може робити висновок про
відповідність її змісту вимогам
Конституції та законів України
виходячи виключно з презумпції
правомірності.

Інакше кажучи, для того, аби
стверджувати, що підтримка
відповідачем «Плану дій Майдану та
опозиційних сил», висловлена у Рішенні,
не суперечить закону, необхідно
встановити, що у ньому відсутні
будь-які положення
антиконституційного або незаконного
характеру, спрямовані на порушення
визначених Конституцією прав та свобод
людини і громадянина, принципу
верховенства права, забезпечення
конституційного ладу та безпеки у всіх
сферах життя держави тощо.

Оскільки такі обставини судом не
встановлені та не підтверджені
будь-якими належними доказами, суд
виходить з того, що відповідач не довів
правомірність та обґрунтованість
вказаного пункту Рішення, у зв'язку з
чим він підлягає скасуванню.

Пунктом третім передбачено вважати
закони, прийняті у неконституційний
спосіб Верховною Радою України 16 січня
2014 року такими, що суперечать
Конституції України та чинному
законодавству і звужують права людини,
а також звернутись до Верховної ради
України з пропозицією про їх
скасування.

Оцінюючи це положення Рішення, суд
виходить з того, що будь-які
нормативно-правові та інші акти, за
винятком Конституції та Законів
України, можуть бути оскаржені
будь-ким в судовому порядку, у разі
якщо особа вважає, що ними порушуються
її законні права, свободи чи інтереси,
або існують сумніви щодо
відповідності таких актів вимогам
Конституції або закону.

Разом з тим, навіть під час ухвалення
Законів України можуть бути порушені
ті чи інші вимоги Конституції та іншого
законодавства в частині процедури їх
прийняття, експертизи змісту, порядку
підписання, офіційного оприлюднення
тощо.

Стаття 22 Конституції України зазначає,
що при прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Тобто, Закони України в будь-якому разі
є обов'язковими для їх подальшого
застосування та виконання на усій
території України, однак не можуть
вважатись легітимними у тому випадку,
коли вони значною мірою обмежують
попередньо встановлені права та
свободи людини та громадянина,
гарантовані Конституцією держави, або
прийняті з очевидними порушеннями
вимог закону.

Між тим, діюче законодавство не
передбачає право оскаржити до суду
положення Закону, який на думку особи,
порушує її права та свободи.

Тому, одним із можливих законних
способів висловити свою незгоду зі
змістом Закону, який, на думку особи,
прийнятий з порушеннями
конституційних засад і обмежує її
права та інтереси, є делегування
місцевій раді права від імені членів
територіальної громади (громад)
звернутись до законодавчого органу з
відповідними пропозиціями.

На думку суду, можливість такого
звернення хоч прямо і не передбачена
положеннями Закону України «Про
місцеве самоврядування», однак не
суперечить нормам Конституції України
(зокрема статті 40) та завданням
місцевого самоврядування.

Факт прийняття «законів від 16 січня» з
порушенням процедури, встановленої
діючим законодавством, визнаний
загальновідомим і тому доведення не
потребує.

Не надаючи безпосередню правову
оцінку їх змісту, суд приходить до
переконання, що право особи не
погодитись зі способом прийняття
Закону, якщо такий спосіб не
відповідає конституційним вимогам,
жодним чином не суперечить принципам
правової держави та нормам
Конституції.

Суд також враховує, що 28 січня 2014 року
Верховна Рада України визнала такими,
що втратили чинність більшість
законів, прийнятих 16 січня 2014 року.
Отже, законодавчий орган визнав, що
потреба у їх подальшому існуванні
відсутня, або ж прийняття цих Законів
було передчасним.

Більше того, зі змісту цього пункту
Рішення вбачається, що у ньому відсутні
будь-які положення або вимоги стосовно
ігнорування або невиконання норм
вказаних Законів України.

Враховуючи все у сукупності, суд
приходить до висновку, що пункт 3
Рішення є правомірним і підстави для
його скасування відсутні.

Пунктом четвертим Рішення районною
радою висловлена повага до позиції
Українських Церков щодо єдності з
народом.

На думку суду, це положення є
правомірним. Позивач в судовому
засіданні також визнав те, що
вказаний пункт Рішення є законним і не
порушує будь-чиї інтереси. Тому,
підстави для скасування четвертого
пункту Рішення відсутні.

Пунктом п'ятим Рішення районна рада
вирішила вимагати від Президента
України та центральних органів
виконавчої влади негайного зупинення
застосування сили проти громадян
України та невідкладно розпочати
діалог з метою подолання системної
загальнодержавної кризи.

Вказаний пункт за змістом пов'язаний з
наступним, шостим пунктом, який
передбачає підтримку вимог
опозиційних сил та Євромайданів по
всій Україні щодо:

дострокових виборів Президента
України та Верховної Ради України;

відставки уряду прем'єр - міністра
Азарова М.Я.;

притягнення до кримінальної
відповідальності винних у побитті
мирних демонстрантів та представників
засобів масової інформації;

звільнення від переслідування усіх
учасників мирних акцій протесту;

звільнення усіх політичних в'язнів;

підписання Угоди про асоціацію з
Європейським Союзом у 2014 році.

Зі змісту пунктів 5 та 6 Рішення
вбачається, що у них висловлена загалом
критична оцінка суспільно-політичній
ситуації.

Як вже зазначалось вище, повноваження
органів місцевого самоврядування є
похідними від прав та свобод громадян -
представників територіальної громади
(громад), які уповноважують їх на
представництво від свого імені під час
вирішення питань місцевого значення.

Розділ другий Конституції України
закріплює ряд основоположних прав та
свобод людини і громадянина.

В контексті наведеного у пунктах 5 та 6
Рішення, слід звернути увагу на
наступні гарантії, визначені Основним
законом держави:

- людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю. Права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави (стаття 3)

- обов'язок держави - захищати життя
людини (частина 2 статті 27)

- кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань
(Частина 5 статті 55)

- Президент України є гарантом
державного суверенітету,
територіальної цілісності України,
додержання Конституції України, прав і
свобод людини і громадянина (стаття 102).

Ці норми визначають правовий порядок
та передумови стабільності суспільних
відносин, від чого залежить дотримання
невід'ємних конституційних прав
громадян та інших суб'єктів як в цілому
в державі, так і в межах кожної
конкретної територіальної громади.

При цьому мета Конституції України як
інструменту регулювання та захисту,
потребує такого тлумачення і
застосування її положень, завдяки яким
гарантовані нею права є не
теоретичними, а реальними.

Таким чином, громадяни мають
забезпечене Конституцією право
«розраховувати на безпеку у власній
державі» та на реалізацію усіх
передбачених Основним законом прав,
свобод та гарантій.

Коли ж з тих чи інших причин
відбувається порушення або обмеження
прав та свобод, несумісне з поняттям
правової держави, громадяни мають
законне та гарантоване Конституцією
право у законний спосіб вимагати
припинення застосування сили та
порушення прав людини, від кого б воно
не походило.

Як встановлено судом, у пунктах 5 та 6
рішення не містяться заклики або
пропаганда до вчинення
екстремістських, насильницьких або
будь-яких інших незаконних актів,
повалення конституційного ладу або
будь - що інше, що можна розглядати, як
протиправні дії.

Оцінка ж територіальними громадами
району діяльності вищих посадових осіб
та органів держави безпосередньо або
через своїх представників є цілком
правомірною в демократичному
суспільстві та не суперечить
Конституції України.

Суд критично оцінює посилання позивача
на те, що прийнявши Рішення, яким
поставлено вимоги щодо відставки
уряду, дострокових виборів Президента
України та Верховної Ради України (
адміністративний позов, а. с. 4)
відповідач перевищив надані йому
повноваження.

Слід звернути увагу на те, що у
оскаржуваному Рішенні, зокрема у
пункті 6, районна рада не висуває
вищезазначені вимоги до вищих органів
та посадових осіб держави, а лише
вказує про підтримку територіальними
громадами району вимог опозиційних сил
та Євромайданів.

Зважаючи на це, твердження позивача,
якими він обґрунтовує вимоги позову в
цій частині, не відповідають дійсності,
а тому є безпідставними.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає,
що оскільки члени територіальної
громади (громад) Полонського району є
частиною народу України, що проживає в
межах окремої адміністративно -
територіальної одиниці - району, а
народ України визнається єдиним
джерелом влади згідно з нормами
Конституції України, положення
викладені у пунктах 5 та 6 Рішення не
суперечать законодавству України та
скасуванню не підлягають.

Розглядаючи зміст пункту сьомого
Рішення, у якому зазначається про
необхідність посилення захисту життя
та здоров'я громадян, інтересів
суспільства і держави, у зв'язку з чим
вирішено надавати допомогу та
підтримку у створенні та діяльності
громадських формувань з охорони
громадського порядку, суд виходить з
наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про участь громадян в охороні
громадського порядку і державного
кордону» громадські формування з
охорони громадського порядку і
державного кордону створюються і
діють у взаємодії з правоохоронними
органами, Державною прикордонною
службою України, органами виконавчої
влади та органами місцевого
самоврядування, додержуючись
принципів гуманізму, законності,
гласності,

добровільності, додержання прав та
свобод людини і громадянина, прав і
законних інтересів юридичних осіб,
рівноправності членів цих формувань.
Координацію діяльності громадських
формувань з охорони громадського
порядку і державного кордону
здійснюють відповідно місцеві
державні адміністрації та органи
місцевого самоврядування.

Частина 3 статті 4 цього ж Закону
передбачає, що місцеві державні
адміністрації, органи місцевого
самоврядування та правоохоронні
органи надають всіляку допомогу та
підтримку у створенні громадських
формувань з охорони громадського
порядку і державного кордону.

Отже, право органів місцевого
самоврядування надавати допомогу та
підтримку у створенні громадських
формувань з охорони громадського
порядку прямо передбачене вказаною
нормою.

Суд також наголошує, що у Рішенні не
йдеться про створення будь-яких
воєнізованих або інших не передбачених
законом протиправних формувань. Крім
того, в судовому засіданні позивач не
зміг пояснити, які саме вимоги цього
або іншого закону порушені в
результаті прийняття вказаного пункту.

Тому, вимога про скасування пункту 7
Рішення є необґрунтованою і
задоволенню не підлягає.

Пункт восьмий Рішення передбачає
звернення до правоохоронних та судових
органів з вимогою не виконувати явно
злочинні розпорядження чи накази,
дотримуватись норм Конституції
України та чинного законодавства
України.

Стаття 60 Конституції України
передбачає, що ніхто не зобов'язаний
виконувати явно злочинні
розпорядження чи накази.

Разом з тим, у пункті 8 Рішення не
зазначається, до яких конкретно
визначених правоохоронних чи судових
органів або посадових осіб звернені
такі вимоги і що слід розуміти під
поняттям «явно злочинні розпорядження
чи накази».

Крім того, у деяких випадках звернення
з подібними вимогами може бути
розцінене як втручання в законну
діяльність вказаних осіб, що
суперечить законодавству.

На думку суду, відповідачем не
доведена обґрунтованість цього пункту
Рішення, через що воно підлягає
скасуванню.

Пункт дев'ятий Рішення стосується
порядку його опублікування, що є
питанням процедурного характеру. На
думку суду, позивачем не доведений
протиправний характер цього
положення, отже воно скасуванню не
підлягає.

Дотримання суб'єктом владних
повноважень критеріїв, передбачених
статтею 2 КАС України.

Під час оцінки будь-яких актів
суб'єктів владних повноважень
адміністративний суд згідно з вимогами
статті 2 КАС України повинен
перевірити, чи відповідає такий акт
наступним критеріям правомірності: чи
прийнятий він на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Системний аналіз змісту кожного
окремого пункту Рішення та акту
районної ради в цілому, приводить суд
до переконання, що зазначене Рішення,
за винятком пунктів 2 та 8 прийняте на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України. Крім того, Рішення
в цій частині відповідає і іншим
критеріям правомірності, визначеним
законом, зокрема, є обґрунтованим та
пропорційним, про що свідчить
пояснення, викладене у преамбулі, та
зміст протоколу пленарного засідання
сесії районної ради.

Рішення винесене з урахуванням права
на участь у процесі його прийняття, на
що вказує присутність на пленарному
засіданні сесії ради представників
громади, державних, у тому числі
правоохоронних органів, засобів
масової інформації тощо.

Судом встановлено, що рада, приймаючи
Рішення, використовувала надані їй
повноваження ( повноваження
представництва) саме з тією метою, з
якою ці повноваження були їй надані
представниками територіальної
громади (громад).

Дослідивши обставини справи та докази,
суд прийшов до висновку про те, що
Рішення (крім положень, викладених у
пунктах 2 та 8) не суперечить
Конституції і Законам України та
відображає реалізацію закріплених
ними демократичних принципів
суспільства та держави.

Одночасно, судом встановлена
необґрунтованість пунктів 2 та 8,
зважаючи на що вони підлягають
скасуванню.

Враховуючи це, позов підлягає
частковому задоволенню.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.
86, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправними та скасувати
пункти 2 та 8 Рішення № 1 «Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні» двадцять дев'ятої
(позачергової) сесії Полонської
районної ради шостого скликання,
прийнятого 27 січня 2014 року.

У задоволенні решти вимог позову
відмовити.

Постанова суду може бути
оскаржена до Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Хмельницький окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в
порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 20
лютого 2014 року 17.30

Суддя/підпис/І.С. Козачок"Згідно з
оригіналом" Суддя І.С. Козачок