Справа № 803/32/14
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 рокуСправа № 803/32/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Валюха В.М.,

суддів Денисюка Р.С., Лозовського О.А.,

при секретарі судового засідання
Мартинюк О.П.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_2, поданого в її інтересах ОСОБА_1,
до Державної міграційної служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України (далі - ДМС
України) про визнання неправомірним та
скасування рішення № 680-13 від 25.11.2013
року про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, та зобов'язання визнати ОСОБА_2
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відповідно до
вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач своїм рішенням від 25.11.2013
року № 680-13 відмовив ОСОБА_2 у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Вказане рішення є
необґрунтованим і незаконним з тих
підстав, що відповідач порушив порядок
повідомлення про прийняття
оскаржуваного рішення, ДМС України не
належно виконала свій обов'язок
всебічно та ґрунтовно дослідити та
оцінити всі обставини, які мають
значення для визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, при цьому, відповідач порушив
положення міжнародних договорів.

Представник позивача просить визнати
неправомірним та скасувати рішення ДМС
України № 680-13 від 25.11.2013 року про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, та
зобов'язати визнати ОСОБА_2 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до вимог чинного
законодавства.

В поданих до суду письмових
запереченнях проти позову від 25.01.2014
року (а. с. 34-39) представник відповідача
адміністративний позов не визнав з тих
підстав, що відповідно до пункту 4
частини першої статті 6 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту» у
позивача відсутні обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань та стосовно якої
встановлено, що загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання, та, як
наслідок, передбачених пунктами 1 чи 13
частини 1 статті 1 цього Закону обставин
- не існує.

В судовому засіданні представник
позивача адміністративний позов
підтримав з підстав, викладених у
позовній заяві, просить його
задовольнити, та додатково пояснив, що
сумніви у віці позивача повинні були
трактуватися на її користь, відтак,
відповідачем при розгляді заяви не
були дотримані права позивача як
неповнолітньої особи.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, при цьому, на
адресу суду надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку
із перебуванням представників в
додатковій відпустці та на лікарняному
(а. с. 86). Згідно із частиною четвертою
статті 128 КАС України у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів. Враховуючи, що
представництво в суді інтересів
відповідача може забезпечуватися
іншими службовими особами, суд
приходить до висновку про неповажність
причин неприбуття представника
відповідача в судове засідання, у
зв'язку з чим розгляд та вирішення
справи проведено за відсутності
представника відповідача на підставі
наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши письмові докази,
суд приходить до висновку, що
адміністративний позов підлягає до
задоволення частково з таких мотивів
та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової
справи (а. с. 41-65) встановлено, що позивач
ОСОБА_2, громадянка Сомалі, ІНФОРМАЦІЯ_1,
08.07.2013 року подала до Управління ДМС
України в Закарпатській області
заяву-анкету № 31 про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту (а. с. 45).

ДМС України за результатами розгляду
особової справи позивача підготувала
висновок (без дати) про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянці Сомалі ОСОБА_2 як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
відсутні (а. с. 56-63).

25.11.2013 року ДМС України прийняло
рішення № 680-13 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, згідно з яким за
результатами розгляду особової справи
№ 2013 UZ 0031 ДМС України відмовлено у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту (а. с.
64).

23.12.2013 року Управління ДМС України в
Закарпатській області направило
позивачу повідомлення № 69 про відмову
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а. с. 11).

Згідно із частиною другою статті 17 КАС
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Відповідно до частин першої, другої
статті 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На думку суду, відповідач не довів
правомірність оскаржуваного в даній
адміністративній справі рішення, з
огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №
3671-VI (з наступними змінами та
доповненнями) біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань, а
пунктом 13 частини першої статті 1 цього
ж Закону передбачено, що особа, яка
потребує додаткового захисту, - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено,
що не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа: яка вчинила злочин
проти миру, воєнний злочин або злочин
проти людства і людяності, як їх
визначено у міжнародному праві; яка
вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй; стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; яка до прибуття
в Україну була визнана в іншій країні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні. Дія цього
абзацу не поширюється на дітей,
розлучених із сім'ями, а також на осіб,
які народилися чи постійно проживали
на території України, а також їх
нащадків (дітей, онуків).

Згідно із частинами першою, п'ятою
статті 10 зазначеного Закону рішення за
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у тому числі стосовно
перебуваючих з ним на території
України неповнолітніх дітей (членів
сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як до
трьох місяців. За результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Як слідує із висновку про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а. с. 56-63)
та оскаржуваного рішення від 25.11.2013
року № 680-13 (а. с. 64), позивачу відмовлено
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
відсутні.

На думку суду, такі висновки органу
державної міграційної служби не повною
мірою відповідають фактичним
обставинам справи та вимогам
законодавства, є передчасними, з огляду
на таке.

З анкети особи, яка звернулася із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту від 08.07.2013 року та протоколу
співбесіди від 12.11.2013 року слідує, що
ОСОБА_2, громадянка Сомалі, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженка міста Беледвейн, сомалійка,
належить до клану ОСОБА_3, володіє
вільно сомалійською мовою, сповідує
іслам, неодружена, освіта початкова.
При цьому, вказала, що основною
причиною, яка спонукала її виїхати з
Сомалі, були військові дії на території
країни громадянської належності та
міжкланова ворожнеча, а також їх
наслідки: загибель батька та дядька,
попадання бомби до будинку родини,
неможливість навчатися у зв'язку з
належністю до маленького клану,
намагання осіб іншого клану її
зґвалтувати, намагання невідомих
відібрати майно родини, загибель
матері (а. с. 46-55).

З вказаних позивачем анкетних даних
слідує, що ОСОБА_2 народилася
ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто, як на момент
вирішення заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, так і на час розгляду справи
судом вона є неповнолітньою.

Як вбачається із висновку про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а. с. 56-63),
відповідач з'ясовував такий елемент
заяви позивача, як її вік, при цьому, ДМС
України, виходячи із загальної
суперечливості наданої заявницею
інформації та свідомої маніпуляції
цієї інформації при спілкуванні із
представниками України, цілковитого
розуміння мети свого маршруту та
розроблення стратегії її досягнення,
прийняла інформацію про повноліття
позивача як достовірну.

Разом з тим, Законом України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачено особливий порядок
розгляду заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, дитини, розлучної із сім'єю.

Так, пунктом 2 частини першої статті 1
вказаного Закону визначено, що дитина,
розлучена із сім'єю, - особа віком до
вісімнадцяти років, яка прибуває чи
прибула на територію України без
супроводу батьків чи одного з них, діда
чи баби, повнолітніх брата чи сестри,
опікуна чи піклувальника, призначених
відповідно до законодавства країни
походження, або інших повнолітніх осіб,
які до прибуття в Україну добровільно
чи в силу звичаю країни походження
взяли на себе відповідальність за
виховання дитини.

Згідно із частинами третьою, четвертою
статті 9 зазначеного Закону під час
розгляду заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, дитини, розлученої із сім'єю,
співбесіда проводиться з її законним
представником та такою дитиною, якщо
вік та рівень розвитку дитини є
достатніми для проведення такої
співбесіди. Співбесіда з дитиною,
розлученою із сім'єю, проводиться в
присутності її законного представника,
який подав від імені дитини заяву про
визнання її біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
психолога і педагога. Під час розгляду
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
дитини, розлученої із сім'єю, участь
адвоката є обов'язковою. Призначення
адвоката для надання правової допомоги
такій дитині здійснюється в
установленому порядку.

Крім того, частиною п'ятою статті 9
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» передбачено, що у
разі виникнення сумніву щодо віку
дитини центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за згодою дитини або згодою її
законного представника направляє таку
дитину на обстеження для встановлення
віку, що проводиться у порядку,
визначеному центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
охорони здоров'я.

Як визначено пунктом 2.8 Інструкції про
взаємодію органів виконавчої влади в
роботі з дітьми, розлученими із сім'єю,
які не є громадянами України і
звернулися до компетентних органів із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, затвердженої наказом
Міністерства внутрішніх справ України,
Міністерства соціальної політики
України, Міністерства освіти і науки,
молоді та спорту України, Міністерства
охорони здоров'я України,
Адміністрації Державної прикордонної
служби України від 07.07.2012 року №
604/417/793/499/518 (зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 31.07.2012
року за № 1292/21604), у разі виникнення
обґрунтованого сумніву щодо віку
дитини, розлученої із сім'єю,
уповноважена посадова особа
територіального органу ДМС України із
залученням перекладача за згодою
дитини та її законного представника
направляє таку дитину на обстеження до
закладу охорони здоров'я для
встановлення її віку. Визначення віку
проводиться у випадку очевидної
невідповідності дитини заявленому нею
віку з урахуванням фізичних (пов'язаних
з розвитком), психологічних та
культурних чинників. Обстеження
проводиться з дотриманням
культурно-етичних принципів. При
встановленні віку сумніви вирішуються
на користь дитини, розлученої із сім'єю.

З висновку про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а. с. 56-63) та листа
служби у справах дітей Закарпатської
обласної державної адміністрації від
10.07.2013 року № 01-17/738 (а. с. 76) слідує, що
згідно із стоматологічним обстеженням
вік позивача становить 18-20 років, за
рентгеном кісток кисті - 17-18 років (із
похибкою +- 2 роки), проте, остаточне
заключення щодо віку відсутнє.

Отже, з цього слідує, що сумніви щодо
віку позивача не були вирішені на її
користь, її статус визначався як
повнолітньої особи, і, як наслідок,
визначений Законом України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
особливий порядок розгляду заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, дитини,
розлучної із сім'єю, відповідачем не
був дотриманий.

Крім того, відповідно до пункту 5.1
Правил розгляду заява та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649
(зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884),
після прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
уповноважена посадова особа органу
міграційної служби (особа, яка веде
справу) готує письмовий висновок щодо
визнання або відмови у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Висновок
складається за результатом оцінки
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
комплексного та системного вивчення
документів, наявних в особовій справі
заявника, та перевірки фактів,
повідомлених заявником або його
законним представником. Відомості та
обставини, про які зазначено у заяві
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, і які не
підтверджуються документами або
іншими фактичними даними, можуть бути
враховані під час підготовки висновку
за умови, що твердження заявника
стосовно обставин, зазначених у заяві,
є послідовними і правдоподібними,
надана ним інформація не суперечить
загальновідомим відомостям, що мають
відношення до справи заявника, та
встановлена загальна правдоподібність
заяви. Оцінка заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, здійснюється на
індивідуальній основі і включає в себе
вивчення наявних відомостей про: всі
відповідні факти, що стосуються країни
походження на момент прийняття рішення
щодо заяви, в тому числі закони і інші
нормативно-правові акти країни
походження заявника і порядок їх
застосування; відповідні твердження і
документи, представлені заявником, у
тому числі інформацію про те, що
заявник був або може стати об'єктом
переслідування чи об'єктом завдання
серйозної шкоди; особисті дані і
обставини заявника, включаючи
інформацію про те, що заявник був чи
може стати об'єктом переслідування чи
йому може бути завдано серйозної шкоди.
У висновку обов'язково робиться
посилання на використану інформацію
про країну походження заявника,
включаючи сторінки, назви
інформаційних звітів, роки та
найменування установ чи організацій,
що його підготували, посилання на
електронну адресу, якщо звіти було
опубліковано в Інтернеті, та її
співвідношення із змістом заяви та
відомостями, отриманими під час
співбесіди із заявником.

Разом з тим, на думку суду, при
підготовці висновку про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а. с. 56-63)
відповідачем не повною мірою
використані наявні відомості про
факти, що стосуються країни походження
на момент прийняття рішення щодо заяви,
інформація про те, що заявник був або
може стати об'єктом переслідування чи
об'єктом завдання серйозної шкоди.
Зокрема, та обставина, що сумніви щодо
віку позивача не були вирішені на її
користь, її статус визначався як
повнолітньої особи, призвело до того,
що відповідачем не були використані
дані щодо переслідування дітей в
країні походження позивача (а. с. 107-110).

З урахуванням встановлених обставин
справи та наведених норм чинного
законодавства України, суд приходить
до висновку, що оскільки відповідачем
не були дотримані норми Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
що призвело до передчасного прийняття
рішення відносно позивача про відмову
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, тому
позовні вимоги підлягають до
задоволення частково шляхом прийняття
постанови про визнання протиправним та
скасувати рішення ДМС України про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту від
25.11.2013 року № 680-13 та зобов'язання ДМС
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_2 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Позовні вимоги про
зобов'язання відповідача визнати
ОСОБА_2 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства до задоволення не
підлягають, оскільки судом встановлено
недотримання відповідачем Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» при розгляді
заяви позивача та зобов'язано повторно
розглянути таку заяву, а за
результатами розгляду за наявності
відповідних підстав відповідач
зобов'язаний буде прийняти рішення чи
про визнання позивачем біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Керуючись частиною третьою статті 160,
статтями 162, 163 КАС України, на підставі
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 25 листопада 2013
року № 680-13.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_2 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Головуючий суддя
В.М.Валюх

суддя
Р.С.Денисюк

суддя
О.А.Лозовський

Постанова складена у повному обсязі 17
лютого 2014 року