Справа № 822/4797/13-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 822/4797/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Салюк П.І.
Суддя-доповідач: Білоус О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Білоуса О.В.

суддів: Курка О. П. Совгири Д. І.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Хмельницької митниці Міндоходів на
постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 26 грудня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Публічного акціонерного
товариства "Славутський комбінат
"Будфарфор" до Хмельницької митниці
Міндоходів про визнання протиправними
скасування рішення та картки відмови
та зобов'язання вчинити дії , -

В С Т А Н О В И В :

ПАТ "Славутський комбінат "Будфарфор"
звернувся до Хмельницького окружного
адміністративного суду із позовом до
Хмельницької митниці Міндоходів про
визнання протиправними скасування
рішення та картки відмови та
зобов'язання вчинити дії. Позовні
вимоги мотивовано тим, що з метою
митного оформлення товару товариством
була подана до Хмельницької митниці
митна декларація від 19.06.2013 року
№400040000/2013/003023. За наслідками митного
оформлення митним органом 19 червня 2013
року прийнято рішення №400040000/2013/000019/1
про коригування митної вартості товару
та картку відмови у митному оформленні
товару №400040000/2013/00040. Вважаючи висновки
митного органу безпідставними, а
рішення - неправомірними, просили
визнати рішення про корегування митної
вартості та картку відмови
протиправними та скасувати, а також
зобов'язати митний орган провести
митне оформлення за заявленою митною
вартістю.

Відповідно до постанови Хмельницького
окружного адміністративного суду від
26.12.2013 року адміністративний позов
задоволено. Не погоджуючись із
рішенням суду першої інстанції,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить суд скасувати постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись при цьому на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, які мають значення для справи
та порушення норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення спору.

В судове засідання представник
апелянта (відповідача) не з'явився,
направив до суду клопотання про
розгляд справи у порядку письмового
провадження.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, однак направив
на адресу суду письмові заперечення на
апеляційну скаргу, які долучені до
матеріалів справи, з яких вбачається,
що апеляційну скаргу позивач не визнає
повністю, проти її задоволення
заперечує, вважаючи рішення суду
першої інстанції законним,
обґрунтованим і таким, що відповідає
фактичним обставинам справи. Просив
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про його дату, час і
місце, а також враховуючи те, що їх явка
в судове засідання не визнавалась
обов'язковою, колегія суддів визнала за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження, відповідно до
п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, за наявними у
справі матеріалами, при цьому, згідно
частини 6 статті 12, частини 1 статті 41
КАС України, повне фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції необхідно залишити
без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України
визначено, що у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку. При цьому в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову (ч. 2 ст. 71 КАС).

Частиною 1 ст. 195 КАС України визначено,
що суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної
скарги.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, та підтверджується
матеріалами справи, 22 травня 2013 року
між позивачем та
компанією-постачальником "DEFTRANS"
(Польща) було укладено Контракт № І 13/20,
предметом якого була поставка позивачу
меблів для ванних кімнат з ДСП,
ламінованих (далі по тексту - Товар).

На виконання умов контракту, на адресу
позивача у травні 2013 року було
направлено товар відповідно до
рахунку-фактури (інвойсу) від 17.06.2013 р.
№FE/0000017/2013.

З метою митного оформлення товару,
передбаченого рахунком-фактурою,
позивачем була заповнена та подана до
підрозділу відповідача - митного посту
"Славута" митна декларація від 19.06.2013
року № 400040000/2013/003023, в яких Товар був
задекларований у митний режим "імпорт".
Фактурна вартість товару визначена на
рівні 8548,68 євро, а митна вартість - 9226,92
євро. Визначення митної вартості
товару позивач здійснив за основним
методом - за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які імпортуються, додавши
до фактурної вартості витрати на
транспортування товару.

Разом з митною декларацією позивач
надав митному органу Контракт № І 13/20
від 22 травня 2013 року, специфікацію №3
від 25 травня 2013 року, рахунок-фактуру
(інвойс) №FE/0000017/2013 від 17 червня 2013 року,
договір доручення (про перевезення)
№1128 від 25.12.2012 р. та Довідку №968-131 1211 від
19.06.2013 р. про
транспортно-експедиторські витрати
при перевезенні вантажу автомобільним
транспортом, Договір №36 на перевезення
вантажів від 02 січня 2013 року.

Окрім цього, користуючись правом,
передбаченим п. 6 ст. 53 Митного Кодексу
України, за власним бажанням позивачем
було надано відповідачу наступні
документи: копію митної декларації
країни відправлення MRN13PL394020E0028820 від
17.06.2013 p., міжнародну
товарно-транспортну накладну (CMR) від
17.06.2013 р., прайс-лист виробника № б/н від
22.05.2013 р., калькуляцію № б/н від 03.06.2013 р.

Під час аналізу документів, поданих для
митного оформлення за митною
декларацією 400040000/2013/003023 від 19.06.2013 року
відповідачем встановлено, що
відповідно до ч.2 ст. 53 Митного кодексу
України, документи, подані до митного
оформлення, не дають можливості
пересвідчитись у правильності
визначення митної вартості Товару тому
що не містять всіх відомостей, які
підтверджують числові значення
складових митної вартості Товару та
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті (витрати
на страхування товарів), у зв'язку із
чим, необхідне подання додаткових
документів у відповідності до ч. 3 ст. 53
Митного Кодексу України: виписку з
бухгалтерської документації, висновки
про вартісні характеристики товарів,
підготовлені спеціалізованими
експертними організаціями, та/або
інформаціями біржових організацій про
вартість товару або сировини.

У зв'язку з цим митним органом 19 червня
2013 року прийнято рішення №400040000/2013/000019/1
про коригування митної вартості
товару, внаслідок цього митну вартість
товару було збільшено з 9226,92 євро до
18110,73 євро. Відповідно даному рішенню,
метод 1 визначення вартості товару не
застосовано у зв'язку з неподанням
митного оформлення документів, які
підтверджують складові митної
вартості у відповідності до вимог п. 2,
8, 9 ст. 52 Митного Кодексу України та п. 2, 3
ст. 53 Митного Кодексу України.
Консультацію проведено. метод 2 не
застосовано через відсутність
інформації в декларанта митного органу
, щодо оформлення ідентичних та
подібних товарів; метод 4-5 не
застосовано через відсутність основи
для віднімання та додавання вартості.
Застосовано метод 6 - резервний.

Також 19.06.2013 р. відповідач склав картку
відмови у митному оформленні товару
№400040000/2013/00040 за тих же самих підстав, що
і прийняте рішення при коригуванні
митної вартості - неподання
документів, що підтверджують складові
митної вартості товару.

Вирішуючи по суті існуючий спір, суд
першої інстанції керувався тим, що в
силу ч.1 ст.49 МК України митною вартістю
товарів, які переміщуються через
митний кордон України, є вартість
товарів, що використовується для
митних цілей, яка базується на ціні, що
фактично сплачена або підлягає сплаті
за ці товари. Митна вартість товарів, що
переміщуються через митний кордон
України, визначається декларантом
відповідно до норм цього Кодексу (ч.1
ст.51 МК України).

Відповідно до ч.1 ст.52 МК України
заявлення митної вартості товарів
здійснюється декларантом або
уповноваженою ним особою під час
декларування товарів у порядку,
встановленому розділом VIII цього
Кодексу та цією главою.

За змістом ч.2 ст.52 МК України декларант
або уповноважена ним особа, які
заявляють митну вартість товару,
зобов'язані: 1) заявляти митну вартість,
визначену ними самостійно, у тому числі
за результатами консультацій з митним
органом; 2) подавати митному органу
достовірні відомості про визначення
митної вартості, які повинні
базуватися на об'єктивних,
документально підтверджених даних, що
піддаються обчисленню; 3) нести всі
додаткові витрати, пов'язані з
коригуванням митної вартості або
наданням митному органу додаткової
інформації.

Водночас, в силу п.1 ч.3 ст.52 МК України
декларант або уповноважена ним особа,
які заявляють митну вартість товару,
мають право надавати митному органу (за
наявності) додаткові відомості у разі
потреби уточнення інформації.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 53 Митного кодексу
України, у випадках, передбачених цим
Кодексом, одночасно з митною
декларацією декларант подає митному
органу документи, що підтверджують
заявлену митну вартість товарів і
обраний метод її визначення.

Нормами ст. 57 МК України передбачено, що
основним методом визначення митної
вартості товарів, які ввозяться на
митну територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів
передує процедура консультацій між
митним органом та декларантом з метою
визначення основи вартості згідно з
положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу.
Під час таких консультацій митний
орган та декларант можуть здійснити
обмін наявною у кожного з них
інформацією за умови додержання вимог
щодо її конфіденційності.

Так, метод визначення митної вартості
товарів за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які імпортуються, не
застосовується, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірні та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні.

У разі, якщо митна вартість не може бути
визначена за основним методом,
застосовуються другорядні методи,
зазначені у пункті 2 частини першої
статті 57 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що
Хмельницькою митницею не наведено
об'єктивних обставин та обґрунтованих
сумнівів щодо достовірності поданих
позивачем відомостей про митну
вартість товару та/або неправильності
обрання методу визначення та
обчислення митної вартості товару, не
конкретизовано документи, які не були
подані позивачем для обґрунтування
митної вартості товару.

З рішення митниці про визначення
митної вартості товару за шостим
методом не вбачається, в чому саме
полягала неможливість визначення
митної вартості за першим методом, на
підставі документів поданих ПАТ
"Славутський комбінат "Будфарфор" та чи
взагалі була потреба у митниці
самостійно визначати митну вартість за
шостим методом. У оскаржуваному
рішенні не вказано, якою саме ціновою
інформацією та за який період
керувалася Хмельницька митниця при
визначенні митної вартості товару.

Відтак обмеження у застосуванні
першого методу визначення митної
вартості товару щодо ПАТ "Славутський
комбінат "Будфарфор" у відповідача були
відсутні, а визначений законодавцем
перелік обмежень застосування першого
(основного) методу визначення митної
вартості є вичерпним та розширеному
тлумаченню не підлягає. Такого
обмеження у використанні першого
(основного) методу визначення митної
вартості товару, як неподання
додаткових документів, у Митному
кодексі України немає.

Крім того, оскільки позивач не укладав
договір страхування, такий документ
він подати на вимогу митного органу не
міг. Страхування товару не
передбачалось умовами Контракту чи
іншими документами, такі платежі ним не
сплачувались, а тому витрати на
страхування відсутні при визначенні
митної вартості товару, тому й позивач
не міг подати такий документ для
підтвердження заявленої митної
вартості. Окрім цього, під час митного
оформлення товару, позивачем була
надано довідка №968-131 1211 від 19.06.2013 р. про
транспортно-експедиторські витрати
при перевезенні вантажу автомобільним
транспортом, в якій зазначено, що
страхування вантажу не здійснювалось.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищенаведеним,
матеріалами справи, а тому колегією
суддів відхиляються, оскільки не дають
підстав для висновку про порушення
судом першої інстанції норм права, які
призвели до неправильного вирішення
справи, тобто прийнята постанова
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону, і підстав для її
скасування не вбачається.

Відповідно до статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову -без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних підстав.

На підставі наведеного колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку щодо задоволення
заявлених вимог у спосіб та межах,
визначених законом.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Хмельницької
митниці Міндоходів, - залишити без
задоволення, а постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 26
грудня 2013 року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Білоус О.В.

Судді
Курко О. П.

Совгира Д. І.