Справа № 801/10786/13-а
Суддя: Тоскіна Г.Л.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 лютого 2014 року (о 14:53) Справа №801/10786/13-а

Окружний адміністративний суд
Автономної Республіки Крим у складі
головуючого судді Тоскіної Г.Л., за
участю секретаря судового засідання
Марчевської К.В.,

позивача - ОСОБА_1;

представника позивача - ОСОБА_2;

представник відповідача - Попової С.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Джанкойської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в АР Крим

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

Обставини справи: до Окружного
адміністративного суду АР Крим
звернулася Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 (далі позивач) до Джанкойської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів в АР Крим (далі відповідач) з
адміністративним позовом про визнання
протиправними та скасування як таких,
що суперечать діючому законодавству,
податкові повідомлення-рішення
Джанкойської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів в
Автономній Республіці Крим № від
15 листопада 2013 року про збільшення
грошового зобов'язання податку на
доходи фізичних осіб - підприємців від
провадження господарської діяльності
на 20501,31грн., у тому числі за основним
платежем - 16401,05 грн., за штрафними
санкціями - 4100,26 грн.; № від 15
листопада 2013 року про застосування
штрафних санкцій в сумі 37184,35грн.;
рішення № від 15 листопада 2013 року
про донарахування єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та застосування
штрафних санкцій в загальній сумі
50216,20грн., у тому числі, за основним
платежем - 33477,47грн., за штрафними
санкціями - 16738,73грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
спірні податкові повідомлення-рішення
прийняті з порушенням норм діючого
законодавства, відповідачем невірно
застосовані норми Податкового Кодексу
України. Позивач підкреслює, що ним
правомірно, з дотриманням вимог
Податкового кодексу України
сформовані витрати, які враховуються
при визначенні чистого
оподатковуваного доходу, на суми
витрат на відрядження (добових витрат)
за 2012 рік в розмірі 89040 грн. Позивач
зазначає, що в Книзі обліку доходів і
витрат, яку позивач веде за формою,
затвердженою наказом ДПАУ від 24.12.2010р.
№1025, сума доходів відображена у
розмірі «нарахованого» доходу 2849133,56
грн. за фактом відвантаження товару, а
не у сумі фактично отриманих грошових
коштів 2856570,43 грн., оскільки ця сума
включає ще й погашення дебіторської
заборгованості покупцями, яка виникла
станом на 01.01.2012, а також кредиторську
заборгованість перед покупцями, яка
виникла у зв'язку з отриманням від них у
2012 році авансів та обліковується
станом на 31.12.2012 в обліку позивача. На
думку позивача, дохід у Книзі обліку
доходів і витрат відображений не за
фактом отримання грошових коштів, а за
фактом відвантаження товару, так як
саме такий метод визнання та
відображення доходу дозволяє найбільш
достовірно визначити суму чистого
оподатковуваного доходу, як того
вимагають норми ст. 177 розділу IV
Податкового кодексу України. Зазначені
обставини, в свою чергу, свідчать про
відсутність підстав для нарахування
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування та
штрафних санкцій за заниження доходу.
Щодо порушення норм порядку
регулювання обігу готівки, то на думку
позивача, зазначена в акті перевірки
сума у розмірі 7436,87грн. не є сумою
готівки, яка не оприбуткована
позивачем у порядку, передбаченому
діючим законодавством.

Під час розгляду справи позивач та
представник позивача наполягали на
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі, посилаючись на
необґрунтованість висновків
відповідача, викладених в акті
перевірки.

Представник відповідача проти
задоволення адміністративного позову
заперечував, зазначивши, що в ході
проведеної перевірки позивача були
виявлені порушення податкового
законодавства, що й стало підставою для
прийняття оскаржуваних рішень.

В обґрунтування правової позиції
представник відповідача надав
письмові заперечення на
адміністративний позов.

Заслухавши пояснення позивача,
представника позивача та представника
відповідача, розглянувши матеріали
справи, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем
(ідентифікаційний код НОМЕР_1),
зареєстрований у податковому обліку
платником податків та зборів, у 2012 р.
знаходився на загальній системі
оподаткування.

Таким чином, фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 являється суб'єктом
господарювання, фізичною
особою-підприємцем, зобов'язаний
виконувати обов'язки, покладені на
нього законами у зв'язку зі здійсненням
господарської діяльності.

Судом встановлено, що основними видами
діяльності позивача за КВЕД є оптова
торгівля деталями та приладами для
автотранспортних засобів (КВЕД 45.31);
технічне обслуговування та ремонт
автотранспортних засобів (КВЕД 45.20);
роздрібна торгівля деталями та
приладами для автотранспортних
засобів (КВЕД 45.32) та інш.

Матеріали справи свідчать, що
посадовими особами податкового органу
була проведена планова документальна
перевірка дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства України за період з
01.01.2013 по 31.12.2012, правильності
обчислення та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за період з
01.01.2012 по 31.12.2012 фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1.

За результатами перевірки був
складений Акт від 01.11.2013 № 02797/17-02/НОМЕР_1
(далі акт перевірки).

На підставі висновків акта перевірки
податковим органом прийняті:

- податкове повідомлення-рішення
№ від 15.11.2013 про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб - підприємців від
провадження господарської діяльності
у сумі 20501,31грн., у тому числі, за
основним платежем - 16401,05 грн., за
штрафними санкціями - 4100,26 грн.;

- податкове повідомлення-рішення
№ від 15.11.2013 про застосування
штрафних санкцій в сумі 37184,35 грн.;

- рішення № від 15.11.2013 про
донарахування єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та застосування
штрафних санкцій в загальній сумі
50216,20грн., у тому числі, за основним
платежем - 33477,47 грн., за штрафними
санкціями - 16738,73грн.

Сума грошового зобов'язання з податку
на доходи фізичних осіб - підприємців
від провадження господарської
діяльності у сумі 20501,31грн., у тому
числі, за основним платежем - 16401,05 грн.,
за штрафними санкціями - 4100,26 грн.
визначена податковим органом за фактом
порушення платником податків п.177.1, п.
177.2, п. 117.4 ст. 177 Податкового Кодексу
України в частині заниження
оподаткованого доходу у розмірі 96476,87
грн., внаслідок включення до складу
витрат, які враховуються при
визначенні чистого оподатковуваного
доходу, суми витрат на відрядження
(добових витрат) за 2012 рік в розмірі 89040
грн., та заниження валового доходу за
даними книги обліку доходів і витрат за
2012 р. та за даними декларації про доходи
за 2012 р. від 05.02.2013 № на суму 7436,87
грн.

Сума грошового зобов'язання із
штрафних санкцій в розмірі 37184,35 грн. за
податковим повідомленням-рішенням
№ від 15.11.2013 визначена податковим
органом внаслідок порушення позивачем
вимог Положення про ведення касових
операцій в національній валюті
України, затвердженого Постановою
Національного Банку України від 15.12.2004,
а саме неоприбутковування суми у
розмірі 7436,87 грн. в книзі обліку доходів
і витрат за 2012 р.

Сума донарахованого єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та застосованих
штрафних санкцій за рішення № від
15.11.2013 в загальній сумі 50216,20 грн., у тому
числі, єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у розмірі 33477,47
грн., та штрафні санкції - 16738,73 грн.,
визначена податковим органом
внаслідок заниження доходу на суму
96476,87 грн.

Не погодившись з вказаними податковими
повідомленнями-рішеннями, позивач
звернувся до суду з позовом про їх
скасування.

В ході розгляду справи судом було
перевірено правомірність висновків
відповідача щодо порушення позивачем
вимог податкового законодавства, а
також правомірність донарахування
податкових зобов'язань та нарахування
штрафних (фінансових) санкцій і було
встановлено наступне.

Стаття 19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти на
підстава, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень
органу власних повноважень, суд
керується критеріями, закріпленими у
ст. 2 КАС України, які певною мірою
відображають принципи
адміністративної процедури, які
повинні дотримуватися при реалізації
дискреційних повноважень владного
суб'єкта, встановлюючи чи прийняті
(вчинені) ним рішення (дії): 1) на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5)добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого: суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Перевіряючи правомірність
прийняття податковим органом
податкового повідомлення рішення
№ від 15.11.2013 про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб - підприємців від
провадження господарської діяльності
у сумі 20501,31грн., у тому числі, за
основним платежем - 16401,05 грн., за
штрафними санкціями - 4100,26 грн., суд
зазначає наступне.

Як було зазначено вище, підставою для
збільшення грошових зобов'язань з
податку на доходи фізичних осіб -
підприємців від провадження
господарської діяльності за основним
платежем у сумі 16401,05 грн. є порушення
платником податків п.177.1, п. 177.2, п. 117.4 ст.
177 Податкового Кодексу України в
частині заниження оподаткованого
доходу у розмірі 96476,87 грн., у зв'язку з
включення до складу витрат, які
враховуються при визначенні чистого
оподатковуваного доходу, суми витрат
на відрядження (добових витрат) за 2012
рік в розмірі 89040 грн., та заниження
валового доходу за даними книги обліку
доходів і витрат за 2012 р. та за даними
декларації про доходи за 2012 р. від 05.02.2013
№ на суму 7436,87 грн. (89040 + 7438,87 х 17%).

По епізоду включення до складу витрат,
які враховуються при визначенні
чистого оподатковуваного доходу, суми
витрат на відрядження (добових витрат)
за 2012 рік в розмірі 89040 грн., суд
зазначає наступне.

Згідно з актом перевірки висновок щодо
заниження об'єкта оподаткування
податком на доходи фізичних осіб -
підприємців від провадження
господарської діяльності зроблено
податковим органом на тій підставі, що
відповідно до п. 177.4 ст.177 розділу IV
Податкового кодексу України до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу. При цьому
відповідно до п.138.1 ст.138 розділу III
Податкового кодексу України витрати,
визначені, зокрема, пунктом 140.1 статті
140 цього Кодексу (включення витрат на
відрядження передбачено саме п.п.140.1.7
п.140.1 ст.140), враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування як інші витрати,
а не як витрати операційної діяльності,
тому позивач не мав права на включення
до складу витрат, які враховуються при
визначенні чистого оподатковуваного
доходу, суми витрат на відрядження
(добових витрат) за 2012 рік в розмірі 89040
грн.

Оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою - підприємцем від
провадження господарської діяльності,
крім осіб, що обрали спрощену систему
оподаткування врегульовано ст. 177
Податкового кодексу України.

Так, згідно з п. 177.1. ст. 177 Податкового
кодексу України доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 177.2. ст. 177 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та
негрошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця.

При цьому до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу (п.
177.4. ст. 177 Податкового кодексу України).

Отже, виходячи з конструкції
диспозиції п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України, остання є відсильною
нормою, яка закріплює лише загальні
ознаки правила поведінки, а для
встановлення ознак, яких бракує, слід
звертатися до інших норм цієї ж галузі
права, зокрема, у цьому випадку до
розділу III цього Кодексу, який визначає
види витрат та порядок їх формування.

Відповідно до п. 138.1 ст.138 розділу III
Податкового кодексу України витрати
операційної діяльності визначаються
згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9,
підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті.

Так, згідно з пп. «б» пп. 138.10.2. п. 138.10. ст.
138 Податкового кодексу України до
складу інших витрат включаються:
адміністративні витрати, спрямовані на
обслуговування та управління
підприємством: витрати на службові
відрядження й утримання апарату
управління підприємством (у тому числі
витрати на оплату праці
адміністративного апарату) та іншого
загальногосподарського персоналу.

Відповідно до пп. «ґ» пп. 138.10.3 п. 138.10 ст.
138 Податкового кодексу України витрати
на збут, які включають витрати,
пов'язані з реалізацією товарів,
виконанням робіт, наданням послуг:
витрати на відрядження працівників,
зайнятих збутом.

Отже, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 п.138.10 ст.138
розділу III Податкового кодексу України,
якими передбачено склад операційних
витрат, також встановлено, що витрати
на відрядження включаються до складу
операційних витрат.

Таким чином, виходячи з системного
аналізу наведених правових норм, суд
дійшов висновку, що витрати на
відрядження працівників нормами
Податкового кодексу України віднесені
до операційних витрат платників
податків, отже, в силу п. 177.4. ст. 177
Податкового кодексу України зазначені
витрати повинні бути враховані при
визначені об'єкта оподаткування
податком на доходи фізичних осіб -
підприємців від провадження
господарської діяльності.

Тому твердження податкового органу, що
витрати на відрядження не відносяться
до складу операційних витрат є
безпідставними та такими, що
суперечать вимогам п. 138.1 ст.138 розділу
III Податкового кодексу України.

Окремо врегулювання витрат на
відрядження у ст. 140 Податкового
кодексу України та віднесення їх до
складу подвійних витрат, на думку суду,
не свідчить, що вказані витрати не
включаються до складу операційних
витрат, адже зазначені норми більш
детально регулюють питання, які
витрати входять до складу витрат на
відрядження тих чи інших категорій
платників податків та якими
документами ці витрати повинні бути
підтверджені.

Згідно з пп. 140.1.7 п. 140.1. ст. 140
Податкового кодексу України при
визначенні об'єкта оподаткування
враховуються такі витрати подвійного
призначення: витрати на відрядження
фізичних осіб, які перебувають у
трудових відносинах із таким платником
податку або є членами керівних органів
платника податку, в межах фактичних
витрат особи, яка відряджена, на проїзд
(у тому числі перевезення багажу,
бронювання транспортних квитків) як до
місця відрядження і назад, так і за
місцем відрядження (у тому числі на
орендованому транспорті), оплату
вартості проживання у готелях
(мотелях), а також включених до таких
рахунків витрат на харчування чи
побутові послуги (прання, чищення,
лагодження та прасування одягу, взуття
чи білизни), на найм інших жилих
приміщень, оплату телефонних розмов,
оформлення закордонних паспортів,
дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове
страхування, інші документально
оформлені витрати, пов'язані з
правилами в'їзду та перебування у місці
відрядження, в тому числі будь-які
збори і податки, що підлягають сплаті у
зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці першому цього
підпункту витрати можуть бути включені
до складу витрат платника податку лише
за наявності підтвердних документів,
що засвідчують вартість цих витрат у
вигляді транспортних квитків або
транспортних рахунків (багажних
квитанцій), у тому числі електронних
квитків за наявності посадкового
талона та документа про сплату за всіма
видами транспорту, в тому числі
чартерних рейсів, рахунків, отриманих
із готелів (мотелів) або від інших осіб,
що надають послуги з розміщення та
проживання фізичної особи, в тому числі
бронювання місць у місцях проживання,
страхових полісів тощо. (абзац другий
підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140
Податкового кодексу України).

До складу витрат на відрядження
відносяться також витрати, не
підтверджені документально, на
харчування та фінансування інших
власних потреб фізичної особи (добові
витрати), понесені у зв'язку з таким
відрядженням у межах території
України, але не більш як 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на 1 січня
податкового (звітного) року, в
розрахунку за кожен календарний день
такого відрядження, а для відряджень за
кордон - не вище 0,75 розміру мінімальної
заробітної плати, встановленої законом
на 1 січня податкового (звітного) року, в
розрахунку за кожен календарний день
такого відрядження. (абзац четвертий
підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140
Податкового кодексу України).

При цьому згідно з п. 140.5. ст. 140
Податкового кодексу України
установлення додаткових обмежень щодо
складу витрат платника податку, крім
тих, що зазначені в цьому розділі, не
дозволяється.

В якості первинних документів, що
підтверджують витрати на відрядження
співробітників позивача, останнім
надані накази про направлення
працівників ФОП ОСОБА_1 (водія та
експедитора) до м. Сімферополь за
отриманням товару від підприємств -
постачальників і перевізників товару;
документи, що підтверджують
фактичне виконання мети відрядження -
накладні квитанції на отримання
товару, подорожні листи,
товарно-транспортні
накладні;відомості на виплату добових
витрат працівникам; витрати на оплату
добових в розмірі 210 грн. передбачені
відповідним розпорядженням і не
перевищують розміру, що встановлений
нормою п.п.140.1.7 п. 140.1 ст.140 розділу III
Податкового кодексу України.

Як було зазначено вище, основними
видами діяльності ФОП ОСОБА_1 є оптова
та роздрібна торгівля деталями та
приладдям для автотранспортних
засобів, місце здійснення цієї
діяльності - склад-магазин на 125 км шосе
Красноперекопськ - Феодосія у с.
Краснофлотське Советського району.

Оскільки основним місцем розташування
постачальників (зокрема, ТОВ
"Техноторг-Дон", ТОВ
"Омега-Автопоставка", ТОВ
"Агроюгкомплект", ТОВ "Форсаж", інших) є
м. Сімферополь, Позивач з метою
закупівлі товару оформлював
відрядження працівників до м.
Сімферополь.

У відповідності з п.138.10.3 п.138.10 ст.138
розділу III Податкового кодексу України
витрати на збут пов'язані з реалізацією
товарів.

Згідно з КВЕД ДК 009:2010, в якому наведено
визначення видів діяльності, закупівля
та збут є допоміжними видами
економічної діяльності, результати
яких використовує сам суб'єкт задля
обслуговування його основного та
другорядних видів економічної
діяльності (розділ 4 «Терміни та
визначення понять» наказу
Держспоживстандарту України від
11.10.2010р. №457): допоміжні види
економічної діяльності - це види
діяльності, які виконують переважно у
сфері послуг, а їх результати
використовує сам суб'єкт задля
обслуговування його основного та
другорядних видів економічної
діяльності (керування підприємством,
бухгалтерський облік, транспортування,
складування, закупівля, збут, ремонт,
технічне обслуговування тощо)».

На цій підставі здійснення позивачем
оптової та роздрібної торгівлі
деталями та приладдям для
автотранспортних засобів є неможливим
без їх закупівлі та подальшого збуту.

Отже, витрати на відрядження водія та
експедитора за отриманням товару в
межах України включені позивачем до
складу витрат при визначенні чистого
оподатковуваного доходу в повній
відповідності з п.138.1 ст.138 розділу III
Податкового кодексу України та п.177.4
ст.177 розділу IV Податкового кодексу
України як документально підтверджені
і пов'язані з його господарською
діяльністю.

Тому суд дійшов висновку, що спірне
податкове повідомлення-рішення в
частині визначення об'єкта
оподаткування податком на доходи
фізичних осіб - підприємців від
провадження господарської діяльності
у сумі 89040,00 грн. у зв'язку з виключенням
зі складу витрат, які враховуються при
визначенні чистого оподатковуваного
доходу, суми витрат на відрядження
(добових витрат) за 2012 рік., суд вважає
протиправним.

По епізоду визначення об'єкта
оподаткування податком на доходи
фізичних осіб - підприємців від
провадження господарської діяльності
у сумі 7436,87 грн., у зв'язку з
невідображенням у книзі доходів і
витрат та декларації про доходи за 2012 р.
від 05.02.2013 № суми доходу у розмірі
7436,87 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з актом перевірки заниження
доходу на суму 7436,87 грн. визначено
податковим органом як різниця між
сумами доходу без ПДВ, отриманими
позивачем на поточний рахунок та в
касу, і сумою доходу, яка відображена в
Книзі обліку доходів і витрат і
перенесена в декларацію за 2012 рік.

Так, за період з 01.01.2012 по 31.12.2012
платником податків було фактично
отримано виручки (валовій дохід) від
продажу товарів у грошовій формі в сумі
3427884,65 грн., вартість без ПДВ - 2856570,43грн.,
в тому числі: на поточний рахунок -
2058842,83грн., вартість без ПДВ - 1715701,67грн.,
ПДВ - 343141,16грн.; готівкою - 1369041,82грн.,
вартість без ПДВ - 1140868,76грн., ПДВ -
228173,06грн.

Фактично отриманий дохід складає 2856570,43
грн., що не відповідає даним
задекларованим платником податків у
декларації про доходи за 2012 р. від 05.02.2013
№ та Книзі доходів і витрат,
відповідно до яких валовий дохід
складає 2849133,56 грн. Розбіжність - 7436,87
грн.

Зазначені обставини встановлені актом
перевірки та підтверджені позивачем у
позовній заяві та під час судового
розгляду справи.

Як було зазначено вище, відповідно до п.
177.2. ст. 177 Податкового кодексу України
об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Отже, доходи фізичних осіб -
підприємців, які отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності, підлягають
оподаткуванню. До складу загального
оподатковуваного доходу зараховується
виручка, що надійшла фізичній особі -
підприємцю як в грошовій, так і в
натуральній формі від провадження
господарської діяльності, а
саме:виручка у вигляді безготівкових
грошових коштів, що надійшли на
банківський рахунок чи в готівковій
формі безпосередньо підприємцю чи його
працівникам на місці здійснення
розрахунків (в т.ч. відсотки банку);
виручка в натуральній (негрошовій
формі); суми штрафів і пені, отримані
від інших суб'єктів підприємництва за
договорами цивільно-правового
характеру за порушення умов договорів
та інші доходи, які пов'язані із
здійсненням підприємницької
діяльності.

Виходячи з аналізу наведеної правової
норми, суд зазначає, що вказана норма є
спеціальною нормою, яка регулює
порядок визначення чистого
оподаткованого доходу платників
податків - фізичних осіб-підприємців,
які знаходяться на загальній системі
оподаткування. При цьому під загальним
оподаткованим доходом відповідно до
наведеної норми слід розуміти виручку
у грошовій та негрошовій формі.

Тому, оскільки виручкою фізичної особи
- підприємця вважається дохід,
отриманий у грошовій та негрошовій
формі, то датою формування загального
оподаткованого доходу є дата
фактичного надходження коштів на
банківський рахунок (до каси) або
отримання інших видів компенсацій
вартості поставлених (або тих, що
підлягають поставці) ним товарів, тобто
застосовується касовий метод. До
складу витрат уключаються тільки
витрати, пов'язані з отриманням доходу
та підтверджені відповідними
документами про їх оплату.

Відповідно до п. 177.10 ст. 177розд. IV
Податкового кодексу України фізичні
особи - підприємці зобов'язані вести
Книгу обліку доходів і витрат та мати
підтверджуючі документи щодо
походження товару. Форма Книги обліку
доходів і витрат та порядок її ведення
визначаються центральним органом
державної податкової служби.

Враховуючи, що позивачем у 2012 р.
отримана виручка у сумі 2856570,43 грн.,
проте чистий оподаткований дохід
визначений з урахуванням загального
оподатковуваного доходу у сумі 2849133,56
грн., позивачем занижений чистий
оподаткований дохід у загальній сумі
7436,87 грн.

Суд вважає безпідставними твердження
представника позивача, що сума доходів
відображена у розмірі «нарахованого»
доходу 2849133,56 грн. за фактом
відвантаження товару, а не у сумі
фактично отриманих грошових коштів
2856570,43 грн., оскільки ця сума включає ще
й погашення дебіторської
заборгованості покупцями, яка виникла
станом на 01.01.2012, а також кредиторську
заборгованість перед покупцями, яка
виникла у зв'язку з отриманням від них у
2012 році авансів та обліковується
станом на 31.12.2012 в обліку позивача,
оскільки зазначене твердження не має
правового значення при визначення
чистого оподаткованого доходу
платника податків фізичної
особи-підприємця, виходячи з вимог п.
177.2 ст. 177 Податкового кодексу України.

З тих же міркувань суд вважає
безпідставним посилання представника
позивача на вимоги п.п.6 п.292.11 ст.292
розділу VIII Податкового кодексу
України, оскільки вказані норми
регулюють спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності та
не поширюються на позивача, який у 2012 р.
знаходився на загальній системі
оподаткування.

Не підлягають застосуванню до спірних
правовідносин також вимоги ст. 136
Податкового кодексу України, оскільки
у цьому випадку ст. 177 Податкового
кодексу України встановлює спеціальні
норми, якими визначений порядок
оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою - підприємцем від
провадження господарської діяльності.
Тому посилання представника позивача
на вимоги п.п.136.1.1 п.136.1 ст.136 та п.137.1 ст.137
розділу III Податкового кодексу України,
відповідно до яких сума попередньої
оплати та авансів, отримана в рахунок
оплати товарів, не враховується для
визначення об'єкта оподаткування, а
доход від реалізації товарів
визнається за датою переходу покупцеві
права власності на такий товар суд
вважає безпідставним.

Окрім того, суд звертає увагу позивача,
що згідно з п. 177.4. ст. 177 Податкового
кодексу України розділ ІІІ Податкового
кодексу України застосовується
виключно в частині визначення переліку
витрат, безпосередньо пов'язаних з
отриманням доходів, зазначеними
суб'єктами, та не розповсюджується на
порядок формування доходу, виходячи з
собівартості реалізованих товарів.

Також суд вважає безпідставними
аргументи представника позивача, що у
Книзі обліку доходів і витрат дохід
відображений не за фактом отримання
грошових коштів, а за фактом
відвантаження товару, так як саме такий
метод визнання та відображення доходу
дозволяє найбільш достовірно
визначити суму чистого
оподатковуваного доходу, та у іншому
випадку дані Книзі обліку і витрат не
будуть відповідати фактичним залишкам
товарів на складу, при цьому у
розумінні приписів п. 177.4. ст. 177
Податкового кодексу України до складу
загального оподатковуваного доходу
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) не включаються авансові платежі
без фактичної поставки товарів
покупцям, та вказує на наступне

Суд зауважує, що зазначена позиція
представника позивача не
кореспондується з вимогами п. 177.2. ст. 177
Податкового кодексу України, адже у
цьому випадку законодавець у
імперативній формі надав визначення
загального оподатковуваного доходу
зазначених платників - це виручка у
грошовій та негрошовій формі. Тобто уся
сума виручки, отримана в безготівковій
та готівковій формі від проведення
господарської діяльності протягом
податкового періоду, незважаючи на те,
чи є така сума авансом, чи отримані та
реалізовані товари на зазначену суму, є
загальним оподаткованим доходом
платника податків - фізичної
особи-підприємця.

Таким чином, дослідивши матеріали
справи та вимоги діючого
законодавства, якими врегульовані
спірні правовідносини, суд зазначає, що
висновки податкового органу щодо
заниження позивачем загального
оподаткованого доходу платником
податків у 2012 р. на суму 7436,87 грн. є
обґрунтованими.

Варто зазначити, позивачем не
заперечувалася, що сума у розмірі 7436,87
грн. не включена до складу загального
оподаткованого доходу, зазначена
обставина також підтверджується
матеріалами справи, дослідженими
судом.

Згідно з абз 3 п. 167.1. ст. 167 Податкового
кодексу України платники податку, які
подають податкові декларації за
податковий (звітний) рік згідно з
статтями 177 і 178 цього розділу,
застосовують ставку податку 17
відсотків до частини
середньомісячного річного
оподатковуваного доходу, що перевищує
десятикратний розмір мінімальної
заробітної плати, встановленої законом
на 1 січня податкового (звітного) року.
Розмір середньомісячного річного
оподатковуваного доходу
розраховується як сума загальних
місячних оподатковуваних доходів,
зазначених в абзаці першому цього
пункту, поділена на кількість
календарних місяців, протягом яких
платником податку було одержано такі
доходи у податковому (звітному) році, за
який здійснюється декларування.

Відповідно до п. 123.1. ст. 123 Податкового
кодексу України у разі якщо
контролюючий орган самостійно
визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, - тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

Отже, враховуючи встановлені судом
обставини та наведені норми діючого
законодавства, суд дійшов висновку, що
податкове повідомлення рішення №
від 15.11.2013 в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб - підприємців від
провадження господарської діяльності
у сумі 1580,34 грн., у тому числі, за
основним платежем - 1264,27 грн. грн., за
штрафними санкціями - 316,07 грн., є
обґрунтованим.

Відповідно, податкове
повідомлення-рішення № від 15.11.2013
в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб - підприємців від
провадження господарської діяльності
у сумі 18920,97 грн., у тому числі, за
основним платежем - 15136,78 грн., за
штрафними санкціями - 3784,19 грн. є таким,
що прийнято з порушенням основних
принципів адміністративної процедури,
встановлених ст. 2 КАС України, тому є
протиправним.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість позовних вимог в
частині визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 15.11.2013
про застосування штрафних санкцій в
сумі 37184,35 грн., суд зважає на наступне.

Як було зазначено вище, сума грошового
зобов'язання із штрафних санкцій в
розмірі 37184,35 грн. за податковим
повідомленням-рішенням № від
15.11.2013 визначена податковим органом
внаслідок порушення позивачем вимог
Положення про ведення касових операцій
в національній валюті України,
затвердженого Постановою
Національного Банку України від 15.12.2004,
а саме неоприбутковування суми у
розмірі 7436,87 грн. в Книзі обліку доходів
і витрат за 2012 р.

Згідно з актом перевірки зазначена
сума визначена податковим органом
шляхом встановлення різниці між
фактично отриманим доходом у сумі
2856570,43 грн. (в грошовій формі) та сумою
доходу, визначеною платником податків
у Книзі обліку доходів і витрат у
розмірі 2849133,56 грн.

Вирішуючи питання щодо наявності
підстав для задоволення
адміністративного позову в цій
частині, варто зазначити наступне.

Згідно з пунктом 1.2 Положення про
ведення касових операцій у
національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 15.12.2004
№637 (надалі Положення №637) касові
документи - документи (касові ордери та
відомості на виплату грошей,
розрахункові документи, квитанції
програмно-технічних комплексів
самообслуговування, відомості
закупівлі сільськогосподарської
продукції, інші прибуткові та
видаткові касові документи), за
допомогою яких відповідно до
законодавства України оформляються
касові операції, звіти про
використання коштів, а також
відповідні журнали встановленої форми
для реєстрації цих документів та книги
обліку;

касові операції - операції підприємств
(підприємців) між собою та з фізичними
особами, що пов'язані з прийманням і
видачею готівки під час проведення
розрахунків через касу з відображенням
цих операцій у відповідних книгах
обліку;

оприбуткування готівки - проведення
підприємствами і підприємцями обліку
готівки в касі на повну суму її
фактичних надходжень у касовій книзі,
книзі обліку доходів і витрат, книзі
обліку розрахункових операцій;

Порядок оформлення касових операцій
передбачений у розділі 3 Положення №637.
Так, п.3.1 містить вимоги до оформлення
касових операцій, згідно якого касові
операції оформляються касовими
ордерами, видатковими відомостями,
розрахунковими документами,
документами за операціями із
застосуванням платіжних карток, іншими
касовими документами, які згідно із
законодавством України підтверджували
б факт продажу (повернення) товарів,
надання послуг, отримання (повернення)
готівкових коштів.

За приписами п. 2.2. Положення №637
підприємства (підприємці) здійснюють
розрахунки готівкою між собою і з
фізичними особами (громадянами
України, іноземцями, особами без
громадянства, які не здійснюють
підприємницької діяльності) через касу
як за рахунок готівкової виручки, так і
за рахунок коштів, одержаних із
банків. Зазначені розрахунки
проводяться також шляхом переказу
готівки для сплати відповідних
платежів.

Підприємства (підприємці) здійснюють
облік операцій з готівкою у
відповідних книгах обліку.

Наведене вище дає підстави дійти
висновку, що у разі проведення
готівкових розрахунків із
застосуванням РРО оприбуткуванням
готівки є сукупність дій з фіксації
повної суми фактичних надходжень
готівки у фіскальних звітних чеках РРО
(даних розрахункової книги) та
відображення на їх підставі готівки у
відповідній книзі, зокрема, у Книзі
обліку доходів і витрат. При цьому
невідображення готівки у Книзі обліку
доходів і витрат після проведення
розрахункових операцій із
застосуванням РРО є порушенням порядку
оприбуткування готівки,
відповідальність за яке встановлена
саме Указом N 436/95.

Абзацом третім частини першої статті 1
Указу Президента України Про
застосування штрафних санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки N 436/95 від 12 червня 1995 року
(надалі Указ №436/95) установлено, що у
разі порушення юридичними особами всіх
форм власності, фізичними особами -
громадянами України, іноземними
громадянами та особами без
громадянства, які є суб'єктами
підприємницької діяльності, а також
постійними представництвами
нерезидентів, через які повністю або
частково здійснюється підприємницька
діяльність, норм з регулювання обігу
готівки у національній валюті, що
встановлюються Національним банком
України, до них застосовуються
фінансові санкції у вигляді штрафу,
зокрема, за неоприбуткування (неповне
та/або несвоєчасне) оприбуткування у
касах готівки - у п'ятикратному розмірі
неоприбуткованої суми.

Таким чином, уся готівка, отримана
платником податків у касу повинна бути
у повному обсязі облікована у Книзі
обліку доходів і витрат, при цьому
склад правопорушення в розглядуваних
правовідносинах включає нездійснення
обліку операцій з готівкою у
відповідних книгах обліку доходів і
витрат.

Варто зазначити, що вказані норми
регулює виключно порядок обліку
готівки, отриманої у касу підприємця.

Водночас, як встановлено судом, сума у
розмірі 7436,87 грн. не є сумою доходу,
отриманого платником податків в
готівковій формі у касу підприємця.
Згідно первинних документів,
досліджених судом, відомостей книги
обліку розрахункових операцій та книзі
доходів і витрат зазначена сума
отримана позивачем на розрахунковий
рахунок в оплату отриманих у
подальшому товарів (авансові платежі).

Тому встановлені податковим органом
обставини не відповідають ознакам
складу правопорушення, встановленого
п. 2.2. Положення №637, отже, у цьому
випадку відсутні підстави для
застосування штрафних санкцій,
передбачених Указом №436/95.

Суд зауважує, що податковим органом ані
в акті перевірки, ані під час розгляду
справи не відображено та не надані
належні докази на підтвердження тієї
обставини, що сума у розмірі 7436,87 грн.
отримана позивачем готівкою у касу. При
цьому надання представником
податкового орану таблиці розбіжності
між фактично отриманим доходом та
доходом відображеним у книги обліку
доходів і витрат не підтверджує, що
сума у розмірі 7436,87 грн. отримана
позивачем готівкою у касу. Варто
зазначити, що згідно наданої таблиці
дані взяти податковим органом за
окремі дні, без дослідження у
сукупності усіх первинних документів
позивача за рік, на підставі яких були
сформовані дані книги обліку доходів і
витрат за 2012 р. Більш того, згідно
наданої таблиці податковим органом
зазначена зовсім інша суми ніж та, яка
відображена в акті перевірки.

Таким чином, враховуючи встановлені
судом обставини та наведені правові
норми, які регулюють спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
податкове повідомлення-рішення №
від 15.11.2013 про застосування штрафних
санкцій в сумі 37184,35 грн. прийнято з
порушенням основних принципів
адміністративної процедури, отже, є
протиправним.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість позовних вимог в
частині визнання протиправним та
скасування рішення Джанкойської
об'єднаної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів в Автономній
Республіці Крим № про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зорів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску від 15.11.2013, суд зважає на
наступне.

Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010 року №2464-VI (надалі - Закон №2464)
визначаються правові та організаційні
засади забезпечення збору та обліку
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, умови
та порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку.

Пунктом 1 ч. 1 ст.1 Закону №2464
встановлено, що єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі - єдиний
внесок) - консолідований страховий
внесок, збір якого здійснюється до
системи загальнообов'язкового
державного соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464
платниками єдиного внеску є
роботодавці: фізичні особи -
підприємці, в тому числі ті, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 1, 4 частини 2
статті 6 Закону №2464 платник єдиного
внеску зобов'язаний своєчасно та в
повному обсязі нараховувати,
обчислювати і сплачувати єдиний
внесок; подавати звітність до органу
доходів і зборів за основним місцем
обліку платника єдиного внеску у
строки, порядку та за формою ( z1628-13 ),
встановленими центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику, за
погодженням з Пенсійним фондом та
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування;

Абзацам 3 частини 8 статті 9 Закону №2464
встановлено, що платники єдиного
внеску, зазначені у пункті 4 частини
першої статті 4 цього Закону,
зобов'язані сплачувати єдиний внесок,
нарахований за календарний рік, до 10
лютого наступного року, крім фізичних
осіб - підприємців, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
членів сімей таких осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, які
сплачують єдиний внесок, нарахований
за календарний квартал, до 20 числа
місяця, що настає за кварталом, за
який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону
№2464 єдиний внесок нараховується для
платників, зазначених у пункті 4 (крім
фізичних осіб - підприємців, які
обрали спрощену систему
оподаткування) та 5 частини першої
статті 4 цього Закону, - на суму доходу
(прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб, та на
суму доходу, що розподіляється між
членами сім'ї фізичних осіб -
підприємців, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності. При цьому сума єдиного
внеску не може бути меншою за розмір
мінімального страхового внеску за
кожну особу за місяць, у якому отримано
дохід (прибуток).

Частиною 5 ст. 8 Закону №2464 передбачено,
що для платників, зазначених у пункті 1
(крім абзацу сьомого) частини першої
статті 4 цього Закону, встановлюється
єдиний внесок у розмірі 34,7 відсотка
винагороди за цивільно-правовими
договорами.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 9 Закону №2464
обчислення єдиного внеску органами
доходів і зборів у випадках,
передбачених цим Законом, здійснюється
на підставі актів перевірки
правильності нарахування та сплати
єдиного внеску, звітності, що
подається платниками до органів
доходів і зборів , бухгалтерських та
інших документів, що підтверджують
суми виплат (доходу), на суми яких
(якого) відповідно до цього Закону
нараховується єдиний внесок.

Пунктом 3 ч. 11 ст. 25 Закону №2464
встановлено, що за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску
накладається штраф у розмірі 5
відсотків зазначеної суми за кожний
повний або неповний звітний період,
за який донараховано таку суму, але не
більш як 50 відсотків суми
донарахованого єдиного внеску.

Як було зазначено вище, під час
перевірки достовірності відображення
у звітності сум доходу, отриманого від
здійснення діяльності, що підлягає
оподаткуванню податком на доходи
фізичних осіб, та на який нараховується
єдиний внесок, податковим органом
встановлено заниження оподаткованого
доходу за 2012 р. всього на суму 96476,87 грн.

Зазначена сума включає неправомірне,
на думку податкового органу,
віднесення до складу витрат, які
враховуються при визначенні чистого
оподатковуваного доходу, суми витрат
на відрядження (добових витрат) за 2012
рік в розмірі 89040 грн., та заниження
валового доходу за даними книги обліку
доходів і витрат за 2012 р. та за даними
декларації про доходи за 2012 р. від 05.02.2013
№ на суму 7436,87 грн.

Як було встановлено судом, витрати на
відрядження водія та експедитора за
отриманням товару в межах України у
сумі 89040,00 грн. включені позивачем до
складу витрат при визначенні чистого
оподатковуваного доходу в повній
відповідності з п.138.1 ст.138 розділу III
Податкового кодексу України та п.177.4
ст.177 розділу IV Податкового кодексу
України як документально підтверджені
і пов'язані з його господарською
діяльністю.

Отже, визначення вказаної суми як суми
доходу, та нарахування на вказану суму
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування та
застосування штрафних санкцій за
заниження доходу на підставі п. 3 ч. 11 ст.
25 Закону №2464, суд вважає безпідставним.

Водночас, встановивши, що сума у
розмірі 7436,87 грн. повинна бути включена
до складу загального оподаткованого
доходу, суд дійшов висновку, що
нарахування на вказану суму єдиного
внеску у сумі 2580,59 грн. (7436,87 х 34,7%)
відповідає вимогам Закону №2464. У
зв'язку з чим правомірним є
застосування штрафних санкцій у сумі
1290,30 грн. (2580,59 х 50%) за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів своєчасно не нарахованого
єдиного внеску.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо
наявності підстав для визнання
протиправним та скасування рішення
№ від 15.11.2013 в частині нарахування
суми єдиного внеску у розмірі 33477,47 грн.,
варто зазначити наступне.

Виходячи з системного аналізу норм ст.
ст. 9, 25 Закону №2464 встановлені певні
повноваження податкового органу щодо
порядку та способу нарахування єдиного
внеску, застосування штрафних санкцій
та форми такого нарахування.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону №2464
обчислення єдиного внеску органами
доходів і зборів у випадках,
передбачених цим Законом, здійснюється
на підставі актів перевірки
правильності нарахування та сплати
єдиного внеску, звітності, що
подається платниками до органів
доходів і зборів , бухгалтерських та
інших документів, що підтверджують
суми виплат (доходу), на суми яких
(якого) відповідно до цього Закону
нараховується єдиний внесок.

Згідно з ч. 14 ст. 25 Закону №2464 про
нарахування пені та застосування
штрафів, передбачених цим Законом,
посадова особа органу доходів і зборів
у порядку, встановленому центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику,
за погодженням з Пенсійним фондом,
приймає рішення, яке протягом трьох
робочих днів надсилається платнику
єдиного внеску.

Отже, норми вказаного Закону не
передбачають можливість визначення
суми єдиного внеску на підставі
рішення владного суб'єкту.

Відповідно до наведених приписів
Закону №2464 донарахована на підставі
акта перевірки сума єдиного внеску є
недоїмкою, включається до картки
особового рахунку платника, та на її
підставі територіальним органом
доходів і зборів формується вимога на
суму такої недоїмки.

Слід наголосити, що повноваження
владного суб'єкта читко окреслені
нормами діючого законодавства, якими
врегульовані спірні правовідносини, що
забезпечує дотримання прав та
інтересів юридичних та фізичних осіб, в
тому числі в частині визначення
способу прийняття рішення про
донарахування єдиного внеску. При
цьому такі повноваження закріплені в
так званій «імперативній» формі, яка не
допускає неоднозначного тлумачення та
свободи розсуду владного суб'єкта під
час вибору кількох юридично допустимих
рішень, адже у цьому випадку закон
такого права податковому органу не
надає.

При цьому суд вважає безпідставними
твердження представника відповідача
про відсутність технічної можливості
на включення донарахованої суми
єдиного внеску до картки особового
рахунку позивача без відповідного
рішення, адже зазначена позиція не
ґрунтується на вимогах діючого
законодавства та взагалі суперечить
приписам ст. ст. 9, 25 Закону №2464.

Таким чином, враховуючи наведені
правові норми, суд дійшов висновку, що
рішення відповідача № від 15.11.2013 в
частині нарахування єдиного внеску у
сумі 33477,47 грн. прийнято з порушенням
вимог ст. 2 КАС України та не у спосіб,
визначений Законом №2464.

Водночас суд звертає увагу
представників сторін, що податковий
орган не позбавлений права включити до
картки особового рахунку позивача з
єдиного внеску донарахованої суми
єдиного внеску у розмірі 2580,59 грн. та
сформувати на цю суму вимогу.

Таким чином, рішення № від 15.11.2013 в
частині нарахування єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у сумі 33477,47 грн.
та застосування штрафних санкцій у
розмірі 15448,43 грн. прийнято з порушенням
основних принципів адміністративної
процедури, встановленої ст. 2 КАС
України, тому в цій частині є
протиправним.

Отже, враховуючи встановлені судом
обставини та наведені правові норми
діючого законодавства, якими
врегульовані спірні правовідносини,
суд дійшов висновку про наявність
підстав для часткового задоволення
адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КАС України
судові витрати складаються із судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Варто зазначити, що розмір судового
збору за подання до адміністративного
суду адміністративного позову
визначений Законом України «Про
судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI (в
редакції Закону України «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо сплати судового збору»
від 19 вересня 2013 року № 590-VII).

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» ставка судового збору за
подання до адміністративного суду
адміністративного позову щодо вимог
майнового характеру становить 2
відсотки розміру майнових вимог, але не
менше 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 4
розмірів мінімальних заробітних плат,
тобто не менш 1720,50 гривень та не більше
4588,00 гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 цього Закону, під
час подання адміністративного позову
майнового характеру сплачується 10
відсотків розміру ставки судового
збору. Отже, враховуючи предмет спору,
сума судового збору за подання позову
повинна складати 215,80 грн. У зв'язку з
чим, відшкодуванню на користь позивача
з Державного бюджету України
відповідно до вимог ст. 94 КАС України
також підлягає сума у розмірі 215,80 грн.

Під час судового засідання, яке
відбулось 11.02.2014, були оголошені
вступна та резолютивна частини
постанови. Відповідно до ст. 160 КАСУ
постанову складено у повному обсязі
14.02.2014.

Керуючись ст.ст. 160-163, 167 КАС України,
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов
задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Джанкойської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів в
Автономній Республіці Крим № від
15.11.2013 в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб - підприємців від
провадження господарської діяльності
у сумі 18920,97 грн., у тому числі, за
основним платежем - 15136,78 грн., за
штрафними санкціями - 3784,19 грн.

3. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Джанкойської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів в
Автономній Республіці Крим № від
15.11.2013.

4. Визнати протиправним та скасувати
рішення Джанкойської об'єднаної
державної податкової інспекції ГУ
Міндоходів в Автономній Республіці
Крим № від 15.11.2013 в частині
нарахування єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у сумі 33477,47 грн.
та застосування штрафних санкцій у
розмірі 15448,43 грн.

5. В інший частині в задоволенні
адміністративного позову відмовити.

6. Стягнути з Державного бюджету
України на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1
(ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові
витрати у сумі 215,80 грн.

Постанова набирає законної сили через
10 днів з дня її проголошення. Якщо
проголошено вступну та резолютивну
частину постанови або справу
розглянуто у порядку письмового
провадження, постанова набирає
законної сили через 10 днів з дня її
отримання у разі неподання апеляційної
скарги.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду через Окружний
адміністративний суд Автономної
Республіки Крим протягом 10 днів з дня
проголошення. У разі проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови або розгляду справи у
порядку письмового провадження,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя Г.Л.Тоскіна