Справа № 815/4203/13-а
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/4203/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Катаєва Е. В. Колегія суддів Одеського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

Судді доповідача - Потапчука
В.О.

суддів - Шляхтицький
О.І.

- Семенюка Г.В.

при секретарі - Алексєєвої
Н.М

за участю представника апеллянта
Державної міграційної служби України -
Ващіліної Н.С.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної міграційної служби
України на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 28
листопада 2013 року по справі за
адміністративним позовом громадянина
Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України про скасування рішення
та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

До суду звернувся громадянин
Сирії ОСОБА_1 з позовом до Державної
міграційної служби України (далі ДМСУ)
про скасування рішення №247-13 від 22.04.2013
року про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язання прийняти
рішення про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні. В обґрунтування
своїх вимог позивач зазначив, що він є
громадянином Сирії, мешканцем міста
Алепо, етнічна група - курд. Він був
членом Демократичної партії
Курдистану, через свою політичну
діяльність затриманий у 2011 році на 28
днів, піддавався тортурам та
нелюдському поводженню. Через нанесені
ушкодження після звільнення потрапив
до лікарні (переломи ребер, зламана
нога). Після цього був затриманий ще
двічі. Якщо його буде повернуто до
Сирії, його життю та свободі
загрожуватиме небезпека. Він виїхав з
Сирії, та побоюючись за власне життя
звернувся до органів міграції. Однак
27.05.2013 року його повідомлено, що
рішенням №247-13 від 22.04.2013 року йому було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, як він вважає, безпідставно.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 28 листопада
2013 року адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Державної міграційної служби України
№247-13 від 22.04.2013 року про відмову ОСОБА_1
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_1 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту з урахуванням обставин, що
стали підставою для скасування судом
рішення Державної міграційної служби
України №247-13 від 22.04.2013 року. У
задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції відповідачем подано
апеляційну скаргу у якій зазначено, що
постанова винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
у зв'язку з чим апелянт просить
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нову, якою відмовити у
задоволенні позовних вимог позивача.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватися перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що позивач є громадянином
Сирії, уродженцем м.Алепо, Сірія. За
національністю курд, мусульманин-суніт
(канонів Корану не дотримується),
одружений, дружина ОСОБА_2, яка на час
розгляду справи у суді виїхала з
України у невідомому позивачу
напрямку.

Позивач виїхав з Сирії 17.04.2012 року
автобусом за спрямуванням м. Алепо
(Сирія) - м. Стамбул (Туреччина). До
України прибув 18.04.2012 року літаком
(авіарейс Стамбул (Туреччина) - м.Одеса
(Україна) за національним паспортом та
оформленою візою типу «НОМЕР_1 (мета
поїздки:02). Візу оформлено через
приватну фірму «Аль-Асад» (м. Алепо,
Сирія).

08.05.2012 року позивач звернувся до
органу міграції з заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, в якій зазначив,
що після загострення
соціально-політичної ситуації в Сирії,
він активно приймав учать у мітингах,
у зв'язку з чим його було неодноразово
заарештовано, його питали, вимагали
інформацію про організаторів мітингів,
він отримав тілесні ушкодження
(перелом ребер, плеча), знаходився в
лікарні. Його також змусили прийти до
відділення Мухабарату через арешт
30.01.2012 року дружини, де знов вимагали
інформацію, запропонували бути
агентом, після чого відпустять дружину.
Він погодився давати інформацію, проте
після цього він 16.02.2012 року звернувся до
фірми «Аль-Асад» з метою оформити визу
та виїхати до України (т. 2 а.с. 27-28)

29.05.2013 року заява позивача прийнята
до розгляду згідно Наказу управління у
справах біженців ГУДМС України в
Одеській області №41 «Про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту» (т.2
а.с.53).

При цьому у Висновку від 29.05.2013 року
щодо прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
Управління зазначило, що заявник навів
факти, що не виключають можливості
вважати обґрунтованими побоювання
стати жертвою переслідування з боку
представників служби «Мухабарат» та
вимагають подальшої перевірки (т.2
а.с.52).

За результатами розгляду особової
справи заявника, Управління дійшло до
висновку за доцільне громадянину Сирії
ОСОБА_1 відмовити у визнанні біженцем
та особою, яка потребує додаткового
захисту на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону,
що оформлено Висновком від 01.02.2013 року.

Вказане рішення Управління
обґрунтоване тим, що ніяких
підтверджень стосовно погроз та
переслідувань заявник надати не зміг,
не зміг довести існування фактів
загроз життю, безпеці чи свободі в
країні походження через побоювання
застосування щодо нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання. На думку міграційної
служби ймовірніше за все виїзд
заявника з країни був обумовлений
загальним станом в країні в цілому,
економічними проблемами, бажанням
потрапити до економічно-стабільної
країни, бажанням отримати роботу з
постійними доходами, бажанням
покращити життя. Критичний стан в
країні дійсно підтверджується
інформацією в ІКП. В той же час заявник
не пов'язує свої особисті проблеми з
загальними проблемами (т.2 а.с. 76-80).

22 квітня 2013 року Державна міграційна
служба України своїми рішеннями №447-13
підтримала висновок управління
міграційної служби в Одеській області
та відмовила позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (т.2 а.с.81).

27.05.2013 року позивач отримав
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (т.2 а.с.6).

При вирішенні питання суд першої
інстанції дійшов до висновку, що у
зв'язку з тим, що під час вирішення
справи не встановлено достатньо
підстав для зобов'язання відповідача
прийняти рішення про визнання позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, позов підлягає
частковому задоволенню шляхом
визнання рішення відповідача
протиправним та його скасування; а
також зобов'язання повторно розглянути
заяву позивача про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Колегія суддів вважає правильним
такий висновок суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Державна міграційна служба України
відповідно до Положення про Державну
міграційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України №405/2011 від 06.04.2011 року, є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра внутрішніх
справ України. ДМС України входить до
системи органів виконавчої влади та
утворюється для реалізації державної
політики у сферах міграції (імміграції
та еміграції), у тому числі протидії
нелегальній (незаконній) міграції,
громадянства, реєстрації фізичних
осіб, біженців та інших визначених
законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що
ДМС України у своїй діяльності
керується Конституцією та законами
України, актами Президента України і
Кабінету Міністрів України, наказами
Міністерства внутрішніх справ України,
іншими актами законодавства України,
дорученнями Президента України та
Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через головні
управління (управління) міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
управління, відділи (сектори)
міграційної служби в районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд
при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає
необхідність використовування
принципу законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Якщо міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
встановлені інші правила, ніж ті, що
встановлені законом, то застосовуються
правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1
Міжнародної конвенції про статус
біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" (далі Закону
України) під цією особою визначають
особу, яка не є громадянином країни
прибуття, внаслідок ґрунтовних
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не
маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону
передбачено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Колегія суддів погоджується з
позицією суду першої інстанції, що
перевіряючи законність рішення ДМСУ
про відмову у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідачу
необхідно було з'ясувати, чи має
позивач суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідувань, та чи є ці
побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково
повинна була надаватися з урахуванням
аналізу інформації про країну
походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту необхідно
враховувати, що інформація про країну
походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, звільнені від
подальшого доказування.

Колегія суддів зазначає, що на момент
прийняття міграційною службою рішення
щодо відмови у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а саме у серпні
2013р., офіційною позицією УВКБ ООН від
грудня 2012 року в зв'язку з проведенням
постійних бойових дій у Сирії з березня
2011 року, які продовжуються і по
теперішній час, закликає
держави-члени ООН приймати громадян
Сирії та інших осіб, що залишають
країну в пошуках безпеки та захисту.
Міжнародний Комітет Червоного Хреста
вважає конфлікт у Сирії збройним
конфліктом не міжнародного характеру.
В результаті напруженої ситуації, яка
склалася в Сирії, УВКБ ООН вважає, що
більшість її громадян, які звертаються
за міжнародним захистом, відповідають
критеріям поняття "біженець" за
Конвенцією про статус біженців 1951р.,
інші мають право на додатковий захист.

Згідно до Рекомендацій УВКБ ООН по
питанню міжнародного захисту відносно
осіб, які залишають Сирійську Арабську
Республіку у ІІ редакції від 22 жовтня
2013 року, після грудня 2012 року озброєний
конфлікт у Сирії продовжував
загострюватись, у результаті чого
набув глобальну гуманітарну кризу.
Військові дії постійно розширяються, у
результаті чого в Сирії не залишилось
місця не охоплюваного конфліктом та
його наслідками. Як повідомляється
лінії фронту у цілому стабільні, і любі
зміни співвідношення у контролі над
територією між проурядовими силами та
військовими опозиційними групами
вимагає значних військових зусиль, які
тягнуть за собою масові людські втрати.
ООН, правозахисні організації та
засобі масової інформації продовжують
повідомляти про насильства і масові
вбивства, які не припиняються в Сирії.
Більшість громадян Сирії та інших осіб,
що її залишають можуть бути піддані
переслідуванню у сенсі «вибору», тобто
піддані загрозі переслідування за
ознаками приписаних політичних
переконань в залежності хто саме
контролює район або місцевість, де вони
звичайно жили, або за належністю до
релігійної меншини, яке пов'язане або
вважається пов'язаним з конкретної
стороною конфлікту.

Далі у Рекомендаціях УВКБ ООН
зазначено, що у тих випадках - все більш
виключних - де критерії включення по
Конвенції 1951р. не будуть дотримані,
слід розглядати більш широкі критерії
відповідності поняттю «біженець», які
сформульовані в регіональних
документах про біженців, або інші форми
міжнародного захисту, у тому числі
додатковий захист або захист від
висилки, які основані на загальних або
регіональних нормах в області прав
людини чи базуються на нормах
національного законодавства.

Щодо характеристик ризиків (п.16)
Рекомендації УВКБ ООН визначають -
коли клопотання осіб, які шукають
притулку та які покинули Сірію,
розглядаються в індивідуальному
порядку відповідно до встановлених
процедур надання притулку або
визначення статусу біженця, то УВКБ ООН
вважає, що особи, які мають любу з
нижчіприведених характеристик або у
їх поєднанні, можуть потребувати
міжнародний захист в смислі Конвенції
1951р., якщо, конечно, дана особа не
підпадає під застосування положень про
виключення (см.п.17). В деяких випадках
щодо осіб, які подали клопотання про
надання статусу біженця, необхідно
особо враховувати переслідування, яким
особи можливо підвергались у минулому.
В даному переліку характеристик ризику
зазначені «VІ. Курди та члені інших
етнічних меншин».

Колегія суддів зазначає, що існують
загальновизнані офіційні документи,
які підтверджують обґрунтованість
побоювань позивача щодо можливості
стати жертвою переслідувань в Сирії.

З матеріалів справи колегія
суддів вбачає, що при зверненні до
органів міграції заявник який є курдом,
детально розповів щодо обставин його
затримання після участі 27.08.2011 року в
черговому мітингу курдів та методів
допиту під час затримання.

Також, з матеріалів справи колегія
суддів вбачає, що в рішенні відповідача
відсутні доводи, які б спростували
можливість стати жертвою
переслідувань в разі повернення
позивача до Сирії, в зв'язку з чим
порушена ст.3 Європейської конвенції
про права людини, яка забороняє
вислання осіб у країну, де вони можуть
зазнати переслідувань, тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження.

Також в рішенні відсутня будь яка
оцінка наявній у позивача
посттравматичної деформації грудної
кості. Під час перевірки відповідач не
намагався шляхом медичного
дослідження встановити час виникнення
травми позивачем, та співвіднести ці
обставини з поясненнями позивача.
Представник відповідача у судовому
засіданні стверджував, що ці травми не
пов'язані з клопотанням позивача щодо
надання йому статусу біженця або особи,
яка потребує додатковий захист, проте
жодного доказу у підтвердження цих
обставин не навів.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що при прийнятті
оскаржуваної постанови суд першої
інстанції дійшов вірних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував норми
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених
підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 200,206 КАС України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 28
листопада 2013 року по справі за
адміністративним позовом громадянина
Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України про скасування рішення
та зобов'язання вчинити певні дії,- без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного
Суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили судовим
рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 12
лютого 2014 року.

Суддя-доповідач:
Потапчук В.О.

Судді:
Шляхтицький О.І.

Семенюк Г.В.