Справа № 820/10129/13-а
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 р.Справа № 820/10129/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Ральченка І.М.

Суддів: Катунова В.В. , Рєзнікової С.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Громадянина Нігерії ОСОБА_2 на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 09.12.2013р.
по справі № 820/10129/13-а

за позовом Громадянина Нігерії
ОСОБА_2

до Державної міграційної служби
України третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківської області

про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

24.10.2013 року громадянин Нігерії ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом, у якому
просив скасувати рішення Державної
міграційної служби України № 34-13 від
17.09.2013 р.; зобов'язати Державну
міграційну службу України повторно
розглянути скаргу позивача на наказ №
205-о від 25.07.2013 р. Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області.

Харківський окружний адміністративний
суд постановою від 09.12.2013 року у
задоволенні позову відмовив.

Приймаючи зазначене рішення суд першої
інстанції виходив з того, що позивачу
раніше вже було відмовлено у наданні
статусу біженця, при цьому при
повторному зверненні із таким
клопотанням підстави, які на думку
позивача надають йому право на
отримання статусу біженця на території
України, не змінились.

Громадянин Нігерії ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову про
задоволення позову. В обґрунтування
вимог апеляційної скарги позивач
посилається на порушення судом першої
інстанції при прийнятті постанови норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, зазначаючи, що з часу його
першого звернення до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
ситуація у Нігерії значно погіршилась,
що є підставою для надання статусу
біженця громадянину такої держави.

У відповідності до положень ст. 197 КАС
України, зазначена адміністративна
справа розглянута в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом,
громадянин Нігерії ОСОБА_2 в 1992 році
прибув в Україну з паспортом
громадянина Нігерії з метою навчання,
після закінчення якого залишився на
території України.

24.11.2011 р. позивач звернувся до органу
міграційної служби в Харківській
області із заявою про надання йому
статусу біженця, яку обґрунтовував тим,
що у Нігерії його життю загрожує
небезпека, а діюча влада не може
захистити його ані від релігійних
нападів, ані від політичних
переслідувань.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 24.07.2012 р. № 258-12 позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки відсутні умови,
передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Зазначене рішення від 24.07.2012 р.
оскаржене позивачем у судовому
порядку.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 24.09.2012 р. по
справі № 2а-9538/12/2070, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 29.01.2013 р., у
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_2 про скасування зазначеного
рішення міграційної служби відмовлено.

25.07.2013 р. позивачем повторно подано
заяву до ГУ ДМС у Харківській області
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
основною причиною звернення за
захистом зазначив побоювання зазнати
переслідування за ознаками
віросповідання та політичних
переконань.

ГУДМС у Харківській області 25.07.2013 р.
винесено наказ № 205 про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Вказане рішення ГУДМС у Харківській
області оскаржене позивачем до ДМС
України.

ДМС України 17.09.2013 р. було прийнято
рішення № 34-13 про відхилення скарги
позивача на рішення ГУДМС у
Харківській області від 25.07.2013 р. № 205,
оскільки не встановлено фактів щодо
можливості застосування до позивача
смертної кари, виконання вироку про
смертну кару, тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання в разі
повернення на батьківщину.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачу
раніше вже було відмовлено у наданні
статусу біженця, при цьому при
повторному зверненні із таким
клопотанням підстави, які на думку
позивача надають йому право на
отримання статусу біженця на території
України, не змінились.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. № 3671-VI
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені п.п. 1
чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

У відповідності до ч. 1, 2, 7 ст. 7 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. №
3671-VI, оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника. До заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН (УВКБ ООН) у справах
біженців для того, щоб вважатися
біженцем, особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування, надати свідчення
повністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI
передбачено, що особа, яка звернулась
за наданням статусу біженця чи
додаткового захисту і стосовно якої
прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
зобов'язана: подати відповідному
органу міграційної служби відомості,
необхідні для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

При цьому, обов'язок доказування
покладається на заявника, який повинен
надавати правдиві обґрунтування
фактів, викладених у заяві, і щоб на
підставі цих фактів могло бути
прийняте належне рішення. Це означає,
що заявник повинен переконати посадову
особу органу міграційної служби в
правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа, уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття "біженець" включає в себе
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця,
зокрема: 1) знаходження особи за межами
країни своєї національної належності
або, якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Крім того, при розгляді зазначених
справ слід враховувати, що
обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті
1 Конвенції про статус біженців 1951 року
не зазначає, що такі дії повинні бути
здійсненими державною владою. Тобто
таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивачем не наведено фактів
особистого переслідування у країні
громадянської належності за
національною чи будь-якою іншою
конвенційною ознакою. Крім того,
позивач недостатньо аргументував свої
побоювання повернення до Нігерії, які б
ґрунтувалися на реальних подіях або
інших доказах того, що ці побоювання є
обґрунтованими та відповідають
вимогам п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Аналіз наведених позивачем
обґрунтувань загрози його життю у
зв'язку із політичною ситуацією у
країні громадянства показує, що з часу
виїзду позивача з Нігерії
соціально-політична ситуація в країні
кардинально змінилась, загальні
вибори, які відбулись у лютому 1999 року,
стали підставою для припинення
довготривалого військового правління
і поклали початок цивільному правлінню
на основі багатопартійної демократії.

Також, слід вказати, що висновки
позивача щодо можливості потрапити під
релігійний конфлікт є лише його
припущенням у зв'язку з відсутністю
достатніх обґрунтованих підстав для
побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що основною причиною
виїзду позивача з Нігерії було
навчання в українському вищому
навчальному закладі, а звернення із
клопотанням про надання міжнародного
захисту здійснено позивачем з огляду
на потребу у відповідних документах, що
підтверджували б законність його
перебування на території України.

У відповідності до ч. 6 ст. 5 Закону №
3671-VI, центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Отже, колегія суддів також приймає до
уваги той факт, що позивачу раніше було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, та за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону № 3671-VI, які, як
зазначено вище, не змінились.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується із твердженням суду
першої інстанції, що ДМС України
прийнято обґрунтоване рішення № 34-13
від 17.09.2013 р. про відхилення скарги
позивача на рішення органу міграційної
служби про відмову в прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

З огляду на що, також колегія суддів
вважає безпідставними вимоги позивача
щодо зобов'язання Державної
міграційної служби України повторно
розглянути скаргу на наказ № 205-о від
25.07.2013 р. Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області.

Отже, переглянувши постанову суду
першої інстанції, в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що при її прийнятті суд першої
інстанції у повному обсязі з'ясував
обставини справи і правильно
застосував до спірних правовідносин
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, 199, ст.200,
п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Нігерії
ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 09.12.2013р. по
справі № 820/10129/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Ральченко І.М.Судді
Катунов В.В. Рєзнікова С.С.