Справа № 2а-5373/10/1670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/23624/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря судового
засідання: Горголь І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області

на постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 22 грудня 2010
року

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 29 березня
2011 року

у справі № 2а-5373/10/1670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нафто-сервіс»

до Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нафто-сервіс»
(позивач) звернулось до суду з позовом
до Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області (відповідач) про скасування
податкових повідомлень-рішень
№ /0/2240 від 12 липня 2010 року та №
/1/3247 від 28 вересня 2010 року.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 22 грудня
2010 року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 29 березня
2011 року, адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення № /1/3247 від 28
вересня 2010 року. В задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями у справі, відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі,
Кременчуцька ОДПІ у Полтавській
області, посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 22 грудня 2010
року, ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 29 березня
2011 року та прийняти нове рішення, яким у
зволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Крім того, Кременчуцькою ОДПІ у
Полтавській області заявлено
клопотання про заміну відповідача у
справі - Кременчуцької ОДПІ у
Полтавській області на Кременчуцьку
об'єднану державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області у зв'язку з
реорганізацією.

Згідно із статтею 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
зазначене клопотання підлягає
задоволенню.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено документальну невиїзну
перевірку податкових декларацій ТОВ
«Нафто-сервіс» з податку на додану
вартість за березень, квітень, травень
2010 року, за результатами якої складено
акт № 3382 від 29 червня 2010 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/0/2240 від 12 липня 2010 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 2 774 860,93
грн. (2 189 684,11 - основний платіж, 585 176,82
грн. - штрафні (фінансової) санкції).

За результатами
адміністративного оскарження, скаргу
позивача задоволено частково, у зв'язку
з чим прийнято податкове
повідомлення-рішення
№ /1/3247 від 28 вересня 2010 року,
яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 2 755 639,00 грн.
(2 176 577,44 грн. - основний платіж, 579
061,56 грн. - штрафні (фінансової) санкції).

Перевіркою встановлено порушення
позивачем підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України від 03 квітня 1997
року № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним включенням до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, непідтверджених
податковими зобов'язаннями
контрагентів.

Так, обґрунтовуючи свою правову
позицію, контролюючий орган вказував
на те, що деякими постачальниками
позивача не подано декларації з
податку на додану вартість до органів
державної податкової служби за місцем
реєстрації за відповідні звітні
періоди, а деякими - не задекларовано
податкові зобов'язання за проведеними
з ТОВ «Нафто-сервіс» господарськими
операціями.

Задовольняючи адміністративний
позов частково, суди попередніх
інстанцій дійшли висновку про
правомірність формування позивачем
податкового кредиту з податку на
додану вартість в охоплений перевіркою
період з огляду на його підтвердження
належним чином оформленими первинними
та платіжними документами, зокрема,
податковими накладними, виписаними на
адресу ТОВ «Нафто-сервіс» особами, які
мали статус платників податку на
додану вартість.

Проте, колегія суддів вважає
вказаний висновок судових інстанцій
передчасним, зважаючи на таке.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1
Закону № 168/97-ВР податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України від 16
липня 1999 року № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон №
996-XIV) первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
належним чином складеними первинними
документами, зокрема, податковими
накладними, які містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

При цьому обов'язок підтвердити
правомірність та обґрунтованість
сформованого податкового кредиту з
податку на додану вартість належними
документами первинного обліку
покладається на платника-покупця
товарів (робіт, послуг), оскільки саме
він є особою, яка зменшує суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість, що підлягає
перерахуванню до бюджету, на суму
податкового кредиту, визначеного
постачальником.

З метою підтвердження правомірності
формування платником податку даних
податкового обліку необхідно
встановити їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку про
достовірність представлених первинних
документів, у тому числі щодо
відомостей про учасників та умови
господарських операцій.

За змістом частин 4, 5 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України суд повинен: визначити
характер спірних правовідносин та
зміст правової вимоги, матеріальний
закон, який їх регулює, а також факти, що
підлягають встановленню і лежать в
основі вимог та заперечень; з'ясувати,
які є докази на підтвердження
зазначених фактів, і вжити заходів до
своєчасного їх подання.

Предметом доказування є обставини,
якими обґрунтовуються позовні вимоги
чи заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи та які
належить установити при ухваленні
судового рішення.

Відтак, в розглядуваній ситуації,
з урахуванням специфіки товару
(нафтопродукти), що був предметом
більшості укладених в охоплений
перевіркою період позивачем договорів
поставки, судам слід було звернуту
особливу увагу на дослідження обставин
реальності здійснення спірних
господарських операцій, зокрема,
встановити, яким чином транспортувався
товар, де зберігався, в тому числі
наявність у контрагентів
спеціалізованих засобів для
транспортування та зберігання
нафтопродуктів або залучення з цією
метою третіх осіб та, як наслідок,
виникнення відповідних витрат,
пов'язаних із таким залученням. Крім
того, варто було з'ясувати, ким
приймались нафтопродукти із
встановленням посадових осіб
постачальника і покупця, задіяних у
такому процесі, а також порядок
приймання позивачем нафтопродуктів
від контрагентів з урахуванням вимог
Інструкції про порядок приймання,
транспортування, зберігання, відпуску
та обліку нафти і нафтопродуктів на
підприємствах і організаціях України,
затвердженої спільним наказом
Міністерства палива та енергетики
України, Міністерства транспорту та
зв'язку України, Міністерства
економіки України, Державного комітету
України з питань технічного
регулювання та споживчої політики від
20 травня 2008 року № 281/171/578/155.

Враховуючи, що передбачені
процесуальним законодавством межі
перегляду справи в касаційній
інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі з
метою об'єктивності, всебічності та
повноти розгляду справи підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до частини 2
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

При новому розгляді справи суду слід
врахувати, що згідно з частиною 1
статті 138 Кодексу адміністративного
судочинства України предметом
доказування є обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги чи
заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи та які
належить установити при ухваленні
судового рішення у справі.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Замінити в даній справі
відповідача - Кременчуцьку об'єднану
державну податкову інспекцію у
Полтавській області її
правонаступником - Кременчуцькою
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Полтавській області.

Касаційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
задовольнити частково.

Скасувати постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
22 грудня 2010 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 29 березня
2011 року.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Цвіркун Ю.І.