Справа № 807/3444/13-а
Суддя: Гудим Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року Справа №
876/492/14Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Гудима Л.Я.

суддів:
Довгополова О.М., Святецького В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 05 листопада
2013 року в адміністративній справі за
позовом ОСОБА_1 до управління ДМС
України у Сумській області, за участі
третьої особи: Головного управління
Державної міграційної служби України у
Закарпатській області про визнання
рішення протиправним та зобов'язання
вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Закарпатського
окружного адміністративного суду з
позовом до Управління ДМС України у
Сумській області (далі - відповідач),
третя особа ГУ ДМС України в
Закарпатській області (далі - третя
особа), у якому просив скасувати
рішення №53-о від 18.06.2012р. про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язати відповідача повторно
розглянути його заяву про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 05 листопада
2013 року відмовлено у задоволені позову.

Не погодившись із винесеним судовим
рішенням, позивач оскаржив його в
апеляційному порядку, покликаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить суд апеляційної інстанції
скасувати постанову суду та прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

В апеляційній скарзі посилається, що
судом першої інстанції не враховано, що
повернутися в Палестину позивач не
може через насильство та жорстоке
поводження щодо палестинців з боку
службовців армії Ізраїлю. Позивач
вказує, що його побоювання стати
жертвою переслідувань підтверджуються
також інформацією про країни
походження та проживання позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України
апеляційний розгляд проведено в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана апеляційна
скарга підлягає до задоволення, з
наступних мотивів.

Як встановлено у судовому засіданні,
29.05.2012р. позивач звернувся до
відповідача із заявою про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с. 31-32).

Однак, 18.06.2012 року відповідачем було
прийнято наказ за № 53-о про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с. 49).

Наказ № 53 від 18.06.2012 року про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту позивач оскаржив до ДМС
України у Сумській області. Однак
рішенням від 10.09.2012 року №102-12 відхилено
скаргу.

Не погодившись з рішенням № 102-12 ДМС
України у Сумській області від 10.09.2012
року позивач оскаржив його судовому
порядку, в якому просив скасувати
рішення №102-12, проте постановою
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 08.08.2013 року відмовлено у
задоволені позову. В апеляційному
порядку рішення суду не оскаржувалась.

Оцінюючи висновки суду першої
інстанції на предмет їх відповідності
дійсним обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно до поданої до відповідача
заяви-анкети, позивач пояснив, що
причиною для подання заяви про
визнання біженцем або особою яка
потребує додаткового захисту в Україні
стали його побоювання бути вбитим або
підданим переслідуванню в Йорданії
(а.с. 31-32).

Зокрема, у відповідності до протоколів
співбесіди від 31.05.2012 року та від 05.06.2012
року позивач зазначає, що у грудні 1999
року отримав кульове поранення у ногу,
коли у нього з сестрою стріляли
ізраїльтяни на території Сектора Газа
поблизу міста Несарат у районі вулиці
Нетсарім (а.с. 41-46). Від двох кульових
поранень загинула його сестра. Після
даного випадку позивач був направлений
для лікування невідомими людьми у
госпіталь Аль-Мсламі в Йорданії в м.
Акаба. З цього часу він проживав в
Йорданії. Через декілька років став
навчатися в інституті на медбрата. Під
час навчання в інституті позивача
викликали на допити у Центральну
службу безпеки Йорданії в м. Амман щодо
діяльності його дядька у Секторі Газа.

Закінчивши навчання в інституті,
позивач проходив практику в лікарні. По
закінченню практики у 2010 році позивач
мав намір отримати дозвіл на роботу в
Йорданії. З цього приводу він
неодноразово звертався до
Міністерства охорони здоров'я в м.
Амман. Однак, як стверджує позивач у
вересні 2010 року коли він прийшов до
заступника Міністра охорони здоров'я,
який надає дозволи на роботу, то між
ними виник конфлікт. Зокрема, зі слів
позивача, заступник Міністра охорони
здоров'я принижував його гідність, у
зв'язку з тим, що він палестинець та
образливо відзивався про його сестру.
Позивач у відповідь на образи вдарив в
обличчя заступника Міністра охорони
здоров'я та втік. Як стверджує позивач,
після даного інциденту йому
зателефонував шейх та сказав, що
позивачеві не місце в Йорданії та, якщо
він не залишить країну, то його
посадять за грати на 10 років у зв'язку
зі скоєним насильством над державним
службовцем.

Як пояснив позивач, для уникнення
покарання шейх допоміг йому відкрити
студентську візу для навчання в
Україні. Таким чином, 13.12.2010 року
позивач легально літаком прибув в
Україну, де навчався один рік на
підготовчих курсах в університеті ім.
Каразіна у м. Харкові. Однак, позивач не
зміг продовжити навчання в Україні
через відсутність в нього коштів.

Також, позивач вказує, що для
продовження терміну перебування в
Україні він звертався до УВКБ ООН.
Також, зі слів позивача, він декілька
разів приходив до ГУ ДМС України в
Харківській області, намагаючись
подати заяву про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, але весь час йому
відмовляли і говорили, щоб прийшов
пізніше. Однак, позивачем не було
надано суду жодних доказів, які б
підтверджували звернення до ГУ ДМС
України в Харківській області із
заявою про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до абзацу 4 ч.1 ст.6 Закону
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту» від 8 липня 2011 року N3671-VI (далі -
Закон) не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону,
відсутні.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 цього Закону
визначено, що біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання (пункт 13
частина 1 статті 1 Закону).

За правилами абзацу четвертого
частини першої статті 6 Закону України
«Про біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту» не
може бути визнана біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
особа, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 цього Закону,
відсутні.

Статтею 9 Закону N3671-VI визначено порядок
розгляду заяви після прийняття рішення
про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється органами
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі протягом двох місяців з
дня прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Строк
розгляду може бути продовжено
керівником органу міграційної служби
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців (частина 1 статті 9
Закону).

У відповідності до частини 1 статті 7
Закону № 3671 оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
органу міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ
ООН) у справах біженців для того, щоб
вважитися біженцем, особа, яка клопоче
про отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування, надати свідчення
повністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671
передбачено, що особа, яка звернулася
за наданням статусу біженця чи
додаткового захисту і стосовно якої
прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
зобов'язана подати відповідному органу
міграційної служби відомості,
необхідні для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН
"Про обов'язки та стандарти доказування
у заявах біженців" 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання
статусу біженця заявник повинен
довести достовірність своїх тверджень
і точність фактів, на яких ґрунтується
його заява. Заявник повинен переконати
посадову особу органу міграційної
служби в правдивості своїх фактичних
тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва
УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього, особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Згідно з пунктів 99-100 глави 2
Керівництва УВКБ ООН під відмовою в
захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
відмова видати національний паспорт,
або і продовжити термін дії, або
відмова в дозволі повернутися на свою
територію).

Вказані факти можуть розглядатися як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Термін «не бажає»
відноситься до тих біженців, які
відмовляються прийняти захист уряду
країни своєї громадянської належності.
Його значення розкривається фразою
«внаслідок таких побоювань». Коли
особа бажає скористатись захистом
своєї країни, таке бажання, як правило,
неспівставне з твердженням, що вона
перебуває за межами своєї країни «в
силу цілком обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань». В
будь-якому випадку, якщо приймається
захист з боку своєї країни і немає
ніяких підстав для відмови з причини
цілком обґрунтованих побоювань від
цього захисту, дана особа не потребує,
міжнародному захисту і не є біженцем.

Згідно пункту F Керівництва УВКБ ООН
мігрант - це особа, яка добровільно
залишає свою країну, щоб поселитися в
іншому місці, а її дії мотивуються
бажанням змін чи пригод, сімейними чи
іншими причинами особистого характеру.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1
статті 1 Закону №3671, беручи до уваги
положення Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду від 26.06.2011 року
№ 3 (із змінами та доповненнями), суд
першої інстанції вірно зазначив, що
згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження
особи за межами країни своєї
національної належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства,
за межами країни свого колишнього
місця проживання; 2) наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; 3) побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

У відповідності до Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні»
роз'яснено, що обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідувань є
визначальним у переліку критеріїв щодо
визначення біженця. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів. Суб'єктивна оцінка
залежить від особистості, і те, що для
однієї особи є нормою, для іншої може
бути нестерпним. Побоювання
ґрунтується не тільки на тому, що особа
постраждала особисто від дій, які
змусили її покинути країну, тобто ці
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи тощо). Об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання переслідування і означає
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Ситуація у
країні походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту
"A" статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що такі
дії повинні бути здійсненими державною
владою. Тобто таке переслідування може
бути результатом діяльності осіб, які
не контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території. Ситуація
виникнення цілком обґрунтованих
побоювань переслідування може
скластися як під час знаходження
людини у країні свого походження (у
цьому випадку особа залишає країну у
пошуках притулку), так і під час
знаходження людини в Україні, через
деякий час після від'їзду з країни
походження (тобто, ситуація в країні
походження змінилася після від'їзду,
породжуючи серйозну небезпеку для
заявника), або може ґрунтуватися на
діях самого заявника після його
від'їзду, коли повернення до країни
походження стає небезпечним. Таке
цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач у своїх поясненнях органу
міграційної служби зазначав, що
позивачу в Йорданії загрожує
небезпека, у зв'язку з тим, що він може
підданим катуванню, фізичному насиллю,
а також заарештований і не може
реалізувати свої права, тому що в
Йорданії зневажливо ставляться до
палестинців.

Тобто, позивач висловлює побоювання
стати жертвою в своїй країні
переслідувань за ознакою громадянства
та вказує, що залишився в Україні
внаслідок загрози його життю, безпеці
та свободі в своїй країні через
побоювання застосування щодо нього
тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження та
покарання.

Побоювання особи є оціночним судження,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалася навколо
неї в її країні. Ситуація у країні
походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не
тільки на тому, що особа постраждала
особисто від дій, які змусили її
покинути країну, тобто ці побоювання
можуть випливати не з власного досвіду
біженця, а з досвіду інших людей
(рідних, друзів та інших членів тієї ж
расової, соціальної чи політично групи
тощо).

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
може вимагати подання додаткової
інформації від органу міграційної
служби, який здійснював розгляд заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно ч.3 ст.10 Закону у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, необхідності у
встановленні справжності і дійсності
документів спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається.
Подібні положення містяться в ч.8 ст.9
Закону, щодо повноважень органу
міграційної служби.

Разом з тим, відповідно до п.12 ч.1 ст.27
Закону до повноважень спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції,
зокрема, належать, збір та проведення
аналізу інформації про наявність у
країнах походження біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту, умов, зазначених у
пунктах 1, 13 і 14 ч.1 ст.1 цього Закону.

За змістом ч.4 ст.29 Закону Міністерство
закордонних справ України, закордонні
дипломатичні установи надають
спеціально уповноваженому
центральному органу виконавчої влади з
питань міграції інформацію про
ситуацію в країнах походження
біженців.

Отже, при виникненні сумнівів щодо
достовірності інформації вказаної
заявником, щодо можливості його
переслідування зі сторони державних
органів чи інших формувань, за ознакою
належності до певних політичних
переконань та в наслідок цього загрози
його життю, безпеці та свободі, щодо
дійсної ситуації в країні його
походження, як на момент залишення
такої країни, так і на момент розгляду
заяви, відповідач повинен був вжити
заходів для: отримання додаткової
інформації від органу міграційної
служби, який здійснював розгляд заяви,
зокрема, проведення додаткової
співбесіди із заявником для усунення
суперечності в його поясненнях;
звернення із запитами до компетентних
органів для отримання відповідної
інформації, зокрема, ситуації в країні
походження, справжності і дійсності
документів поданих заявником, чого
зроблено не було.

Як наслідок, суд апеляційної інстанції
констатує, що наказ № 53-о «Про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту» від 18 червня 2012 року прийнято
необґрунтовано, тобто без урахування
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення та непропорційно,
без дотриманням необхідного балансу
між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів особи і цілями, на досягнення
яких спрямований цей наказ, а тому
такий слід скасувати як протиправний.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що суд
першої інстанції при вирішенні даного
публічно-правового спору помилково
встановив фактичні обставини справи та
надав їм не належну правову оцінку.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 05 листопада
2013 року в справі № 807/3444/13-а - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Управління ДМС України у
Сумській області № 53-о «Про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту».

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, та може бути оскаржена
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя :
Л.Я. Гудим

Судді:
О.М. Довгополов

В.В. Святецький