Справа № 2а-8920/12/0170/8
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2014 року
м. Київ К/800/31523/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Усенко Є.А., розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Феодосійської
об'єднаної державної податкової
інспекції Автономної Республіки Крим
Державної податкової служби на
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
24 вересня 2012 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 29
травня 2013 року

у справі№ 2а-8920/12/0170/8 за
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма ТЗ»
доФеодосійська об'єднана державна
податкова інспекція Автономної
Республіки Крим Державної податкової
служби провизнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фірма ТЗ» (надалі
також -ТОВ «Фірма ТЗ», позивач)
звернулось до суду за
адміністративним позовом до
Феодосійської об'єднаної державної
податкової інспекції Автономної
Республіки Крим Державної податкової
служби (надалі також -ДПІ, відповідач)
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 23 квітня 2012 року
№ та від 16 липня 2012 року
№ .

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 24 вересня
2012 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Феодосійської об'єднаної державної
податкової інспекції від 23 квітня 2012
року № та від 16 липня 2012 року №
.

Ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 29 травня 2013 року апеляційну скаргу
Феодосійської об`єднаної державної
податкової інспекції АР Крим Державної
податкової служби залишено без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим 24 вересня 2012 року - без
змін

ДПІ в касаційній скарзі, вказуючи
на допущені судами першої та
апеляційної інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
даного спору, просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 24
вересня 2012 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 29 травня 2013
року і ухвалити нову постанову, якою
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Позивач, не погоджуючись із касаційною
скаргою, подав письмові заперечення, в
яких просить постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 24 вересня 2012
року та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 29 травня 2013 року залишити без
змін, а касаційну скаргу - без
задоволення, з огляду на її
безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Так, фактичною підставою для
нарахування зобов'язання зі сплати
податку на додану вартість на підставі
податкових повідомлень-рішень від 23
квітня 2012 року № (загальна сума
грошового зобов'язання 128875 грн.) та від
16 липня 2012 року № (загальна сума
грошового зобов'язання 51,05 грн.), з
приводу правомірності яких виник спір,
стали висновки контролюючого органу,
викладені в акті документальної
позапланової виїзної перевірки від 2
квітня 2012 року №132/22-03/30480124, про
порушення позивачем вимог пункту 198.6
статті 198, пункту 200.1 статті 200, пункту
201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу
України (надалі також - ПК України; тут і
надалі - в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
внаслідок завищення суми податкового
кредиту у грудні 2011 року та заниження
суми податку на додану вартість, яка
підлягає до сплати в бюджет внаслідок
включення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість
по податкових накладних, виписаних ТОВ
«Трейд Траст», правочини позивача з
яким не спричинили настання юридичних
наслідків; крім того контрагент
позивача не знаходиться за юридичною
адресою, а відтак оформлення
податкових накладних зазначеним
платником податку відбулось з
порушенням вимог ПК України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності).

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовою виникнення у
платника права на включення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених в ціні
товару (послуги) є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку, що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ТОВ «Трейд Траст»
здійснювало продаж дизельного палива
ТОВ «Фірма ТЗ» на підставі договорів №
44 від грудня 2011 року в кількості 58298
літрів та № 56 від 12 грудня 2011 року в
кількості 26860 літрів.

Фактичне господарських операцій на
виконання умов зазначених вище
договорів підтверджується належними
та допустимими доказами в розумінні
положень статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а саме: податковими
накладними, видатковими накладними,
сертифікатами відповідності,
товарно-транспортними накладними,
платіжними дорученнями, первинними
документами щодо реалізації
придбаного дизельного палива
ТОВ «Алдігор», ТОВ «БК «Консоль строй
ЛТД».

На підставі наведених вище доказів, що
були досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди першої та апеляційної
інстанцій зробили правильний висновок
про документальне підтвердження факту
реального здійснення господарських
операцій між позивачем та ТОВ «Трейд
Траст».

Окрім того, судами попередніх
інстанцій встановлено, що ТОВ «Трейд
Траст» на момент укладення з позивачем
договорів поставки палива і виписки
податкових накладних, на підставі яких
позивачем сформовано суму податкового
кредиту, було зареєстроване платником
податку на додану вартість.

Також судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що у виписаних
ТОВ «Трейд Траст» податкових накладних
зазначено місцезнаходження юридичної
особи-продавця - « вул. Об'їзна, буд.1,
смт. Молодіжне, Сімферопольський район,
АРК, 97501». Разом з тим, як слідує з
матеріалів справи, відповідачем не
доведено, що на час виписки податкових
накладних, на підставі яких позивачем
сформовано суму податкового кредиту,
фактичне місцезнаходження ТОВ «Трейд
Траст» не відповідало даним, що
зазначені в податкових накладних.

За таких обставин, доводи відповідача
про те, що ТОВ «Трейд Траст» виписало
позивачу податкові накладні з
порушенням порядку їх заповнення не
знаходять свого підтвердження.

Таким чином, юридично правильним є
висновок судів попередніх інстанцій
про те, що податкові
повідомлення-рішення від 23 квітня 2012
року № та від 16 липня 2012 року №
прийняті відповідачем
необґрунтовано, оскільки позивачем не
допущено порушень вимог податкового
законодавства.

Суд акцентує увагу на тому, що
відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, як і не доведено
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження матеріалами справи та не
ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

За правилами статті 2201 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів,
перевіривши у межах касаційної скарги
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно відхилити, а
оскаржувані рішення слід залишити без
змін.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Феодосійської
об'єднаної державної податкової
інспекції Автономної Республіки Крим
Державної податкової служби відхилити,
а постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 24 вересня 2012 року
та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 29 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь справі та може
бути переглянута з підстав
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

Є.А. Усенко