Справа № 810/5393/13-а
Суддя: Міщук М.С.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Брагіна О.Є.
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді суддів:
при секретарі Міщука М.С. Бєлової Л.В.,
Гром Л.М. Коток А.О.розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міністерства доходів та зборів у
Київській області на постанову
Київського окружного
адміністративного суду у справі за
позовом приватного підприємства
«Автопетроліум» до Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міністерства доходів та зборів у
Київській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

4 жовтня 2013 року приватне підприємство
«Автопетроліум» (далі Підприємство або
позивач) звернулося до Київського
окружного адміністративного суду із
позовом до Білоцерківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міністерства
доходів та зборів у Київській області
(далі ОДПІ або відповідач), у якому
просило визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 03.06.2013
року.

Київський окружний адміністративний
суд постановою 17 жовтня 2013 року позов
задовольнив.

В апеляційній скарзі про скасування
постанови ОДПІ посилається на те, що
Підприємство являється платником
збору за спеціальне використання води
та повинно подавати декларації зі
сплати збору за спеціальне
водокористування органам державної
податкової служби у строки, визначені
для квартального податкового
(звітного) періоду.

Відповідно до частини 1 статті 41
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Оскільки, будучи належним чином
повідомлені про час та місце судового
засідання позивач та відповідач в
судове засідання не з'явились,
фіксування звукозаписувального засобу
при розгляді справи не здійснювалось.

Перевіривши за матеріалами справи
наведені у скарзі доводи колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є юридичною особою та
перебуває на обліку в ДПІ у
Києво-Святошинському районі, як
платник податків, згідно з витягом з
ЄДРПОУ основний вид діяльності
позивача: роздрібна торгівля пальним.
Відповідно до додатку №2 до договору
оренди №46/АБ-11 від 01.07.2011 року
використовує для реалізації статутної
діяльності комплекси АЗС з магазинами,
що розташовані на території Київської
області.

Як вбачається з матеріалів справи,
головним державним податковим
ревізором-інспектором відділу
оподаткування юридичних осіб
Рокитнянської МДПІ Нізгурським О.В.
проведено камеральну перевірку
дотримання платником податків
граничних строків подання податкової
звітності збору за спеціальне
використання води за І-кв 2013 року.

За результатами перевірки складено Акт
№36/10/15-004від 03.06.2013 року (далі Акт
перевірки), яким встановлено неподання
платником звітності збору за
спеціальне використання води за
І-квартал 2013 року, граничний строк
подання якої визначено 13.05.2013 року, чим
порушено вимоги підпункту 49.18.2 пункту
49.18 статті 49 Податкового кодексу
України.

На підставі Акту перевірки ОДПІ
прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 03.06.2013
року, яким позивачу визначена сума
грошового зобов'язання за штрафними
(фінансовими) санкціями у розмірі 170
грн.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
здійснює спеціального
водокористування відповідно до
положень статті 48 Водного кодексу
України та не є платником збору за
спеціальне використання водних
ресурсів на підставі пункту 1 статті 323
ПК України.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6.2 статті 6 ПК
України, збором (платою, внеском) є
обов'язковий платіж до відповідного
бюджету, що справляється з платників
зборів, з умовою отримання ними
спеціальної вигоди, у тому числі
внаслідок вчинення на користь таких
осіб державними органами, органами
місцевого самоврядування, іншими
уповноваженими органами та особами
юридично значимих дій.

Збір за спеціальне використання води
належить до загальнодержавних зборів,
який справляється за спеціальне: а)
використання води водних об'єктів; б)
використання води, отриманої від інших
водокористувачів; в) використання води
без її вилучення з водних об'єктів для
потреб гідроенергетики і водного
транспорту; г) використання води для
потреб рибництва, відповідно до
підпункту 9.1.12 пункту 9.1 статті 9 та
підпункту 14.1.77 пункту 14.1 статті 14 ПК
України.

Згідно із пунктом 1 статті 323 ПК України,
платниками збору за спеціальне
використання води є водокористувачі -
суб'єкти господарювання незалежно від
форми власності: юридичні особи, їх
філії, відділення, представництва, інші
відокремлені підрозділи без утворення
юридичної особи (крім бюджетних
установ), постійні представництва
нерезидентів, а також фізичні
особи-підприємці, які використовують
воду, отриману шляхом забору води з
водних об'єктів (первинні
водокористувачі) та/або від первинних
або інших водокористувачів (вторинні
водокористувачі), та використовують
воду для потреб гідроенергетики,
водного транспорту і рибництва.

Відповідно до статті 48 Водного кодексу,
спеціальне водокористування - це забір
води з водних об'єктів із застосуванням
споруд або технічних пристроїв,
використання води та скидання
забруднюючих речовин у водні об'єкти,
включаючи забір води та скидання
забруднюючих речовин із зворотними
водами із застосуванням каналів.

Спеціальне водокористування
здійснюється юридичними і фізичними
особами насамперед для задоволення
питних потреб населення, а також для
господарсько-побутових, лікувальних,
оздоровчих, сільськогосподарських,
промислових, транспортних,
енергетичних, рибогосподарських та
інших державних і громадських потреб.

Статтею 49 Водного кодексу визначено, що
спеціальне водокористування
здійснюється на підставі дозволу.

Судом першої інстанції встановлено, що
дозволу на спеціальне
водокористування позивач не має, забір
води з водних об'єктів із застосування
споруд або технічних пристроїв не
здійснює, при використанні води не
скидає забруднюючих речовин
безпосередньо у водні об'єкти, що
виключає підстави для висновку про
здійснення ним спеціального
водокористування у розумінні статті 48
Водного кодексу України та належність
його до платників збору за спеціальне
використання водних ресурсів у
розумінні статті 30 цього Кодексу.

Також судом першої інстанції
встановлено, що відповідачем у якості
доказу на підтвердження правомірності
прийнятого рішення надано ксерокопію
листа КП «Рокитне водоканал» №04 від
14.01.2013 року, у якому зазначено перелік
підприємств, що уклали договори про
отримання послуг з водопостачання та
водовідведення на 2013 року станом на
20.01.2013 року.

Як вбачається із змісту вказаного
листа до переліку таких підприємств
відноситься і ПП «Автопетроліум».

Це єдиний доказ, який надано
відповідача на підтвердження
правомірності прийнятого рішення.

Проте, суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що у відповідача
були відсутні підстави для віднесення
ПП «Автопетроліум» до складу платників
збору за спеціальне використання води
у зв'язку із тим, що Підприємство
використовує воду для власних питних і
санітарно-гігієнічних потреб, що
підтверджується копією договору №43
від 02.01.2013 року.

Пунктом 2 статті 323 ПКУ визначено коло
осіб, які не є платниками збору за
спеціальне використання води, а саме:
не є платниками збору водокористувачі,
які використовують воду виключно для
задоволення питних і
санітарно-гігієнічних потреб
населення (сукупності людей, які
знаходяться на даній території в той чи
інший період часу, незалежно від
характеру та тривалості проживання, в
межах їх житлового фонду та
присадибних ділянок), у тому числі для
задоволення виключно власних питних і
санітарно-гігієнічних потреб
юридичних осіб, фізичних осіб -
підприємців та платників єдиного
податку.

Для цілей цього розділу під терміном
"санітарно-гігієнічні потреби" слід
розуміти використання води в
туалетних, душових, ванних кімнатах і
умивальниках та використання для
утримання приміщень у належному
санітарно-гігієнічному стані.

Із змісту договору №43 від 02.01.2013 року
слідує, що позивачем використання води
здійснюється лише для утримання
приміщень у належному
санітарно-гігієнічному стані, з
урахуванням факту експлуатації
приміщень АЗС та відсутності доказів
про використання води, отриманої
шляхом забору з водних об'єктів
(первинні водокористувачі) та/або від
первинних або інших водокористувачів
(вторинні водокористувачі).

Разом з тим, позивач є абонентом послуг
з централізованого водопостачання та
водовідведення на підставі
вищевказаного договору, не має власних
водозабірних споруд, використовує воду
з мереж водопровідно-каналізаційного
господарства.

Відповідно до статті 42 Водного Кодексу
України, водокористувачами є
підприємства, установи, організації і
громадяни, а також іноземні фізичні і
юридичні особи та особи без
громадянства. Водокористувачі можуть
бути первинними і вторинними. Вторинні
водокористувачі (абоненти) - це ті, що не
мають власних водозабірних споруд і
отримують воду з водозабірних споруд
первинних водокористувачів та
скидають стічні води в їх системи на
умовах, що встановлюються між ними.

З огляду на те, що в договорі №43 від
02.01.2013 року відсутні домовленості між
сторонами про отримання води з
водозабірних споруд КП «Рокитне
водоканал» та скидання стічних вод в їх
систему, позивач не є вторинним
користувачем у розумінні пункту 1
статті 323 ПКУ.

На спростування тверджень позивача
відповідачем не надано жодних доказів,
які підтверджують зворотнє.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції, зроблених у відповідності з
вищеназваними нормами матеріального
та процесуального права, у зв'язку з чим
колегія суддів вважає за необхідне
відхилити апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205,
206 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міністерства доходів та зборів у
Київській області залишити без
задоволення, а постанову Київського
окружного адміністративного суду від 17
жовтня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

Судді:

Головуючий суддя
Міщук М.С.

Судді:
Бєлова Л.В.

Гром Л.М.