Справа № 2а-82/10
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/34834/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

Головуючого
Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів
Ємельянової В.І.,

Олексієнка М.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Турківського районного суду
Львівської області від 3 листопада 2010
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 19 червня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України в Турківському районі
Львівської області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2010 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом, в якому просив
визнати дії Управління щодо припинення
виплати пенсії за вислугу років
неправомірними та зобов'язати
відповідача відновити її виплату з 2
липня 2008 року.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що він з 27 вересня 1985 року по 1
вересня 2007 року працював на посаді
викладача по класу дерев'яних музичних
інструментів у Турківській дитячій
музичній школі, що підтверджується
записами в трудовій книжці. Зазначає,
що з 7 вересня 2007 року отримував пенсію
за вислугу років відповідно до Закону
України «Про пенсійне забезпечення».
Проте, після проведення додаткової
перевірки Управлінням, виплату пенсії
припинено. Вважає таку відмову
протиправною, оскільки за клопотанням
Міністерства соціального захисту
населення України від 1 лютого 1995 року
№01-3/133-02-2 дія Переліку закладів і
установ освіти, охорони здоров'я та
соціального захисту і посад, робота на
яких дає право на пенсію за вислугу
років, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 4
листопада 1993 року №909 поширює свою дію
на викладачів музичних шкіл, а отже
надає йому право на отримання пенсії за
вислугу років.

Постановою Турківського
районного суду Львівської області від 3
листопада 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 19 червня 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати ухвалені ними судові
рішення та постановити нове рішення
про задоволення позову.

Справа вирішується в порядку
письмового провадження за наявними у
ній матеріалами відповідно до статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки відсутні клопотання
всіх осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодилася апеляційна інстанція,
виходив з того, що в Переліку закладів і
установ освіти, охорони здоров'я та
соціального захисту і посад, робота на
яких дає право на пенсію за вислугу
років, затвердженому постановою
Кабінету Міністрів України від 4
листопада 1993 року №909 (із змінами,
внесеними постановою Кабінету
Міністрів України від 26 вересня 2002 року
№1436), зазначено такі посади в
позашкільних навчальних закладах:
директори, їх заступники з
навчально-виховної, навчальної,
виховної роботи, завідуючі відділами
(лабораторіями, кабінетами), художні
керівники, керівники гуртків, секцій,
студій та інших форм гурткової роботи.
Посада викладача в позашкільних
закладах освіти цим Переліком не
передбачена, тому відповідач на
законних підставах припинив
виплачувати позивачу пенсію за вислугу
років.

Перевіривши надані письмові
докази в їх сукупності, з'ясувавши
обставини справи, колегія суддів
приходить до наступних висновків.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 з
вересня 2007 року отримував пенсію за
вислугу років відповідно до пункту «е»
статті 55 Закону України «Про пенсійне
забезпечення».

Листом від 25 листопада 2008 року
№6759/03-48 Управління повідомило
позивача, що Турківська дитяча музична
школа, в якій працював позивач,
відповідно до Статуту належить до
позашкільних навчальних закладів та
здійснює позашкільне виховання та
відповідно до Переліку закладів і
установ освіти, охорони здоров'я та
соціального захисту і посад, робота на
яких дає право на пенсію за вислугу
років, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 4
листопада 1993 року №909 викладачі
позашкільних навчальних закладів не
передбачені, тому у позивача відсутнє
право на отримання пенсії за вислугу
років.

Листом від 28 вересня 2009 року №6171/03-21
відповідач повторно повідомив
позивача про відсутність у того права
на отримання пенсії за вислугою років.

17 листопада 2009 року ОСОБА_2
звернувся зі скаргою до Головного
управління Пенсійного фонду України у
Львівській області на дії Управління
Пенсійного фонду України в
Турківському районі Львівської
області щодо незаконного припинення
виплати пенсії.

Головним управлінням Пенсійного
фонду у Львівській області листом від 14
грудня 2009 року №14/В-6 повторно
роз'яснено позивачу відсутність права
на отримання пенсії за вислугу років.

Відповідно до записів трудової
книжки, ОСОБА_2 в період з 4 вересня
1974 року по 24 жовтня 1974 року працював
викладачем духових інструментів в
Турківській музичній школі, з 1 лютого
1977 року по 1 лютого 1980 року працював
викладачем духових інструментів в
дитячій музичній школі, з 27 вересня 1985
року по 1 вересня 2007 року працював
викладачем по класу дерев'яних духових
інструментів Турківської дитячої
школи мистецтв. Отже, має відповідний 25
річний стаж для призначення пенсії за
вислугою років.

Згідно з пунктом "е" статті 55
Закону України "Про пенсійне
забезпечення" від 5 листопада 1991 року
№1788-ХІІ право на пенсію за вислугу
років мають працівники освіти, охорони
здоров'я та соціального забезпечення
при наявності спеціального стажу
роботи від 25 до 30 років за переліком, що
затверджується у порядку, який
визначається Кабінетом Міністрів
України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 6 травня 2001 року №433 "Про
затвердження переліку типів
позашкільних навчальних закладів і
Положення про позашкільний навчальний
заклад" відносить музичні школи до
переліку позашкільних навчальних
закладів.

Згідно із статтею 29 Закону України
"Про освіту" від 23 травня 1991 року
№1060-ХІІ позашкільна освіта разом із
загальною середньою,
професійно-технічною, вищою та іншими
освітами становить структуру (систему)
освіти в Україні.

Статтею 21 Закону України "Про
позашкільну освіту" від 22 червня 2000
року №1841-ІІІ передбачено, що права,
обов'язки та соціальні гарантії для
педагогічних працівників
позашкільного навчального закладу
визначаються Конституцією України,
Законом України "Про освіту", цим
Законом та іншими нормативно-правовими
актами. Педагогічні працівники
позашкільних навчальних закладів
мають право на пенсію за вислугу років
за наявності педагогічного стажу
роботи не менше ніж 25 років.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 14 червня 2000 року №963 "Про
затвердження переліку посад
педагогічних та науково-педагогічних
працівників" посада викладача включена
до переліку посад педагогічних
працівників.

Окрім того, постановою Кабінету
Міністрів України від 4 листопада 1993
року №909 "Про перелік закладів і
установ освіти, охорони здоров'я та
соціального захисту і посад, робота на
яких дає право на пенсію за вислугу
років" (із змінами внесеними постановою
уряду від 26 вересня 2002 року №1436)
встановлено, що в музичних і художніх
школах право на пенсію за вислугу років
мають особи, які працювали, зокрема, на
посаді учителя.

За клопотанням Міністерства
соціального захисту населення України
від 1 лютого 1995 року №01-3/133-02-2
Кабінет Міністрів України погодився
поширити на викладачів музичних,
художніх, хорових, хореографічних шкіл,
шкіл мистецтв та інших шкіл
естетичного виховання порядок
призначення пенсій за вислугу років,
передбачений постановою Кабінету
Міністрів України № 909 від 4 листопада
1993 року, без внесення змін до
неї.

Таким чином, судами попередніх
інстанцій не враховано інші норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Крім того, суд першої інстанції
залишив поза увагою те, що з даним
позовом ОСОБА_2 звернувся у лютому 2010
року, у якому просив зобов'язати
відповідача відновити виплату пенсії
за вислугу років з 2 липня 2008 року, тобто
з пропуском строку встановленого
статтею 99 Кодексу адміністративного
судочинства України.

За приписами статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції на час вирішення справи) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції на час вирішення справи)
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.
Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Враховуючи вимоги статей 99 і 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди повинні були чітко
встановити час, коли позивач дізнався
або повинен був дізнатися про
порушення своїх прав, свобод чи
інтересів, і за умови визнання поважною
причини пропущення строку звернення до
суду, вважати, що саме з цієї дати він
має право на судовий захист.

Під час нового розгляду справи судам
необхідно вирішити даний спір із
врахуванням вимог статей 99, 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Оскільки суди попередніх інстанцій не
встановили фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, а суд касаційної
інстанції відповідно до частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, то прийняті ними
рішення підлягають скасуванню, а
справа - направленню на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції за
приписами частини четвертої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України.

У зв'язку з наведеним та враховуючи
правила статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, рішення судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

У Х В А Л И
В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Постанову Турківського районного
суду Львівської області від 3 листопада
2010 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 19 червня 2013 року в даній справі
скасувати та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копії особам, які беруть участь у
справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий
Ю.Й.
Рецебуринський

Судді
В.І.
Ємельянова

М.М.
Олексієнко