Справа № 2а-2351/12/2070
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/63316/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Загороднього А.Ф.,

суддів
Білуги С.В.,

Гаманка О.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 21 березня
2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 29 серпня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Головного управління
Державної міграційної служби в
Харківській області про визнання
протиправним та скасування наказу, -

в с т а н о в и л а
:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до
Головного управління Державної
міграційної служби в Харківській
області про визнання протиправним та
скасування наказу від 16 лютого 2012 року
№ 19-о про відмову в прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 21 березня
2012 року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 29 серпня 2012
року, в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись
на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що наказом по ГУ ДМС
України в Харківській області від 16
лютого 2012 року № 19-о ОСОБА_2 відмовлено
в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відповідно до
статті 5 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», оскільки їй вже
було відмовлено в наданні статусу
біженця за відсутністю умов
передбачених абзацом 2 статті 1 Закону
України «Про біженців», а подана заява
не містить нових умов передбачених
пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 і 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Частиною 6 статті 8 «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» передбачено, що
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 20 липня 2010 року ОСОБА_2
вже зверталася із ідентичною заявою
під ім'ям ОСОБА_2. Рішенням Державного
комітету України у справах
національностей та релігій від 19 січня
2011 року № 7-11 їй було відмовлено у
наданні статусу біженця відповідно до
абзацу п'ятого статті 10 Закону України
«Про біженців», як особі, стосовно якої
встановлено, що умови передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону,
відсутні. Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від 14
червня 2011 року позов ОСОБА_2 до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій та
Державної міграційної служби про
скасування неправомірного рішення,
залишено без задоволення.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» орган
міграційної служби може прийняти
рішення про відмову в прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в разі,
якщо заявник видає себе за іншу особу
або якщо заявнику раніше було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Як вірно досліджено судами першої та
апеляційної інстанцій, заява про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту від 16
лютого 2012 року та заява про надання
статусу біженця від 20 липня 2010 року, є
ідентичними, тобто, відомості, що
визначаються позивачем як нові, вже
розглядались Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій України.

Інших підстав встановлених пунктами 1
чи 13 частини першої статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», які не були
повідомлені органу міграційної служби
при поданні першої заяви від 20 липня 2010
року, позивачем надано не було.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з рішенням якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
дійшов правомірного висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з
огляду на те, що дії Головного
управління Державної міграційної
служби в Харківській області щодо
відмови в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні, є
правомірними.

Враховуючи викладене, доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального чи процесуального
права, що призвело або могло б
призвести до невірного вирішення
спору, а тому оскаржувані судові
рішення є законними та обґрунтованими
і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 21
березня 2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 29 серпня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Головного управління
Державної міграційної служби в
Харківській області про визнання
протиправним та скасування наказу - без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: А.Ф. Загородній
С.В. Білуга О.І. Гаманко