Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 року
м. Київ К-28000/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Рибченка А.О.,
Сіроша М.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційні скарги Товариства
з обмеженою відповідальністю "Азовська
транспортно - експедиторська компанія"
та Жовтневої міжрайонної державної
податкової інспекції м. Маріуполя на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 16.04.2010 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20.07.2010 у
справі № 2а-22618/09/0570

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Азовська
транспортно -експедиторська компанія"

до Жовтневої міжрайонної
державної податкової інспекції м.
Маріуполя

про визнання недійсними
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство в судовому порядку
оскаржило податкові
повідомлення-рішення від 30.11.2009 №
/0 та № /0, якими позивачу
державним податковим органом за
наслідками перевірки визначено суму
податкового зобов'язання (з
урахуванням фінансових санкцій) з
податку на додану вартість (далі - ПДВ) у
розмірі 268 011,00 грн. та з податку на
прибуток у розмірі 67 053,00 грн.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено частково: оскаржуване
податкове повідомлення - рішення №
/0 визнано недійсним повністю, а
податкове повідомлення - рішення №
/0 - в частині визначення суми
податкового зобов'язання (з
урахуванням фінансових санкцій) з ПДВ у
розмірі 220 619,00 грн.

У касаційній скарзі Товариство,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначені судові рішення в
частині відмови у задоволенні позову
про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення від 30.11.2009 №
/0 щодо визначення суми
податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) з ПДВ у розмірі 47 392,00 грн.
скасувати та в цій частині позовні
вимоги задовольнити.

У свою чергу, орган державної
податкової служби у касаційній скарзі,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить судові рішення в частині
задоволення позовних вимог скасувати
та в цій частині у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційні скарги не підлягають
задоволенню на таких підставах.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що приймаючи оспорювані
податкові повідомлення - рішення
фахівці Державної податкової
інспекції виходили із того, що:
позивачем безпідставно у період з
01.07.2006 по 30.06.2009 віднесено до складу
валових витрат та податкового кредиту
витрати по оплаті транспортних послуг,
оскільки останні не підтверджені
товарно-транспортними накладними, яка
за загальним правилом виступає
обов'язковим документом; позивачем
неправомірно задекларовано податковий
кредит у поточному податковому періоді
за так званими "старими" податковими
накладними, тобто відображеними із
запізненням на декілька податкових
періодів, за відсутності заяви зі
скаргою на постачальника щодо видачі
податкової накладної; позивачем
безпідставно застосовано нульову
ставку до наданих послуг з агентування
морських суден за відсутності
договорів з замовниками з агентування,
що не дає можливості зробити висновки
щодо підтвердження пільги з ПДВ, якою
користувалось Товариство.

Ухвалюючи судові рішення про
задоволення позову в частині, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що: по - перше, надання позивачу
транспортних послуг ТОВ "Максіма", ТОВ
"Фладко" підтверджено відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, наданими
позивачем для перевірки (договори,
рахунки - фактури, платіжні дорученнями
про оплату транспортних послуг, акти
здачі-приймання виконаних робіт, які
підтверджують надання транспортних
послуг; відображення операцій з
придбання транспортних послуг у
бухгалтерському обліку, податкові
накладні), а також результатами
перевірки ТОВ "Фладко" щодо
підтвердження відомостей, отриманих
від особи, яка мала правовідносини з
ТОВ "Азовська транспортно -
експедиторська компанія", якою не
встановлено розбіжностей з
відомостями, отриманих від останнього
(позивача); по - друге, посилання
відповідача на порушення позивачем
положень наказу Міністерства
транспорту України та Міністерства
статистики України від 29.12.1995 № 488/346
"Про затвердження типових форм
первинного обліку роботи вантажного
автомобіля" щодо підтвердження
транспортних послуг
товарно-транспортними накладними
відповідної форми не можуть бути взяті
до уваги, оскільки цей наказ не було у
встановленому законом порядку
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України; по - третє, діючим
законодавством України не встановлено
обмежень щодо відображення у звітному
податковому обліку податкових
накладних, виписаних в іншому періоді.

Так, згідно з п. 5.1 ст. 5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" валові витрати
виробництва та обігу - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного
Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці з врахуванням
обмежень, встановлених пунктами 5.3 - 5.8
цієї статті.

Згідно з пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" валові витрати мають бути
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Судами встановлено і відповідачем не
заперечується, що валові витрати
підтверджені наданими позивачем
рахунками за транспортні послуги,
платіжними дорученнями про
перерахування коштів за транспортні
послуги, актами здачі-приймання
виконаних робіт по перевезенню
вантажів та податковими накладними,
які були досліджені відповідачем під
час перевірки; крім того, відомості
щодо придбання позивачем транспортних
послуг не мають розбіжностей щодо
відомостей контрагента (ТОВ "Фладко")
про реалізацію таких послуг;
відповідачем, в свою чергу, виходячи із
вимог ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України не доведено
належними та допустимими доказами
факту відсутності отримання послуг з
перевезення вантажу позивачем, а також
відсутність зв'язку між понесеними
останнім витратами та господарською
діяльністю.

Відповідно до пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" датою збільшення валових
витрат виробництва (обігу) вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: або
дата списання коштів з банківських
рахунків платника податку на оплату
товарів (робіт, послуг), а в разі їх
придбання за готівку - день їх видачі з
каси платника податку; або дата
оприбуткування платником податку
товарів, а для робіт (послуг) - дата
фактичного отримання платником
податку результатів робіт (послуг).

Слід зазначити, що п. 5.10 ст. 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" заборонено установлення
додаткових обмежень щодо віднесення
витрат до складу валових, крім тих, що
зазначені в цьому Законі.

Таким чином, цілком правомірними є
висновки суду першої інстанції, з
думкою якого погодився апеляційний
адміністративний суд, щодо
підтвердження валових витрат позивача
у спірний період наданими первинними
документами бухгалтерського обліку і,
відповідно, правомірного віднесення
позивачем до складу валових витрат по
оплаті транспортних послуг.

Посилання відповідача на те, що товарно
- транспортна накладна як первинна
транспортна документація є
обов'язковою для всіх суб'єктів
господарської діяльності незалежно
від форм власності, не може бути взяті
до уваги з огляду на наступне.

Як визначено п. 11.1 Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від
14.10.1997 № 363, основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.

Пунктом 11.2 цих Правил передбачалося, що
товарно-транспортні накладні і дорожні
листи вантажного автомобіля належать
до документів суворої звітності, які
виготовляються друкарським способом з
обліковою серією та номером і форма та
порядок заповнення яких замовником і
перевізником визначаються
відповідними нормативними актами.

Статус товарно - транспортних
накладних як бланків суворої звітності
також було закріплено Інструкцією про
порядок виготовлення, зберігання,
застосування єдиної первинної
транспортної документації для
перевезення вантажів автомобільним
транспортом та обліку транспортної
роботи, затвердженої наказом
Міністерства статистики України та
Міністерства транспорту України від
07.08.1996 № 228/253, яку було зупинено згідно з
повідомленням Державного комітету
України з питань розвитку
підприємництва, опублікованим у газеті
"Урядовий кур'єр" від 07.03.2000 № 43, з метою
внесення змін. При цьому, станом на
22.02.2006 зміни до наказу Міністерства
статистики України та Міністерства
транспорту України від 07.08.1996 № 228/253
внесені не було, внаслідок чого
Державний комітет України з питань
регуляторної політики та
підприємництва Рішенням від 24.02.2006 № 27
"Про необхідність усунення порушень
Державним комітетом статистики
України, Міністерством транспорту та
зв'язку України принципів державної
регуляторної політики згідно з
вимогами Закону України від 11.09.2003 №
1160-IV "Про засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності запропонував Державному
комітету статистики України,
Міністерству транспорту та зв'язку
України скасувати спільний наказ від
07.08.1996 № 228/253 "Про затвердження
Інструкції про порядок виготовлення,
зберігання, застосування єдиної
первинної транспортної документації
для перевезення вантажів
автомобільним транспортом та обліку
транспортної роботи" та п. 11.2 Правил
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом від 14.10.1997 № 363.

Однак 22.05.2006 Міністерство транспорту та
зв'язку України на виконання рішення
Державним комітетом статистики
України від 24.02.2006 № 27 було прийнято
наказ № 493, яким п. 11.2 виключено з
Правил.

Таким чином, з 30.05.2006 (з дати реєстрації
наказу № 493 в Мін'юсті)
товарно-транспортні накладні втратили
статус документів суворої звітності,
форма яких визначалась відповідними
нормативними актами.

Крім того, згідно з висновком
Міністерства юстиції України від 15.05.2006
№ 10/68 з Державного реєстру
нормативно-правових актів виключено
наказ Мінстату і Мінтрансу від 07.08.1996 №
228/253 "Про затвердження Інструкції про
порядок виготовлення, зберігання,
застосування єдиної первинної
транспортної документації для
перевезення вантажів автомобільним
транспортом та обліку транспортної
роботи", яким визначалась типова форма
товарно-транспортної накладної. Факт
виключення цього наказу з Держреєстру
вказує на те, що він втратив статус
нормативного, тобто обов'язкового
документа.

Тим не менше, форма
товарно-транспортних накладних у
зв'язку із вказаними вище обставинами
не змінилась, оскільки на сьогодні
залишається чинним наказ Міністерства
транспорту України та Міністерства
статистики України від 29.12.1995 № 488/346
"Про затвердження типових форм
первинного обліку роботи вантажного
автомобіля", який визначає форму
товарно-транспортної накладної. Однак
цей наказ лише затверджує типову форму
товарно-транспортної накладної і не
закріплює за нею статус документа
суворої звітності.

Що стосується правомірності включення
до податкового кредиту сум податку на
додану вартість, сплачених позивачем у
зв'язку з придбанням транспортних
послуг, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про
податок на додану вартість" (втратив
чинність 01.01.2011) податковий кредит
звітного періоду складається із суми
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп. 7.2.6
цього пункту) (пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього
Закону).

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Положеннями пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону №
168/97-ВР визначено, що датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Отже, аналіз норм Закону № 168/97-ВР дає
підстави зробити висновок, що
наявність у платника податків виданої
йому продавцем товару податкової
накладної, оформленої з дотриманням
вимог чинного законодавства, є
достатньою підставою для визначення
податкового кредиту.

Судами встановлено, що керуючись
положенням пп. 7.4, пп. 7.5 Закону № 168/97-ВР,
позивачем було сформовано податковий
кредит за результатами фінансово -
господарських операцій з ТОВ "Максіма",
ТОВ "Фладко" (які згідно з актом
перевірки органів державної
податкової служби, що знаходяться в
матеріалах справи, у спірний період
були зареєстровані як платники ПДВ, і
порушень правил ведення податкового
обліку з ПДВ та податку на прибуток у
взаємовідносинах з позивачем у спірний
період зазначеним актом перевірки не
встановлено).

Викладене спростовує висновки
відповідача щодо порушення позивачем
пп. 7.4.1 пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР
при віднесенні до податкового кредиту
ПДВ при придбані транспортних послуг.

Суди також дійшли правомірного
висновку, що Закон № 168/97-ВР визначає
лише один випадок невключення до
складу податкового кредиту витрат по
сплаті податку - відсутність
податкової накладної на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби.

Як вже було зазначено, згідно пп. 7.4.5 п.
7.4. ст. 7 Закону № 168/97-ВР до складу
податкового кредиту не підлягають
включенню суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг) не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями.

Дана норма закону містить імперативну
норму, тобто у тому разі якщо у платника
податку списані грошові кошти у якості
оплати товару (робіт, послуг) та/або
йому відвантажено товари (послуги),
однак даний факт не підтверджується
податковою накладною, платник податку
не має права на декларування
податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону № 168/97ВР, згідно якого підставою
для відповідальності платника податку
є непідтвердження сум податку,
включеного до податкового кредиту, на
момент перевірки платника податку,
податковими накладними чи митними
деклараціями, факт включення позивачем
до податкового кредиту звітного
періоду суми ПДВ за податковими
накладними, отриманими із запізненням,
а також аналізуючи пп. 7.2.6 зазначеного
Закону, згідно якого подання заяви зі
скаргою на постачальника є виключним
правом, а не обов'язком покупця, суди
дійшли вірного висновку про
протиправність визначення податкового
зобов'язання з ПДВ у зв'язку з
віднесенням до податкового кредиту сум
ПДВ звітного періоду по податкових
накладних, які були виписані
контрагентами позивача у минулих
податкових періодах.

Цілком обґрунтованого висновку дійшли
суди попередніх інстанцій щодо
безпідставного застосування позивачем
нульової ставки податку до операції з
поставки послуг, що надавались
іноземним суднам та оплачувались ними.

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову в цій частині, суди
попередніх інстанції виходили з того,
що підставою для застосування
позивачем нульової ставки за надані
послуги з обслуговування суден
нерезидентів були телексні номінації
та дисбурсменські рахунки, які
свідчать про надання позивачем послуг,
які за змістом відповідають послугам,
що надаються судам та пов'язані із
торговельним мореплавством, проте, зі
змісту наданих позивачем телексних
номінацій та дисбурсменськіх рахунків
неможливо встановити і факти надання
послуг з агентування морського
торговельного флоту Товариства як
судновим агентом саме на користь
нерезидентів, оскільки за зазначеними
документами неможливо встановити чи є
сторона - замовник (судновласник)
нерезидентом України, чи було
здійснено погодження витратних
рахунків з представником
судновласника. При цьому, судами
встановлено, що позивач не мав належних
доказів здійснення таких послуг, - не
було надано договори морського
агентування, які б фіксували
здійснення зазначених господарських
операцій, також зазначені договори не
було надано до суду.

Відповідно до пп. 3.2.14 Закону № 168/97-ВР
операції з надання послуг з
агентування і фрахтування морського
торговельного флоту судновими
агентами на користь нерезидентів, які
надають послуги з міжнародних
перевезень пасажирів, їх багажу,
вантажів чи міжнародних відправлень,
не є об'єктом оподаткування.

З аналізу вказаної норми вбачається, що
щоб скористатися цією нормою Закону,
необхідно дотримуватися двох умов: -
послуги з агентування повинні
надаватися на користь нерезидентів; -
такий нерезидент повинен здійснювати
міжнародні перевезення.

Послуга з міжнародного перевезення -
послуга з перевезення пасажирів, їх
багажу, вантажів та міжнародних
відправлень будь-яким транспортним
засобом, якщо таке перевезення
здійснюється територією двох чи більше
країн і при цьому пункт відправлення
або пункт призначення, або той і той
знаходяться на території України (п. 1.19
Закону № 168/97-ВР).

Звідси можна зробити висновок: якщо
судно судновласника-нерезидента
здійснює транзитні перевезення
вантажів, без зупинок на митній
території України, то такі операції не
є міжнародними перевезеннями в
розумінні Закону № 168/97-ВР. Відповідно,
і послуги з агентування таких суден не
можна вважати операціями, які
підпадають під дію пп. 3.2.14.

Пунктом 1.3 Правил використання
готівкової іноземної валюти на
території України, затверджених
постановою НБУ від 30.05.2007 № 200, до
морських агентів віднесені юридичні
особи - резиденти, які діють відповідно
до ст. 116- 119 Кодексу торговельного
мореплавства України згідно з
договором морського агентування.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що порушень судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено,
правова оцінка обставин по справі дана
вірно, а тому касаційні скарги слід
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційні скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю "Азовська
транспортно - експедиторська компанія"
та Жовтневої міжрайонної державної
податкової інспекції м. Маріуполя
відхилити.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 16.04.2010 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20.07.2010 у
справі № 2а-22618/09/0570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
А.О. Рибченко

М.В. Сірош