Справа № 810/5101/13-а
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
810/5101/13-а Головуючий
у 1-й інстанції: Лиска І.Г.
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

27 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Бужак
Н.П.;

розглянувши в порядку письмового
провадження в залі суду апеляційну
скаргу Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 30
вересня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України у м.Фастові та
Фастівському районі Київської області
про визнання протиправними та
скасування вимог про сплату недоїмки
від 20.08.2013 року №Ф 2216 та №267-у від 17.05.2013
року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У версні 2013 року, позивач звернувся до
Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України у
м.Фастові та Фастівському районі
Київської області про визнання
протиправними та скасування вимог про
сплату недоїмки від 20.08.2013 року №Ф 2216
та №267-у від 17.05.2013 року. Свої позовні
вимоги мотивував тим, що являється
фізичною особою - підприємцем, є
платником єдиного податку, пенсіонером
та з 2009 року довічно отримує пенсію у
разі втрати годувальника та не
укладала з Пенсійним фондом договір
про добровільну участь у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування. Зазначала, що
06.08.2011року набрав чинності Закону
України «Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України», яким
внесенні доповнення до ст. 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», якою
передбачено на його думку звільнення
позивача, як фізичну особу - підприємця
та пенсіонера за віком від сплати
єдиного внеску. Вважає, що спірні
вимоги відповідача винесено у спосіб,
що суперечить чинному законодавству
України, оскільки вона є пенсіонером та
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування не бере.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 30 вересня
2013 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та прийняти нову, якою позов задоволити
повністю.

Підстави для проведення апеляційного
розгляду справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами визначено ст. 197 КАС
України.

За змістом ч. 1 вищезазначеної статті
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: 1) відсутності
клопотань від усіх осіб, які беруть
участь в справі, про розгляд справи за
їх участю; 2) неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання; 3) подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції, які прийняті у
порядку скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої статті 183-2 цього Кодексу.

З огляду на викладене та враховуючи те,
що справу можливо вирішити на основі
наявних у ній доказів, колегія суддів
вважає, що розгляд справи має бути
проведено в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС
України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду - без змін
з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні позовних вимог, з
огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_2 є фізичною особою - підприємцем,
що зареєстрована 14.09.2005 року
Фастівською районною державною
адміністрацією Київської області, що
підтверджується Свідоцтвом про
державну реєстрацію фізичної особи -
підприємця Серії НОМЕР_1 та з 1 січня 2012
року перебуває на спрощеній системі
оподаткування .

Крім того, позивач перебуває на обліку
у відповідача і отримує пенсію у разі
втрати годувальника, а також є
платником єдиного податку.

17 травня 2013 року та 20 серпня 2013 року
відповідачем було сформовано та
направлено на адресу позивача Вимога
№267-У та №Ф2216 про сплату недоїмки у
сумі 1194, 03 грн.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, необхідно зазначити наступне.

У силу п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України від
08.07.2010 №2464 «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (надалі - Закон
№2464), платниками єдиного внеску є
фізичні особи - підприємці, в тому числі
ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Згідно з п.1 ч.2 ст.6 Закону № 2464, платник
єдиного внеску зобов'язаний своєчасно
та в повному обсязі нараховувати,
обчислювати і сплачувати єдиний внесок
до Пенсійного фонду України. Єдиний
внесок підлягає сплаті незалежно від
фінансового стану платника.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464,
платники єдиного внеску зобов'язані
сплачувати єдиний внесок, нарахований
за відповідний базовий звітний період,
не пізніше 20 числа місяця, що настає за
базовим звітним періодом.

Базовим звітним періодом є календарний
місяць, а для платників, зазначених в
абзацах третьому та четвертому пункту 1
частини першої статті 4 цього Закону -
календарний рік.

За змістом ч. 3 ст. 9 Закону № 2464
обчислення єдиного внеску
територіальними органами Пенсійного
фонду у випадках, передбачених цим
Законом, здійснюється на підставі
актів перевірки правильності
нарахування та сплати єдиного внеску,
звітності, що подається платниками до
територіальних органів Пенсійного
фонду, бухгалтерських та інших
документів, що підтверджують суми
виплат (доходу), на суми яких (якого)
відповідно до цього Закону
нараховується єдиний внесок.

06.08.2011 року набрав чинності Закон
України «Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України» від 07.07.2011
№ 3609-VI, яким ст. 4 Закону №2464 доповнено
ч. 4 такого змісту: « Особи, зазначені у
п.4 ч.1 цієї статті, які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування».

З аналізу даної норми випливає, що нею
визначено 2 умови звільнення платника
від сплати єдиного внеску: наявність у
особи статусу пенсіонера за віком або
інваліда; факт отримання відповідно до
закону пенсії або соціальної допомоги.

Тобто, критерієм звільнення від сплати
єдиного внеску разом з фактом
отримання пенсії, у тому числі пенсії
за віком на пільгових умовах, є
наявність у особи, яка обрала спрощену
систему оподаткування, статусу
пенсіонера за віком, що встановлюється
за відповідності всім умовам,
визначеним законом, зокрема досягнення
певного віку, після якого вона має
право на призначення відповідної
пенсії.

Згідно ст. 1 Закону України від 09.07.2003
№1058 «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» (надалі - Закон №
1058) пенсіонер - це особа, яка відповідно
до цього Закону отримує пенсію, довічну
пенсію, або члени її сім'ї, які
отримують пенсію в разі смерті цієї
особи у випадках, передбачених цим
Законом.

Законом №1058 передбачені такі види
пенсійних виплат, як пенсія за віком,
пенсія по інвалідності внаслідок
загального захворювання (у тому числі
каліцтва, не пов'язаного з роботою,
інвалідності з дитинства) та пенсія у
зв'язку з втратою годувальника. Умови
призначення пенсії за віком визначені
статтею 26 даного Закону.

Відповідно до ст.26 Закону №1058, особи
мають право на призначення пенсії за
віком після досягнення віку 60 років та
наявності страхового стажу не менше 15
років.

До досягнення віку, встановленого
абзацом першим цієї статті, право на
пенсію за віком мають жінки 1961 року
народження і старші після досягнення
ними такого віку: 55 років - які
народилися до 30 вересня 1956 року
включно; 55 років 6 місяців - які
народилися з 1 жовтня 1956 року по 31
березня 1957 року; 56 років - які
народилися з 1 квітня 1957 року по 30
вересня 1957 року;56 років 6 місяців - які
народилися з 1 жовтня 1957 року по 31
березня 1958 року; 57 років - які
народилися з 1 квітня 1958 року по 30
вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які
народилися з 1 жовтня 1958 року по 31
березня 1959 року; 58 років - які
народилися з 1 квітня 1959 року по 30
вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які
народилися з 1 жовтня 1959 року по 31
березня 1960 року; 59 років - які
народилися з 1 квітня 1960 року по 30
вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які
народилися з 1 жовтня 1960 року по 31
березня 1961 року; 60 років - які
народилися з 1 квітня 1961 року по 31
грудня 1961 року.

Згідно з абз.7 ч.2 ст.5 Закону №1058
виключно цим Законом визначаються
умови набуття права та порядок
визначення розмірів пенсійних виплат.

З наведеного вбачається, що від сплати
єдиного внеску звільняються особи, що
мають статус пенсіонера за віком
відповідно до положень Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Позивач не належить до категорій осіб,
звільнених Законом від сплати єдиного
внеску та не є пенсіонером за віком.

Як встановлено судом першої інстанції
та не заперечувалося позивачем,
остання отримує пенсію у разу втрати
годувальника, призначену відповідно до
п. в ст. 30 Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби", що також зазначено
в її пенсійному посвідченні.

Статтею 2 Закону України "Про пенсійне
забезпечення" передбачено, що за цим
Законом призначаються: а) трудові
пенсії: за віком; по інвалідності; в
разі втрати годувальника; за вислугу
років; б) соціальні пенсії.

Отже, пенсія за віком та пенсія в разі
втрати годувальника не є однаковими, а
є різними пенсіями.

Відповідно до вимог ст. 36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», пенсія
у зв'язку з втратою годувальника
призначається непрацездатним членам
сім'ї померлого годувальника, які були
на його утриманні, за наявності в
годувальника на день смерті страхового
стажу, який був би необхідний йому для
призначення пенсії по III групі
інвалідності, а в разі смерті
пенсіонера або осіб, зазначених у
частині другій статті 32 цього Закону, -
незалежно від тривалості страхового
стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку
з втратою годувальника призначається
незалежно від того, чи були вони на
утриманні годувальника.

Отже, позивач перебуває на обліку в
Пенсійному фонді та отримує пенсію у
разі втрати годувальника, а не пенсію
за віком, а тому повинна сплачувати
єдиний внесок на загальних підставах
до досягнення пенсійного віку.

Крім того, відповідно до п. 16 розділу XV
Прикінцеві положення Закону № 1058 до
приведення законодавства України у
відповідність із цим Законом закони
України та інші нормативно-правові
акти застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону. Положення
Закону України від 05.11.1991 № 1788 «Про
пенсійне забезпечення» застосовуються
в частині визначення права на пенсію за
віком на пільгових умовах і за вислугу
років.

Зокрема, ч. 2 та 4 ст. 8 Закону України №2464
визначено, що єдиний внесок не входить
до системи оподаткування. Податкове
законодавство не регулює порядок
нарахування, обчислення і сплати
єдиного внеску. Порядок нарахування,
обчислення і сплати єдиного внеску
визначається виключно цим Законом та
прийнятими відповідно до нього
нормативно-правовими актами.

В силу ч. 4 ст. 25 Закону України №2464,
територіальний орган Пенсійного фонду
у порядку, за формою і в строки,
встановлені Пенсійним фондом за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога
про сплату недоїмки є виконавчим
документом.

Згідно з п.п. 6.4 п. 6 Інструкції про
порядок нарахування і сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженої
постановою правління Пенсійного фонду
України від 27.09.2010 № 21-5, вимога про
сплату боргу формується на підставі
актів документальних перевірок, актів
звірок з органами податкової служби,
звітів платника про нарахування
єдиного внеску та облікових даних з
карток особових рахунків платників за
формою згідно з додатком 4 до цієї
Інструкції (для платника - юридичної
особи) або за формою згідно з додатком 5
до цієї Інструкції (для платника -
фізичної особи).

Відповідно до наведених вимог
законодавства органом Пенсійного
фонду України на підставі ст. 25 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» та даних з
картки особового рахунку платника, в
якій відображені сплачені позивачем
суми єдиного внеску, за виключенням
періоду після призначення пенсії, за
який виникла недоїмка, на всю суму
боргу правомірно сформовано вимогу.

Отже, законодавство не містить
обмежень щодо формування вимоги в
залежності від тих чи інших обставин, а
чітко визначає підстави та порядок її
формування.

Крім того, в силу ч. 4, 6 ст. 18 Закону
України №2464, страхові внески не
включаються до складу податків, інших
обов'язкових платежів, що складають
систему оподаткування, на ці внески не
поширюється податкове законодавство,
законодавством не можуть
встановлюватися пільги з нарахування
та сплати страхових внесків або
звільнення від їх сплати.

Статтею 15 Прикінцевих положень Закону
України №2464 визначено, що до
приведення законодавства України у
відповідність із цим Законом, закони
України та інші нормативно-правові
акти застосовуються в частині, що не
суперечать цьому Закону.
Законодавством не можуть
встановлюватися пільги з нарахування
та сплати страхових внесків або
звільнення від їх сплати. Таким чином,
страхові внески на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування не
входять до системи оподаткування, на
них не поширюється податкове
законодавство, а іншим законодавством
не встановлені пільги з нарахування та
сплати цих внесків або звільнення від
їх сплати. Обов'язок сплачувати
страхові внески на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування не
залежить від статусу платника податку.

Тобто, виходячи з системного аналізу
вищезазначених приписів
законодавства, відсутні порушення норм
чинного законодавства Управлінням
Пенсійного фонду України у м.Фастові та
Фастівському районі Київської області
при формуванні та направленні на
адресу позивача вимог про сплату
недоїмки від 20.08.2013 року №Ф 2216 та №267-у
від 17.05.2013 року.

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, з урахуванням всіх
встановлених фактичних обставин по
справі та вимог законодавства, не довів
правомірність своїх дій.

Таким чином, підстав для задоволення
апеляційної скарги немає, а її доводи
спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову Київського
окружного адміністративного суду від 30
вересня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте на неї може бути
подана касаційна скарга до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 04
березня 2014 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Костюк Л.О.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.