Справа № 2а/2570/2918/12
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/175/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Загороднього А.Ф.,

суддів
Білуги С.В.,

Гаманка О.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2012
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 06 грудня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління Державної міграційної
Служби України в Чернігівській
області про визнання протиправним та
скасування наказу, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Управління Державної міграційної
Служби України в Чернігівській області
про визнання протиправним та
скасування наказу від 12 вересня 2012 року
№ 132 про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язання відповідача прийняти
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця в Україні.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 06 грудня 2012
року, в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись
на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 громадянин
Киргизької Республіки, 09 серпня 2012 року
звернувся до Управління Державної
міграційної Служби України в
Чернігівській області із заявою про
надання статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

Наказом Управління Державної
міграційної Служби України в
Чернігівській області від 12 вересня 2012
року № 132 позивачу було відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
або особи, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

Згідно з письмовими висновками щодо
прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
громадянину Киргизької Республіки
ОСОБА_2 покладеними в основу
оскаржуваного наказу Управління
Державної міграційної Служби України в
Чернігівській області від 12 вересня 2012
року № 132, заява ОСОБА_3 є очевидно
необґрунтованою і не містить
суб'єктивного елементу
обґрунтованості побоювань. Зокрема,
заявник не обґрунтував неможливості
повернення до країни громадянської
належності через індивідуальні
побоювання стати жертвою
переслідувань за критерієм
національної ознаки, водночас аналіз
матеріалів особової справи з точки
зору оцінки тверджень заявника в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності свідчить про
те, що реальними підставами виїзду з
Киргизької Республіки було побоювання
кримінальної відповідальності за
вчинення дій фінансового характеру,
які визначаються законодавством цієї
країни кримінальним злочином.

Відповідно до пунктів 1 і 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно абзаців 4, 6 частини 1 статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону відсутні, а
також така, яка до прибуття в Україну з
наміром бути визнаною біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перебувала в третій безпечній
країні.

Разом з тим, обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідувань є
визначальним у переліку критеріїв щодо
визначення біженця, оскільки під
впливом цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішує покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що згідно копії постанови
управління по боротьбі з економічною
злочинністю і корупцією Генеральної
прокуратури Республіки Узбекистану
від 17 грудня 2009 року позивачу було
пред'явлено обвинувачення в
кримінальній справі за підпунктами
«а», «в» частини 3 статті 167 (розкрадання
шляхом привласнення ввірених і таких,
що перебували у віданні особи
кредитних коштів, вчинене в інтересах
організованої групи, в особливо
великому розмірі), частиною 3 статті 184
(умисне ухилення від сплати податків,
зборів та інших обов'язкових платежів в
особливо великому розмірі), пунктів
«а», «б», «в» частини 2 статті 205
(зловживання владою та посадовими
повноваженнями, вчинене
відповідальною посадовою особою в
інтересах організованої групи, що
спричинила значну шкоду та збитки в
особливо великому розмірі державним
інтересам) Кримінального кодексу
Республіки Узбекистан.

Інкриміновані позивачу злочини
відповідно до Кримінального кодексу
України відносяться до категорії
тяжких, однак переслідування позивача
не можна вважати таким, що носять
дискримінаційний характер, оскільки
відсутні підстави для висновків про
можливість застосування до вказаної
особи катувань або нелюдського чи
такого, що принижує гідність,
поводження або покарання та не
вбачається підстав до побоювань, що до
нього буде застосована смертна кара
або виконання вироку про смертну кару,
тортури.

Також, судами попередніх інстанцій
досліджено, що листом старшого
прокурора прокуратури Чернігівської
області з міжнародно-правових
доручень від 05 жовтня 2012 року №14-3687-11
було повідомлено начальника
управління Державної міграційної
служби України в Чернігівській області
про те, що 20 вересня 2012 року позивача
передано правоохоронним органам
Республіки Узбекистан.

Більш того, позивач у протоколі
співбесіди підтвердив, що він ніколи не
був членом жодної політичної,
релігійної, військової або громадської
організації. До інцидентів із
застосуванням фізичного насильства
причетний не був, участь у бойових діях
чи в організації таких дій не брав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з рішенням якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
дійшов правомірного висновку про те, що
ОСОБА_2 не було надано жодних
переконливих доказів, які б свідчили
про його переслідування на батьківщині
або наявність будь-яких підстав щодо
побоювань за своє життя та життя своїх
рідних на батьківщині, а тому дії
Управління Державної міграційної
Служби України в Чернігівській області
щодо відмови в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні, є
правомірними.

Враховуючи викладене, доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального чи процесуального
права, що призвело або могло б
призвести до невірного вирішення
спору, а тому оскаржувані судові
рішення є законними та обґрунтованими
і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2012
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 06 грудня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління Державної міграційної
Служби України в Чернігівській області
про визнання протиправним та
скасування наказу - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: А.Ф. Загородній
С.В. Білуга О.І. Гаманко