Справа № 817/4090/13-а
Суддя: Одемчук Є.В.
Дата ухвалення: 2014-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Одемчук Є.В.
УХВАЛА

іменем України

"26" лютого 2014 р.
Справа № 817/4090/13-а

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Одемчука Є.В.

суддів:
Бучик А.Ю.

Майора Г.І.,

при секретарі
Самченко В.М. ,

за участю представника позивача Яйченя
А.М.

за участю представників відповідача
Гридін Н.В., Овдійчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Комунального закладу "Володимирецька
центральна районна лікарня"
Володимирецька районна рада
Рівненської області на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від "20" грудня
2013 р. у справі за позовом Комунального
закладу "Володимирецька центральна
районна лікарня" Володимирецька
районна рада Рівненської області до
Рівненського обласного відділення
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності
про визнання протиправним та
скасування рішення ,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року Комунальний заклад
"Володимирецька центральна районна
лікарня" Володимирецької районної ради
Рівненської області звернувся до
адміністративного суду з позовною
заявою, в якій просив визнати
протиправним та скасувати рішення від
07.11.2013 року № 330 про повернення коштів
та застосування фінансових санкцій за
порушення законодавства про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності в
частині повернення витрат по
тимчасовій непрацездатності,
вагітності та пологах у сумі 7050,96 грн.
та штрафу у сумі 3525,48 грн. за порушення
порядку використання страхових коштів.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказану постанову та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази та проаналізувавши
на підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що наказом позивача
від 03.09.2012 року №960-км ОСОБА_6 прийнято
на роботу з 07.09.2012 року на 0,5 ставки на
посаду спеціаліста з обліку продуктів
харчування централізованої
бухгалтерії за зовнішнім сумісництвом.

Основним місцем роботи ОСОБА_6 є ПАТ КБ
«ПриватБанк», що підтверджується
матеріалами справи.

На підставі листка непрацездатності
серії АВХ № 552988 виданого ОСОБА_6
Володимирецькою ЦРЛ здійснено їй
виплату допомоги по вагітності та
пологах за рахунок коштів Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності в сумі 7050,96 грн.

У період з 14 жовтня 2013 року по 17 жовтня
2013 року відповідачем проведено
позапланову перевірку позивача щодо
правильності використання страхових
коштів Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності.

За результатами вказаної перевірки
складений акт №1102 від 17.10.2013 року, в
якому зафіксовано порушення порядку
використання страхових коштів Фонду
при виплаті страхувальником допомоги
по тимчасовій непрацездатності та по
вагітності та пологах по 14 листках
непрацездатності на загальну суму 8812,55
грн.

07.11.2013 року рішенням відповідача № 330
зобов'язано страхувальника у
десятиденний термін від дня його
отримання повернути кошти в загальній
сумі 13218,83 грн., з яких 8812,55 грн. - витрати
по тимчасовій непрацездатності та по
вагітності та пологах, проведені з
порушенням порядку використання
страхових коштів Фонду та 4406,28 грн. -
штраф за порушення порядку
використання страхових коштів Фонду.

Позивачем за вказаним рішенням
частково повернуто до Фонду
неправомірно витрачені кошти та
сплачено штраф у розмірі 880,80 грн.

Рішення відповідача, в частині
повернення коштів виплачених ОСОБА_6 в
сумі 7050,96 грн. та штраф в сумі 3525,48 грн.,
позивач вважає таким, що суперечить
чинному законодавству, у зв'язку з чим
звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з правомірності
прийнятого оскаржуваного рішення та
винесення його з дотриманням вимог ст.19
Конституції України.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Робота за сумісництвом регулюється
низкою нормативно-правових актів. До
них належать: Кодекс законів про працю
України (далі - КЗпП України), постанова
Кабінету Міністрів України «Про роботу
за сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій»
від 03.04.1993 року № 245 (далі - Постанова №
245), Положення про умови роботи за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ, організацій,
затверджене наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства фінансів України
від 28.06.1993 року № 43 (далі - Положення №
43), Закон України «Про оплату праці» від
24.03.1995 року № 108/95-ВР, Закон України «Про
відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР та
ін.

Згідно з ч. 2 ст. 21 Кодексу законів про
працю України встановлено, що
працівник має право реалізувати свої
здібності до продуктивної і творчої
праці шляхом укладення трудового
договору на декількох підприємствах,
якщо інше не передбачено
законодавством, колективним договором
або угодою сторін.

Разом з тим, ч. 2 ст. 102-1 Кодексу законів
про працю України визначено, що умови
роботи за сумісництвом для працівників
державних підприємств, установ,
організацій визначаються Кабінетом
Міністрів України.

Основними нормативними документами,
які безпосередньо регламентують умови
роботи та оплати праці
працівників-сумісників бюджетної
сфери, є Постанова № 245 та Положення №
43.

Відповідно до п. 1 Положення № 43,
сумісництвом вважається виконання
працівником, крім своєї основної, іншої
регулярної оплачуваної роботи на
умовах трудового договору у вільний
від основної роботи час на тому самому
або іншому підприємстві, в установі,
організації (далі - підприємство) або у
громадянина (підприємця, приватної
особи) за наймом.

Для роботи за сумісництвом згоди
власника або уповноваженого ним органу
за місцем основної роботи не потрібно.

Пунктом 1 Постанови № 245, який
кореспондується з п. 2 Положення № 43,
установлено, що робітники, спеціалісти
і службовці державних підприємств,
установ і організацій мають право
працювати за сумісництвом, тобто
виконувати, крім своєї основної, іншу
роботу на умовах трудового договору. На
умовах сумісництва працівники можуть
працювати на тому ж або іншому
підприємстві, в установі, організації
або у громадянина у вільний від
основної роботи час.

Обмеження на сумісництво можуть
запроваджуватися керівниками
державних підприємств, установ і
організацій разом з профспілковими
комітетами лише щодо працівників
окремих професій та посад, зайнятих на
важких роботах і на роботах із
шкідливими або небезпечними умовами
праці, додаткова робота яких може
призвести до наслідків, що негативно
позначаться на стані їхнього здоров'я
та безпеці виробництва. Обмеження
також поширюються на осіб, які не
досягли 18 років, та вагітних жінок.

Аналізуючи викладені правові норми суд
приходить до висновку, що обмеження на
сумісництво для неповнолітніх
працівників та вагітних жінок є прямою
законодавчою забороною сумісництва. Ця
заборона поширюється виключно на
державні підприємства.

Виходячи з викладеного посилання
позивача на заборону необґрунтованої
відмови у прийнятті на роботу та
звільнення з підстав вагітності у
даному випадку є необґрунтованими та
безпідставними.

Крім того, ст. 7 КЗпП України
передбачено, що додаткові (крім
передбачених у статтях 37 і 41 цього
Кодексу) підстави для припинення
трудового договору деяких категорій
працівників за певних умов (порушення
встановлених правил прийняття на
роботу) встановлюються законодавством.

В свою чергу, пунктом 8 Положення № 43
встановлено, що звільнення з роботи за
сумісництвом проводиться на підставах
передбачених законодавством, а також у
разі прийняття працівника щодо якого
існують обмеження сумісництва у
зв'язку з особливими умовами.

Таким чином, посадові особи позивача
наділені повноваженнями щодо
прийняття на роботу працівників та їх
звільнення, а тому після отримання
інформації про вагітність ОСОБА_6
повинні були звільнити її з роботи на
підставі ст.7 КЗпП України та п.8
Положення № 43.

Враховуючи вищезазначене, суд
приходить до висновку, що ОСОБА_6 не
може бути виплачено допомогу по
вагітності та пологах за рахунок
коштів Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності на
роботі за сумісництвом, оскільки,
відповідно до ст.102- 1 Кодексу законів
про працю України, Постанови № 245 та
Положення № 43 вона не може працювати за
сумісництвом в період вагітності у
державній організації.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
відповідно до частини 1 ст.38 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням" визначено, що
допомога по вагітності та пологах
надається застрахованій особі у формі
матеріального забезпечення, яке
компенсує втрату заробітної плати за
період відпустки у зв'язку із
вагітністю та пологами.

Частиною 2 статті 53 вказаного Закону
встановлено, що порядок обчислення
середньої заробітної плати для надання
допомоги по тимчасовій
непрацездатності, по вагітності та
пологах визначається Кабінетом
Міністрів України.

Пунктом 7 Порядку обчислення середньої
заробітної плати (доходу, грошового
забезпечення) для розрахунку виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 26.09.2001 року № 1266
визначено, що середня заробітна плата
застрахованої особи обчислюється
виходячи із нарахованої заробітної
плати за видами виплат, що включають
основну та додаткову заробітну плату,
інші заохочувальні та компенсаційні
виплати, які визначаються згідно із
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до Закону
України "Про оплату праці" та
підлягають обкладанню податком із
доходів фізичних осіб, з яких
сплачувалися страхові внески до фондів
загальнообов`язкового державного
соціального страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 1266 встановлено ознаки заробітної
плати, яка враховується при здійсненні
розрахунку матеріального
забезпечення. В першу чергу,
передбачено, що така заробітна плата
визначається відповідно до Закону
України "Про оплату праці". По-друге,
заробітна плата визначена відповідно
до Закону України "Про оплату праці"
обкладається податком із доходів
фізичних осіб. По-третє, із заробітної
плати визначеної відповідно до Закону
України "Про оплату праці", яку
обкладено податком із доходів фізичних
осіб сплачуються страхові внески.

В свою чергу, ст. 19 Закону України "Про
оплату праці" передбачено, що умови
роботи за сумісництвом працівників
державних підприємств визначаються
Кабінетом Міністрів України.

Як зазначалося вище, Кабінетом
Міністрів України запроваджено
обмеження щодо роботи за сумісництвом
вагітних жінок в державних
організаціях, тобто оплата праці
вагітних жінок за виконану роботу на
умовах сумісництва, не врегульована
нормами Закону України "Про оплату
праці"

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог в
повному обсязі.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
впливають на правильність прийнятого
рішення, яке постановлено з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Комунального
закладу "Володимирецька центральна
районна лікарня" Володимирецька
районна рада Рівненської області
залишити без задоволення, а постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від "20" грудня
2013 р. - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)
Є.В.Одемчук

судді: (підпис)
А.Ю.Бучик

(підпис)
Г.І. Майор

З оригіналом згідно: суддя
________________________________ Є.В.Одемчук

Повний текст cудового рішення
виготовлено "26" лютого 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Комунальний
заклад "Володимирецька центральна
районна лікарня" Володимирецька
районна рада Рівненської області вул.
Грушевського,39,смт.Володимирець,Рівнен
ська область,34300

3- відповідачу/відповідачам:
Рівненське обласне відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності
вул.Кавказька,2,м.Рівне,33028