Справа № 2а-994/10/1470
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/34889/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Карася О.В.

Сіроша М.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Центральному
районі м. Миколаєва

на постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 08 червня
2010 року

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2011
року

у справі № 2а-994/10/1470

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у
Центральному районі м. Миколаєва

про визнання незаконними та скасування
рішень про застосування штрафних
(фінансових) санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
(позивач) звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Центральному районі м.
Миколаєва (відповідач) про визнання
незаконними та скасування рішень
№ від 28 липня 2009 року та
№ від 28 липня 2009 року про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій.

Постановою Миколаївського
окружного адміністративного суду від 08
червня 2010 року, залишеною без
змін ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2011
року, позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано
рішення № від 28 липня 2009 року в
частині застосування до ФОП ОСОБА_3
суми штрафних (фінансових) санкцій в
розмірі 2 904,00 грн. В решті позову
відмовлено. Витрати із сплати судового
збору в розмірі 3,40 грн. покладено на
позивача.

Не погоджуючись з прийнятими
судовими рішеннями у справі,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України.

В поданій касаційній скарзі, з
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального права, ставиться питання
про скасування постанови
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 08 червня
2010 року, ухвали Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 20 травня 2011 року та
прийняття нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи в
межах доводів касаційної скарги
відповідно до статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що посадовими
особами Державної податкової
адміністрації у Миколаївській області
проведено перевірку закусочної, що
належить позивачу, з питань дотримання
суб'єктами господарювання порядку
проведення розрахунків за товари
(послуги), вимог з регулювання обігу
готівки, наявності торгових патентів і
ліцензій, за результатами якої
складено акт №
0751/14/00/23/НОМЕР_3 від 14 липня 2009 року.

Перевіркою, зокрема, встановлено
порушення позивачем пункту 12 статті 3
Закону України від 06 липня 1995 року №
265/95-ВР «Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 265/95-ВР) у зв'язку з
незабезпеченням ведення обліку
товарно-матеріальних цінностей за
місцем їх реалізації (зберігання) на
загальну суму в розмірі 1 452,00 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем прийнято рішення
№ від 28 липня 2009 року, яким до
позивача за порушення пункту 12 статті 3
Закону № 265/95-ВР застосовано суму
штрафних (фінансових) санкцій в розмірі
2 904,00 грн.

Відповідно до пункту 12 статті 3
Закону № 265/95-ВР суб'єкти
господарювання, які здійснюють
розрахункові операції в готівковій
та/або в безготівковій формі (із
застосуванням платіжних карток,
платіжних чеків, жетонів тощо) при
продажу товарів (наданні послуг) у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг зобов'язані вести
у порядку, встановленому
законодавством, облік товарних запасів
на складах та/або за місцем їх
реалізації, здійснювати продаж лише
тих товарів, які відображені в такому
обліку, за винятком продажу товарів
особами, які відповідно до
законодавства оподатковуються за
правилами, що не передбачають ведення
обліку обсягів реалізованих товарів
(наданих послуг).

Статтею 6 Закону № 265/95-ВР
передбачено, що облік товарних запасів
фізичною особою-суб'єктом
підприємницької діяльності ведеться у
порядку, визначеному чинним
законодавством, а юридичною особою (її
філією, відділенням, іншим
відокремленим підрозділом) - у порядку,
визначеному відповідним національним
положенням (стандартом)
бухгалтерського обліку. Облік ведеться
з урахуванням особливостей,
встановлених для суб'єктів малого
підприємництва. Обов'язок із ведення
обліку товарних запасів не
застосовується до осіб, які відповідно
до законодавства оподатковуються за
правилами, що не передбачають ведення
обліку придбаних або проданих товарів.

Аналіз наведених вище норм дає
підстави для висновку про те, що
обов'язок ведення обліку товарних
запасів не міг бути покладений на
суб'єктів підприємницької
діяльності-фізичних осіб, які
здійснювали підприємницьку діяльність
за спрощеною системою оподаткування
відповідно до Указу Президента України
від 03 липня 1998 року № 727/98 «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин).

Проте, позивач, який перебував на
загальній системі оподаткування, що
підтверджується підпунктом 2.2.6 пункту
2.2 розділу 2 акту перевірки
№ 0751/14/00/23/НОМЕР_3 від 14 липня 2009
року, відповідно до вимог пункту 12
статті 3 та статті 6 Закону № 265/95-ВР був
зобов'язаний вести облік товарних
запасів у порядку, визначеному чинним
на час виникнення спірних
правовідносин законодавством.

В свою чергу, як з'ясовано,
зокрема, судом апеляційної інстанції,
на підтвердження ведення обліку
спірних товарно-матеріальних
цінностей за місцем їх реалізації
(зберігання) позивачем долучено до
матеріалів справи видаткову накладу
№ Б-000053685 від 10 липня 2009 року.

При цьому контролюючий орган під
час проведення перевірки мав
можливість витребувати у підприємця
вказаний документ та пересвідчитись у
його наявності, однак не реалізував
повноваження, надані йому статтею 11
Закону України від 04 грудня
1990 року № 509-XII «Про державну податкову
службу в Україні» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин).

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли правильного висновку
про відсутність у відповідача в
розглядуваній ситуації правових
підстав для застосування до позивача
суми штрафних (фінансових) санкцій в
розмірі 2 904,00 грн. за порушення пункту 12
статті 3 Закону № 265/95-ВР безвідносно до
мотивів, на яких ґрунтується такий
висновок.

За наведених обставин, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України не знаходить підстав, які могли
б призвести до зміни чи скасування
постанови Миколаївського окружного
адміністративного суду від 08 червня 2010
року та ухвали Одеського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2011
року.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Центральному
районі м. Миколаєва відхилити,
а постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 08 червня 2010
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Карась О.В.

Сірош М.В.