Справа № 810/1049/14
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2014 року 810/1049/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Панченко Н.Д.,
розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Києві адміністративну
справу за позовом Управління
Пенсійного фонду України в м. Фастові
та Фастівському районі Київської
області до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Фастівському
районі Київської області про стягнення
витрат з виплати допомоги на поховання

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду
України в м. Фастові та Фастівському
районі Київської області звернулось до
Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Фастівському
районі Київської області про стягнення
витрат з виплати допомоги на поховання
у розмірі 877,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що у червні, липні та
серпні місяцях 2013 року Управління
Пенсійного фонду України в м. Фастові
та Фастівському районі Київської
області здійснювались виплати
допомоги на поховання. Оскільки
позивачем понесені певні витрати,
пов'язані з виплатою допомоги на
поховання, а відповідач відмовився
включати вказані витрати до акта
звірки та їх відшкодовувати, позивач
звернуся до суду з даним позовом.

Відповідач позов не визнав,
заперечення надав суду у письмовій
формі та просив суд у задоволенні
позову відмовити. В обґрунтування
заперечень вказав, що допомога на
поховання ним відшкодовується у разі
смерті потерпілого, що настала за
обставин, за яких настає страховий
випадок державного соціального
страхування громадян від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання. Оскільки, позивачем не
надано доказів взаємозв'язку причини
смерті потерпілого з отриманим
каліцтвом та не підтверджено
висновками спеціальних медичних
закладів у відповідача відсутні
правові підстави для відшкодування
таких витрат.

Представники сторін у судове засідання
24.02.2014 не з'явились. Разом з цим,
матеріали справи містять письмові
клопотання про розгляд справи за
відсутності сторін.

Керуючись положеннями частини
четвертої статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судом прийнято рішення про
розгляд справи у порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, враховуючи принципи рівності
сторін, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
адміністративного позову, виходячи з
наступного.

Як вбачається з наявних у матеріалах
даної справи Актів щомісячної звірки
витрат по особових справах потерпілих,
яким виплачено пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання у червні, липні та серпні
місяцях 2013 року, позивачем було
виплачено серед іншого, суму допомоги
на поховання громадян ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 у загальному розмірі 877,80 грн.
(а.с. 7,13, 17).

Оскільки, виплата пенсій особам, які
втратили працездатність внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, та особам,
які втратили годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, здійснюється за рахунок
коштів Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України,
позивач і відповідач щомісячно
проводили звірку витрат по особових
справах потерпілих. Результати звірки
оформлювались двосторонніми актами.

З матеріалів адміністративної
справи вбачається, що за результатами
звірки відповідач визнав усі витрати
позивача, що пов'язані з виплатою та
доставкою основного розміру пенсій.

Проте, витрати, пов'язані з
виплатою допомоги на поховання, у
загальному розмірі 877,80 грн., відповідач
не визнав та відмовився їх
відшкодовувати.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
такого.

Відповідно до положень статті 46
Конституції України, громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення. Пенсії, інші
види соціальних виплат та допомоги, що
є основним джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

В силу положень пункту 6 статті 92
Конституції України виключно законами
України визначаються основи
соціального захисту, форми і види
пенсійного забезпечення.

Правову основу, економічний механізм
та організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
призвели до втрати працездатності або
загибелі застрахованих на виробництві,
визначено Законом України від 23.09.1999 №
1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" (далі -Закон України
від 23.09.1999 № 1105-XIV).

У статті 21 Закону України від 23.09.1999 №
1105-XIV визначено соціальні послуги та
виплати, які здійснюються та
відшкодовуються Фондом. Так, у разі
настання страхового випадку він у
встановленому законом порядку повинен,
зокрема, своєчасно та в повному обсязі
відшкодовувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або в разі його смерті,
виплачувати відповідні кошти йому або
особам, які перебували на його
утриманні; організовувати поховання
померлого, відшкодовувати вартість
пов'язаних з цим ритуальних послуг
відповідно до місцевих умов.

Відповідно до частини 8 статті 34 Закону
України від 23.09.1999 № 1105-XIV у разі смерті
потерпілого від нещасного випадку або
професійного захворювання витрати на
його поховання несе Фонд згідно з
порядком, визначеним Кабінетом
Міністрів України.

Порядок проведення витрат на
поховання у разі смерті потерпілого
від нещасного випадку на виробництві
або професійного захворювання,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 11 липня 2001 року №
826 (далі - Порядок). Зокрема, Порядок
регулює питання проведення Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань витрат страхувальнику або
сім'ї застрахованого, чи іншій особі,
яка здійснювала поховання потерпілого
у разі його смерті від нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, на
організацію поховання та пов'язаних з
цим ритуальних послуг.

Витрати на поховання провадяться у
разі смерті потерпілого, що настала за
обставин, за яких настає страховий
випадок державного соціального
страхування громадян від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, перелік яких визначено
Кабінетом Міністрів України (пункт 2
Порядку). Організація поховання
працівника, який загинув на
виробництві або помер у лікарні під час
лікування отриманої на виробництві
травми, проводиться страхувальником
(пункт 5 Порядку).

Згідно з абзацом 2 частини 9 статті 34
Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV у разі
смерті потерпілого, який одержував
страхові виплати і не працював, розмір
відшкодування шкоди особам, зазначеним
у статті 33 цього Закону, визначається
виходячи із суми щомісячних страхових
виплат і пенсії, які одержував
потерпілий на день його смерті, з
відповідним коригуванням щомісячних
страхових виплат згідно із статтею 29
цього Закону. Причинний зв'язок смерті
потерпілого з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я має
підтверджуватися.

Зі змісту частини 4 статті 26 Закону
України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР
"Основи законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", частини 2
статті 24 Закону України від 23.09.1999 №
1105-XIV убачається: якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між страховиками
виник спір щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернулася застрахована особа.
При цьому, неналежний страховик має
право звернутися до належного
страховика та відшкодувати понесені
ним витрати.

Аналіз норм Закону України від 23.09.1999 №
1105-XIV та зазначеного вище Порядку,
затвердженого на виконання частини 8
статті 34 цього Закону, дає підстави
вважати, що Фонд зобов'язаний
відшкодовувати виплачені іншими
страховиками суми допомоги на
поховання лише тих осіб, які померли
від нещасного випадку на виробництві
або професійного захворювання, тобто
за умови наявності причинного зв'язку
їх смерті з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.

Слід зазначити, що положення пункту 4
Порядку відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України Пенсійному фонду
України витрат, пов'язаних з виплатою
пенсій по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, затвердженого
постановою Правління Пенсійного фонду
України та Правління Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України від 4 березня 2003
року N 5-4/4, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 16 травня
2003 року N 376/7697, яким зобов'язано Фонд
відшкодовувати Пенсійному фонду
витрати на допомогу на поховання сім'ї
померлого або особі, яка здійснила
поховання особи, котра отримувала
пенсію по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, суперечить
положенням Закону України від 23.09.1999 №
1105-XIV. Так, зокрема, стаття 21 цього
Закону пов'язує виникнення такого
обов'язку у Фонду зі смертю працівника,
а не з отриманням померлим, який не
працював, зазначеної вище пенсії.

Аналогічна правова позиція висловлена
у постанові Верховного Суду України
від 19.05.2009 по справі № 21-494во09 за позовом
Управління Пенсійного фонду України в
Хотинському районі Чернівецької
області до Відділення Фонду про
зобов'язання вчинити дії та стягнення
421 грн. 04 коп.

З метою повного, всебічного та
об'єктивного розгляду справу суд,
ухвалою від 20.02.2014 про закінчення
підготовчого провадження та
призначення справи до судового
розгляду витребував у позивача докази
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між смертю ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 та отриманим каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я на
виробництві.

На виконання вимог зазначеної ухвали
суду позивач повідомив, що у нього
відсутні будь-які докази на
підтвердження причинного зв'язку
смерті ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з
одержаним каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я.

З огляду на зазначене суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для відшкодування понесених
витрат на поховання ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 за рахунок відповідача.

А відтак, з огляду на зазначене та
зважаючи на всі наведені обставини в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Оскільки спір вирішено на користь
суб'єкта владних повноважень, а доказів
понесення ним інших витрат, пов'язаних
з розглядом справи суду не надано,
судові витрати стягненню з позивача не
підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70 - 72, 86, 94, 159 - 163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Панченко Н.Д.

Постанову виготовлено у повному обсязі
та підписано 27 лютого 2014 року