Справа № 34624/09
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2010-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2010 р. справа № 2а-40/09/1111

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого судді:
Семененка Я.В.

суддів: Дадим Ю.М.
Божко Л.А.

при секретарі судового засідання:
Резнікові Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної
податкової інспекції у м.Кіровограді

на постанову Ленінського районного
суду м. Кіровограда від 22 вересня 2009
року у справі № 2-а-40/09/1111 за позовом
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у м.Кіровограді, Головного
управління державного казначейства
України в Кіровоградській області про
стягнення надміру сплаченого податку з
доходів фізичних осіб та штрафу за його
несвоєчасне повернення,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2008 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції у м. Кіровограді, Головного
управління державного казначейства
України в Кіровоградській області, в
якому посилалась на те, що протягом
звітного 2006 року сплатила банку
відсотки за користування іпотечним
житловим кредитом в сумі 10134,8 грн.
Відповідно до Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»(із
змінами та доповненнями), платник
податку - резидент за наслідками
звітного податкового року має право
включити до складу податкового кредиту
частину суми процентів за іпотечним
житловим кредитом, фактично сплачених
ним протягом звітного податкового
року. Відповідачем в порушення п.5.3 ст.5,
пп.5.3.3 п.5.3 ст.5 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»не
перераховано на поточний рахунок
позивача надміру сплачений податок в
сумі 1066,94 грн. Крім того, відповідно до
пп.20.4.2 п.20.4 ст.20 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»за
неповне або несвоєчасне повернення
суми надміру сплаченого податку, у тому
числі внаслідок застосування права на
податковий кредит має право на
отримання штрафу в розмірі 100% від суми
надміру сплаченого податку, так як
затримка виплати тривала більш ніж 91
день, тобто суму 1066,94 грн. З цих підстав,
та з огляду на розподіл податків між
бюджетами, позивачка просила:

стягнути з казначейських рахунків, на
яких обліковуються кошти місцевого
бюджету м.Кіровограда на користь
позивача надміру сплачений податок з
доходів фізичних осіб в розмірі 800,2
грн.(75%);

стягнути з казначейських рахунків, на
яких обліковуються кошти
Кіровоградського обласного бюджету на
користь позивача надміру сплачений
податок з доходів фізичних осіб в
розмірі 266,73 грн.(25%);

стягнути з казначейських рахунків, на
яких обліковуються кошти призначені
для утримання Державної податкової
інспекції м. Кіровограда на користь
позивача 1 066,94 грн. штрафу за
несвоєчасне повернення сум надміру
сплаченого податку.

Постановою Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 22
вересня 2009 року адміністративний позов
задоволено частково, а саме визнано дії
Державної податкової інспекції у
м.Кіровограді щодо відмови ОСОБА_1 у
виплаті надміру сплаченого податку з
доходів фізичних осіб неправомірними;
зобов'язано Державну податкову
інспекцію у м. Кіровограді повернути
ОСОБА_1 надміру сплачений податок з
доходів фізичних осіб за 2006 рік. В іншій
частині позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
ОСОБА_1 звернулася з апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, просила скасувати постанову
суду першої інстанції в частині
відмовлених позовних вимог та прийняти
нову постанову про задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована,
зокрема, тим, що судом першої інстанції
не враховано, що відповідно до ст..20
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб»повернення сум надміру
сплаченого податку здійснюється
органом державного казначейства, а не
ДПІ, як про те зазначено в рішенні суду.

Державна податкова інспекція також
звернулася з апеляційною скаргою на
рішення суду першої інстанції, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права просили скасувати
постанову суду в частині задоволених
позовних вимог та прийняти нову
постанову про відмову у задоволенні
позову. Апеляційна скарга обґрунтована
тим, що суд першої інстанції порушив
вимоги Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», відповідно до
якого право на податковий кредит
виникає у разі, якщо за рахунок
іпотечного житлового кредиту
будується чи придбавається житловий
будинок (квартира, кімната), визначений
таким платником податку як основне
місце його проживання.

Перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає
задоволенню, а апеляційна скарга
Державної податкової інспекції у м.
Кіровограді підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що 04.04.2006 року між ОСОБА_1
та АППБ «Аваль»укладено кредитний
договір, відповідно до якого позивачу
надано кредит у вигляді не
відновлюваної кредитної лінії з
лімітом 23000доларів США.

06.04.2006 року між вказаним банком та
позивачем укладено договір іпотеки,
відповідно до якого останній
забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що
випливає з кредитного договору
№014-09.5-51917 від 04.04.2006 року.

Протягом 2006 року позивачкою по
іпотечному житловому кредиту сплачено
АППБ «АВАЛЬ»відсотки у розмірі 10134,8
грн., що підтверджується копіями
квитанцій (а.с.20-22).

28.03.2007 року позивачка подала до
податкового органу декларацію за
формою декларації про доходи згідно з
додатком №1 до Інструкції про
прибутковий податок з громадян,
затвердженої наказом Головної
державної податкової інспекції
України від 21 квітня 1993 року №12 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 09.06.1993 року за №64. Крім того
позивачем було надано всі інші
документи передбачені листом ДПА
України №25941/7/17/-2117.

Правомірність та обґрунтованість
відмови податкового органу повернути
позивачці надміру сплачені суми
податку, у зв'язку з виникненням у особи
права на податковий кредит відповідно
до ст..10 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», є предметом
спору, який передано на вирішення суду.

Вирішуючи спірні правовідносини між
сторонами суд першої інстанції виходив
з того, що позивачка в силу ст..10 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», має право включити до
складу податкового кредиту частину
суми процентів сплачених за іпотечним
житловим кредитом, і відповідно має
право на повернення суми надміру
сплаченого податку.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не
погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст..10 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб», в
редакції яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин, платник податку
-резидент має право включити до складу
податкового кредиту частину суми
процентів за іпотечним житловим
кредитом, фактично сплачених протягом
звітного податкового року. Таке право
виникає у разі, якщо за рахунок такого
іпотечного житлового кредиту
будується чи придбавається житловий
будинок (квартира, кімната), визначений
таких платником податку як основне
місце його проживання.

Отже, право на податковий кредит у
платника податку виникає, якщо за
рахунок такого іпотечного житлового
кредиту будується чи придбавається
житловий будинок (квартира, кімната),
тобто право на податковий кредит
виникає у особи лише за умови отримання
кредиту (іпотечного житлового кредиту)
для будівництва чи придбавання житла.

Як вбачається з кредитного договору
від 04.04.2006 року, укладеного між ОСОБА_1
та АППБ «Аваль», позивачці надано
кредит у вигляді не відновлюваної
кредитної лінії з лімітом 23000доларів
США.

Відповідно до п.2.1 Кредитного Договору,
кредитні кошти призначені для
використання на споживчі цілі.

Умовами Договору не передбачено того,
що кредитні кошти призначені для
купівлі чи будівництва житла (будинку,
квартири).

Таким чином, підстав вважати, що
вказаний Кредитний договір є іпотечним
житловим кредитом, в розумінні ст..10
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», не існує.

Колегія суддів вважає безпідставними
посилання позивача на Договір іпотеки
від 06.04.2006р., відповідно до якого
останній забезпечує вимогу
Іпотекодержателя, що випливає з
кредитного договору №014-09.5-51917 від
04.04.2006 року.

Відповідно до ст..1 Закону України «Про
іпотеку», іпотека -вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Отже, іпотека є одним із видів
забезпечення виконання зобов'язань і
цей вид забезпечення виконання
зобов'язання може бути застосований не
лиже при укладенні договорів про
надання кредитів на придбання житла, а
й при виконанні інших зобов'язань, які
виникають з тих чи інших договорів.

Таким чином, сам факт того, що предметом
договору іпотеки від 06.04.2006р. є
квартира, що належить позивачці, не
може свідчити про те, що між позивачкою
та АППБ «Аваль» було укладено договір
іпотечного житлового кредиту,
відповідно до якого кредитні кошти
призначалися для придбання квартири.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що наданні
позивачкою документи до декларації, не
свідчили про виникнення у неї права на
податковий кредит відповідно до ст..10
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб».

Крім цього, колегія суддів вважає
обґрунтованими доводи апеляційної
скарги ДПІ про те, що право на
податковий кредит відповідно до ст..10
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб»виникає лише у платника
податків, якщо за рахунок такого
іпотечного житлового кредиту
будується чи придбавається житловий
будинок (квартира, кімната), визначений
таких платником податку як основне
місце його проживання.

Тобто, не лише наявність іпотечного
житлового кредиту надає особі право на
податковий кредит, таке право виникає
за умови якщо придбане житло є основним
місцем проживання платника податку.

Відсутність таких відомостей та з
огляду на реєстрацію позивачки за
іншим місцем проживання, можуть бути
самостійною підставою для відмови
податковим органом у поверненні
надміру сплаченого податку.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що судом першої
інстанції прийнято постанову з
порушенням норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає за необхідне скасувати
постанову суду першої інстанції в
оскаржуваній ДПІ частині та прийняти
нову постанову про відмову у
задоволенні позовних вимог в цій
частині.

Керуючись п. 3 ч.1 ст. 198, ст. ст. 202, 205, 207
КАС України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Кіровограді
задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду
м. Кіровограда від 22 вересня 2009 в
частині задоволених позовних вимог -
скасувати та прийняти нову постанову в
цій частині позовних вимог.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

В іншій частині Постанову Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 22
вересня 2009 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку передбаченому
ст..212 КАС України.

(Повний текст постанови виготовлено
30.04.2010р.)

Головуючий:
Я.В.Семененко

Судді:
Ю.М. Дадим

Л.А. Божко