Справа № 2а/0570/11974/2012
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/13327/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
Головчук С.В., Ліпського
Д.В.,розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом Авдіївського міського
центру зайнятості - робочого органу
виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття до ОСОБА_4 про
стягнення грошової суми виплаченого
забезпечення,

за касаційною скаргою Авдіївського
міського центру зайнятості на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 25 грудня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20 лютого 2013
року,

встановив:

У вересні 2012 року Авдіївський міський
центр зайнятості (далі - Центр
зайнятості) пред'явив позов про
стягнення з ОСОБА_4 допомоги по
безробіттю у розмірі 4491,97 грн на
підставі частини третьої статті 36
Закону України від 2 березня 2000 року №
1533-ІІІ «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» (далі - Закон №
1533-ІІІ).

Позов обґрунтував тим, що ОСОБА_4 в
період отримання допомоги по
безробіттю перебувала у відносинах з
ДП ТОВ «М.С.Л.» на умовах
цивільно-правового договору, а тому не
мала законних підстав для її отримання.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 25 грудня 2012
року, залишеною без зміни ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20 лютого 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Центр зайнятості
просить скасувати судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову. Зазначає, що ОСОБА_4 відносилась
до зайнятого населення та не мала
законних підстав для отримання
допомоги по безробіттю у період з 1
листопада 2007 року по 6 серпня 2008 року.

В запереченні на касаційну скаргу
ОСОБА_4 просить залишити судові рішення
без змін, посилаючись на їх законність
і обґрунтованість. Вважає, що Центром
зайнятості пропущено строк звернення
до суду з даним позовом.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 2 листопада 2007 року
ОСОБА_4 звернулась до Центру зайнятості
із заявою про надання їй статусу
безробітного з виплатою допомоги по
безробіттю, в якій вказала, що не
зареєстрована як суб'єкт
підприємницької діяльності, трудовою
діяльністю не займається та пенсію не
отримує.

Наказом Центру зайнятості від 2
листопада 2007 року № НТ071102 відповідачу
надано статус безробітного та
призначено допомогу по безробіттю до 6
серпня 2008 року.

З 7 серпня 2008 року припинено виплату
допомоги по безробіттю відповідно до
наказу Центру зайнятості від 15 серпня
2008 року № НТ080815, а наказом від 19 серпня
2008 року № НТ080819 ОСОБА_4 знято з обліку
на підставі її заяви про відмову від
послуг служби зайнятості.

5 серпня 2009 року за результатами
проведеної перевірки Центром
зайнятості складено акт № 10 про
безпідставне одержання ОСОБА_4
допомоги по безробіттю за період з 2
листопада 2007 року по 6 серпня 2008 року в
розмірі 4491,97 грн, оскільки в цей час
вона виконувала роботи за
цивільно-правовим договором № 35,
укладеним з ДП ТОВ «М.С.Л», що
підтверджено листом роботодавця від 31
липня 2009 року, та видано наказ від 4
лютого 2010 року № НТ100204 про
повернення безпідставно отриманих
коштів.

16 вересня 2009 року ОСОБА_4 звернулась до
Авдіївського міського відділу ГУ МВС
України в Донецькій області із заявою
про порушення кримінальної справи з
приводу надання фіктивних відомостей
зі сторони ДП ТОВ «М.С.Л.» на адресу
Центру зайнятості щодо отримання нею
доходу на цьому підприємстві.

Постановою від 26 серпня 2009 року
відмовлено в порушені кримінальної
справи у зв'язку з тим, що ДП ТОВ «М.С.Л.»
не надало відповідних доказів.

Актом перевірки обґрунтування видачі
довідки про середню заробітну плату та
достовірності зазначених у ній
відомостей від 21 квітня 2010 року № 93
встановлено, що ОСОБА_4 працювала у ДП
ТОВ «М.С.Л.» і виконувала роботу за
цивільно-правовим договором
розповсюджувача лотерейних квитків з 1
листопада 2007 року по 31 січня 2008 року. За
цей час вона отримала винагороду,
зокрема: за листопад 2007 року у сумі 280
грн, за грудень 2007 року - 760 грн та за
січень 2008 року - 120 грн.

Частиною першою статті 2 Закону України
від 1 березня 1991 року № 803-XII «Про
зайнятість населення» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що
безробітними визнаються працездатні
громадяни працездатного віку, які
через відсутність роботи не мають
заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи.

Згідно із частиною другою статті 36
Закону № 1533-ІІІ застраховані особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Відповідно до частини третьої статті 36
Закону № 1533-ІІІ сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по
безробіттю, у тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20 листопада 2000 року № 307,
передбачено, що якщо під час одержання
допомоги по безробіттю безробітний
своєчасно не подав відомості про
обставини, що впливають на умови її
виплати, у тому числі встановлені під
час розслідування страхових випадків
та обґрунтованості виплати
матеріального забезпечення, з
безробітного стягується сума
виплаченої допомоги по безробіттю з
моменту виникнення цих обставин.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, виходив з того, що ОСОБА_4 не
підписувала цивільно-правовий договір
з ДП ТОВ «М.С.Л» від 3 січня 2008 року, в її
трудовій книжці відсутній запис про
прийняття та звільнення з роботи в ДП
ТОВ «М.С.Л.», позивач не довів отримання
відповідачем грошових коштів за роботу
в цьому підприємстві.

Однак зазначений договір не спростовує
доводів Центру зайнятості про
отримання ОСОБА_4 в період з листопада
2007 по січень 2008 року винагороди,
оскільки датований 3 січня 2008 року і не
розповсюджується на спірний період.

Судами не враховано також, що дані про
виконання роботи чи надання послуг за
цивільно-правовою угодою не вносяться
до трудової книжки виконавця.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли
безпідставного висновку про відмову в
задоволенні позову саме за
встановлених ними обставин.

Виходячи з принципу офіційного
з'ясування всіх обставин у справі,
закріплених в частинах четвертій та
п'ятій статті 11, частині п'ятій статті 71,
частині третій статті 79 КАС України,
суди мали дослідити зміст і дати
правову оцінку документам, зазначеним
в актах перевірки (розслідування) від 5
серпня 2009 року № 10, від 21 квітня 2010
року № 93, та поясненням ОСОБА_4,
наведених в постанові Авдіївського
міського відділу ГУ МВС України в
Донецькій області від 26 серпня 2009 року
про відмову в порушення кримінальної
справи, щодо отримання відповідачем
винагороди походженням з ДП ТОВ «М.С.Л».

Окрім неповного з'ясування обставин
суди допустили порушення норм
процесуального права, які впливають на
правильне вирішення справи, оскільки
не розглянули клопотання позивача від 7
вересня 2012 року про поновлення строку
звернення до суду.

З позовними вимогами про стягнення
безпідставно отриманої допомоги по
безробіттю за період з 1 листопада 2007
року по 6 серпня 2008 року Центр
зайнятості звернувся до суду у вересні
2012 року, коли вже частиною четвертою
статті 38 Закону № 1533-ІІІ (у редакції
Закону України від 21 квітня 2011 року №
3277-VI) було встановлено, що строк
давності в разі стягнення штрафних
санкцій, передбачених цим Законом та
Законом України "Про зайнятість
населення", адміністративних штрафів, а
також інших видів заборгованості перед
Фондом не застосовується.

Як на підставу для поновлення строку
звернення до суду, Центр зайнятості
посилався на те, що в березні 2012 року
ним за правилами Цивільного
процесуального кодексу України було
подано аналогічний позов до
Авдіївського міського суду Донецької
області, який своїм рішенням від 3 липня
2012 року його задовольнив. Ухвалою ж
Апеляційного суду Донецької області
від 6 серпня 2012 року рішення суду першої
інстанції скасовано, а провадження у
справі в порядку цивільного
судочинства закрито. Після цього Центр
зайнятості звернувся до Донецького
окружного адміністративного суду з
даним позовом.

На застосуванні строків звернення до
суду неодноразово у запереченнях
наполягала і відповідач. Зазначала, що
про порушення свого права Центр
зайнятості дізнався після складання
відповідного акту розслідування від 5
серпня 2009 року, а відтак, ним пропущено
річний строк звернення до суду з
позовними вимогами за період з 1
листопада 2007 року по 6 серпня 2008 року.

Відповідно до положень частин першої
та другої статті 99 КАС України (в
редакції, чинній станом на серпень 2009
року) адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Тому, при визначенні початку перебігу
строку звернення до адміністративного
суду та, відповідно, вирішенні питання
про дотримання чи порушення позивачем
цього строку, судам насамперед слід
з'ясувати, коли позивач дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
своїх прав, свобод чи інтересів, який
строк звернення до адміністративного
суду було встановлено на той момент
Кодексом адміністративного
судочинства України чи іншими законами
(наприклад, Законом № 1533-ІІІ), якщо
строк пропущено, то на скільки і з яких
причин.

Судами попередніх інстанцій ці питання
не досліджено та не висвітлено в своїх
рішеннях.

Частиною першою статті 220 КАС України
передбачено, що суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно зі статтею 227 КАС України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення допущені тільки цим судом. В
усіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

Оскільки неповноту встановлення
обставин у справі допущено обома
судовими інстанціями, то справа
направляється до суду першої
інстанції.

При новому розгляді суду слід
врахувати наведене, вирішити питання,
пов'язане зі строком звернення до суду,
та в залежності від встановленого
розв'язати спір.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Авдіївського
міського центру зайнятості
задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 25 грудня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 20 лютого 2013
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К. Головчук С.В. Ліпський
Д.В.