Справа № 2-а-14809/10/2070
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/22240/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Карася О.В.

Сіроша
М.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Червонозаводському районі м. Харкова

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 27 грудня
2010 року

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 29 березня
2011 року

у справі № 2-а-14809/10/2070

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у
Червонозаводському районі м. Харкова

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від 27
грудня 2010 року, залишеною без
змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 29 березня 2011 року, адміністративний
позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
(позивач) до Державної податкової
інспекції у Червонозаводському районі
м. Харкова (відповідач) задоволено в
повному обсязі. Скасовано податкове
повідомлення-рішення № /0 від 04
листопада 2010 року. Стягнуто
з Державного бюджету України на
користь ФОП ОСОБА_3 суму сплачених
судових витрат в розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 27
грудня 2010 року, ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 29 березня 2011 року та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено документальну невиїзну
перевірку ФОП ОСОБА_3 з питання
усунення розбіжностей, виявлених за
результатами автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні Державної
податкової адміністрації України за
грудень 2008 року по контрагенту
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
Абрис-Груп» в зв'язку з отриманням
матеріалів від Державної податкової
інспекції у м. Сімферополі Автономної
Республіки Крим щодо банкрутства ТОВ
«БК Абрис-Груп», за результатами якої
складено акт № 6873/172/НОМЕР_1 від 30
вересня 2010 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 04 листопада 2010 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 248 047,50
грн. (165 365,00 грн. - основний платіж, 82 682,50
грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення
позивачем підпункту 7.2.3 пункту 7.2,
підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону
України від 03 квітня 1997 року
№ 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним віднесенням до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість на підставі податкових
накладних, виписаних на його адресу ТОВ
«БК Абрис-Груп», яке рішенням
Господарського суду Автономної
Республіки Крим від 25 травня 2010 року у
справі № 2-23/6018-2009 визнано
банкрутом.

Також, контролюючий орган
посилався на невідповідність сум
нарахованого ФОП ОСОБА_3 податкового
кредиту сумам податкових зобов'язань
контрагента.

Задовольняючи адміністративний позов
в повному обсязі, суди попередніх
інстанцій виходили з наступних
мотивів, з якими погоджується суд
касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
№ 168/97-ВР податковий кредит - це сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, реальність
здійснення господарських операцій з
придбання позивачем
товарно-матеріальних цінностей у ТОВ
«БК Абрис-Груп» засвідчується
видатковими та податковими накладними,
банківськими виписками,
товарно-транспортними накладними, а
контролюючим органом, в свою чергу,
будь-яких належних та допустимих
доказів на підтвердження безтоварного
(фіктивного) характеру проведених
операцій не надано.

При цьому слід враховувати, що визнання
постачальника банкрутом та подальше
скасування його державної реєстрації
не тягне за собою недійсність всіх
угод, укладених з моменту державної
реєстрації такої особи до моменту
виключення її з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, та не позбавляє
правового значення виданих за такими
господарськими операціями податкових
накладних.

Також, податкове законодавство не
ставить в залежність податковий облік
(стан) певного платника податку від
іншої особи, зокрема, від фактичної
сплати контрагентом податку до
бюджету, а відтак, якщо останній не
виконав свого зобов'язання щодо сплати
податку або мінімізував свої податкові
зобов'язання, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи. Проте,
вказана обставина не є підставою для
позбавлення платника податку-покупця
права на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість за
наявності факту реального вчинення
господарських операцій та у разі, якщо
такий платник має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Отже, враховуючи те, що на момент
виконання спірних господарських
операцій (грудень 2008 року) контрагент
позивача перебував в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців і мав статус
платника податку на додану вартість, а
також з огляду на встановлений
судовими інстанціями факт реального
вчинення господарських операцій з
придбання ФОП ОСОБА_3 у ТОВ «БК
Абрис-Груп» товарно-матеріальних
цінностей, висновок судів попередніх
інстанцій про відсутність у
контролюючого органу в розглядуваній
ситуації правових підстав для
прийняття оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення слід визнати
правильним.

За наведених обставин, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 27
грудня 2010 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 29 березня
2011 року такими, що прийняті з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Червонозаводському районі м. Харкова
відхилити, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 27
грудня 2010 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 29 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав і в порядку, встановленими
главою 3 розділу IV Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Карась О.В.

Сірош М.В.