Справа № 2а-14618/12/2670
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/8937/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,секретаря судового
засідання Левіної А. А.,

за участю: представника відповідача -
Степанця О. П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Комунального підприємства виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації) "Київкомунсервіс" на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27 листопада 2012
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 31 січня 2013
року у справі за позовом Київського
міського центру зайнятості до
Комунального підприємства виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації) "Київкомунсервіс" про
стягнення штрафу,

встановив:

Київський міський центр зайнятості
звернувся з позовом до Комунального
підприємства виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
"Київкомунсервіс" про стягнення штрафу
за недодержання вимог законодавства
про зайнятість населення, а саме:
неподання до центру зайнятості
населення даних про заплановане та про
фактичне вивільнення працівників.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 листопада 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 31 січня 2013
року, позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
відповідач звернувся з касаційною
скаргою, в якій просив їх скасувати,
справу направити на новий розгляд.

Заперечень не надходило.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника відповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 29 травня 2012 року
Інспекцією по контролю за додержанням
законодавства про зайнятість
Київського міського центру зайнятості
проведена перевірка Комунального
підприємства виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
"Київкомунсервіс", за результатами якої
складено акт № 35-ш «Про порушення
законодавства України про зайнятість
населення».

У вказаному акті зафіксовано факти
неподання відповідачем до
Шевченківського районного центру
зайнятості звіту про заплановане
вивільнення працівників по формі № 4-ПН
(план) та звіту про фактичне
вивільнення працівників по формі № 4-ПН
(факт).

На підставі частини 5 статті 20 Закону
України «Про зайнятість населення» за
вчинення вказаного порушення на
відповідача накладено штраф у розмірі
річної заробітної плати вивільнених
працівників в сумі 54 155 грн. 76 коп.

Відповідач в добровільному порядку
штраф не сплатив, тому центр зайнятості
звернувся з цим позовом.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з
яким погодився суд апеляційної
інстанції, щодо обґрунтованості
позову.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону
України «Про зайнятість населення» (в
редакції, чинній на час проведення
перевірки), підприємства, установи і
організації, незалежно від форм
власності, їх службові особи
зобов'язані сприяти проведенню
державної політики зайнятості на
основі: додержання законодавства про
працю, а також прийнятих відповідно до
нього умов договорів та угод;
організації професійної підготовки,
перепідготовки і підвищення
кваліфікації працівників, а також
професійного перенавчання тих, хто
підлягає вивільненню з виробництва, у
тому числі інвалідів;
працевлаштування осіб, які потребують
соціального захисту і не здатні на
рівних умовах конкурувати на ринку
праці, в кількості, визначеній
місцевими державними адміністраціями,
виконавчими органами відповідних рад,
та інвалідів у кількості, визначеній
згідно із Законом України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" інформування працівників про
наявність вакантних робочих місць
(посад), у тому числі з неповним робочим
часом.

Частиною 5 зазначеної статті
встановлено, що при вивільненні
працівників (у тому числі працюючих
пенсіонерів та інвалідів) у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці, у тому числі ліквідацією,
реорганізацією або перепрофілюванням
підприємств, установ, організацій,
скороченням чисельності або штату
працівників, підприємства, установи,
організації, незалежно від форми
власності, повідомляють про це не
пізніш як за два місяці в письмовій
формі державну службу зайнятості,
вказуючи підстави і строки
вивільнення, найменування професій,
спеціальностей, кваліфікації, розмір
оплати праці, а в десятиденний строк
після вивільнення - направляють списки
фактично вивільнених працівників,
зазначаючи в них інвалідів.

У разі неподання або порушення
строків подання цих даних стягується
штраф у розмірі річної заробітної
плати за кожного вивільненого
працівника.

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на те, що наявні у матеріалах
справи супровідні листи про надсилання
ним відповідних звітів до районного
центру зайнятості є достатніми і
належними доказами виконання ним
вказаних обов'язків, оскільки Законом
конкретного порядку та способу
вчинення таких повідомлень не
встановлено.

Судами такі доводи відповідача
спростовано з огляду на те, що надані
відповідачем докази не є належними і
допустимими.

Встановивши, що наявними матеріалами
справи достеменно підтверджується
факт вчинення відповідачем вказаного
правопорушення, а також
обґрунтованість розміру штрафу,
розрахованого на підставі та у
відповідності з частиною 5 статті 20
Закону України «Про зайнятість
населення», суди задовольнили позов.

Колегія суддів вважає, що такі висновки
судів зроблені на підставі правильного
застосування судами норм
матеріального і процесуального права
та повністю підтверджуються наявними
матеріалами справи.

При цьому касаційний суд відхиляє
посилання відповідача на порушення
судами норм процесуального права та
принципів адміністративного
судочинства, згідно з якими, на його
думку, позивач як суб'єкт владних
повноважень мав довести, а суд
з'ясувати, факти не надсилання
відповідачем звітів або факти їх
неотримання Шевченківським районним
центром зайнятості.

Колегія суддів зауважує, що вказані
доводи відповідача ґрунтуються на його
вибірковому та довільному тлумаченні
норм процесуального права на власну
користь.

Відповідно до статті 11 КАС України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

При цьому згідно із частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Перелік доказів, на підставі яких можна
встановити, спірні у даній справі
обставини не є вичерпним.

Основною вимогою щодо таких доказів є
те, що вони повинні об'єктивно
підтверджувати факт надсилання
(передачі) відповідачем відповідної
інформації до центру зайнятості або її
отримання останнім.

Зокрема, скаржник не позбавлений права
звернутись до районного центру
зайнятості з відповідною заявою про
надання інформації стосовно отримання
ним вказаної інформації або ставити
відповідне питання перед судом в
порядку частини 3 статті 71 КАС України.

Однак, як свідчать матеріали справи,
такими правами відповідач не
скористався, натомість стверджував, що
обов'язки з доведення та з'ясування
фактів не направлення звітів в силу
приписів частини 2 статті 71 КАС України
покладено на позивача та на суди.

Вказаною нормою встановлено обов'язок
суб'єкта владних повноважень доводити
правомірність свого рішення у
адміністративних справах про
протиправність відповідних рішень, що
не спростовує наявності у відповідача
обов'язку належними і допустимими
доказами заперечувати проти
застосування до нього штрафних санкцій
за порушення чинного законодавства.

Таким чином, при застосуванні до
відповідача штрафних санкцій
позивачем не порушені норми
законодавства України.

Доводи касаційної скарги є
декларативними та не спростовують
правильних висновків судів.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу Комунального
підприємства виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
"Київкомунсервіс" залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 листопада 2012 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 31 січня 2013
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: