Справа № 2а-656/11
Суддя: Погрібний С. О.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-656/11
Провадження № 2а/522/29/14
П О С Т А Н О В А

Іменем УКРАЇНИ

"13" лютого 2014 року

Приморський районний суд міста Одеси
як адміністративний суд в складі:

Головуючого - судді Погрібного
С.О.,

за секретаря судового засідання -
Малини-Муравенко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Одеської міської ради,
Виконавчого комітету Одеської міської
ради, Одеського міського управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради про визнання протиправним та
скасування рішення органу місцевого
самоврядування, за участі третіх осіб -
ОСОБА_2, ОСОБА_3, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідачів, за уточненою позовною
завою просить визнати протиправним та
скасувати рішення № 768 виконкому
Одеської міської ради від 20.12.1997 року
про передачу у загальну сумісну
власність земельної ділянки, площею 759,0
кв.м., яка знаходиться у користуванні
гр.гр. ОСОБА_3, ОСОБА_2, за адресою:
АДРЕСА_1, для обслуговування житлового
будинку та господарських споруд;
скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку І-ОД №
074055 від 02.11.1998 року, зареєстрований в
книзі записів державних актів на право
власності на земельну ділянку під № 1452,
виданий на підставі рішення № 768
виконкому Одеської міської ради від
20.12.1997 року. В обґрунтування позову
позивач посилався на те, що оскаржуване
рішення прийнято із порушенням прав
позивача, оскільки при складанні акту
встановлення й узгодження земельної
ділянки в натурі, вона не брала участі;
площа, що зазначена у рішенні, не
відповідає фактичним розмірам ділянки,
крім того, на спірній ділянці існували
самовільні споруди, що не відображено
відповідним чином у рішенні. За
наведених обставин підлягає
скасуванню й державний акт на землю,
оскільки є таким, що отриманий на
підставі оскаржуваного рішення.

В судове засідання з'явився позивач,
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі, просив суд їх задовольнити,
пояснила, що в результаті помилки
відповідачів до складу земельної
ділянки, яку передано у власність
третіх осіб, увійшла частина земельної
ділянки, якою користувалася завжди
сторона позивача, та право
користування кою не належить третім
особам. Діями відповідачів порушено, на
її думку, встановлені правила передачі
земель у власність громадянам України.

В судове засідання з'явився
представник Одеського міського
управління земельних ресурсів
Одеської міської ради, позовні вимоги
не визнав, вважав їх необґрунтованими
та такими, в задоволенні яких слід
відмовити.

Представник третьої особи з'являлася у
судове засідання, скористалася своїми
процесуальними правами, вважала
безпідставним позов ОСОБА_1, оскільки
не доведено порушень у складанні та
виготовленні правовстановлюючих
документів на земельну ділянку,
належну третім особам.

Інші особи в судове засідання не
з'явились, про час та дату судового
засідання повідомлялись належним
чином, про причини неявки суд не
повідомили.

Представники ОСОБА_4, яка представляла
інтереси позивача у попередніх
засіданнях, та ОСОБА_5, яка представляла
інтереси третьої особи, не представили
у це судове засідання документів на
підтвердження своїх повноважень, а
тому не заслуховувались судом у
відповідності до їх минулого
процесуального статусу.

Неявка інших учасників процесу є
повторною, за відсутності відповідних
документів, не може вважатися такою, що
відбулася з поважних причин, з огляду
на що судом розглянуто справу за такої
неявки та неповідомлення про наявні
поважні причини такого.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, представника третьої
особи, дослідивши матеріали справи, суд
вважає позов таким, що підлягає
задоволенню з наступних причин. Судом
встановлені такі фактичні обставини на
підставі пояснень сторін,
представлених письмових доказів.

Щодо фактичних обставин.

Позивачу на підставі договору
дарування від 13.03.1997 року належить
частина домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_2 Земельна ділянка за вказаною
адресою була відведена та знаходиться
у користуванні відповідно до рішення
Київського райвиконкому № 1392 від 03.12.1964
року, та згідно із рішенням Київського
райвиконкому № 908 від 05.10.1984 року про
приєднання залишку земельної ділянки,
пл. 278 кв.м.

Згідно вказаного договору дарування
домоволодіння по АДРЕСА_2 розташоване
на земельній ділянці, площею 778,0 кв.м. За
даними технічних паспортів на
домоволодіння АДРЕСА_2 від 1984 року, 1996
року, 2004 року площа земельної ділянки,
що знаходиться у фактичному
користуванні також складає 778,0 кв.м.

Між позивачем та співвласником
домоволодіння АДРЕСА_2 у 2007 році був
узгоджений та встановлений порядок
користування земельною ділянкою
АДРЕСА_2, згідно якого фактична площа,
якою користується ОСОБА_1, складає 0,0469
кв.м.

З технічних паспортів на домоволодіння
АДРЕСА_2 від 1984, 1996, 2004, 2007 років
вбачається, що відстань Д-Н складає 10,40
м, відстань Н-М 13,60. Судом встановлено,
що на сьогоднішній день це існуюча
відстань між кутами, яка не
змінювалась.

Треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 у суміжними
землевласника, належна їм земельна
ділянка межує з ділянкою позивача. Цим
особам належить житловий будинок з
надвірними спорудами, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 та розташовувався
на земельній ділянці, площею 759 кв.м.
(а.с. 93-98).

Рішенням виконкому Одеської міської
ради від « 20» грудня 1997 року № 768 «Про
передачу у спільну сумісну власність
земельної ділянки, площею 759 кв.м., що
знаходиться у користуванні ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1; для
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд», в порядку
приватизації безоплатно передано в
спільну сумісну власність третіх осіб
земельну ділянку, площею 759,0 кв.м. по
АДРЕСА_1

Як було встановлено висновком судової
будівельно-технічної експертизи № 14025
від 25.12.2012 року, виконаної за ухвалою
суду Одеським науково-дослідним
інститутом судових експертиз
Міністерства юстиції України, земельна
ділянка (за адресою АДРЕСА_1), що
належить третім особам, накладається
на суміжну земельну ділянку в сторону
будівель літ. З, літ. Е, що належить
позивачу. Площа накладення на суміжну
ділянку складає 2,85 кв.м. При цьому, за
другим питанням вказаним висновком
встановлено, що фактична площа та форма
АДРЕСА_1 не співпадає з планом за
державним актом, та складає 800,68 кв.м.

Вказаним висновком також встановлено,
що фактична відстань між внутрішнім
кутом Е-Д АДРЕСА_1 не відповідає
відстані, відображеній у державному
акті від 02.11.1998 року, а саме: лінія Е-0 -
10,50 м., замість вказаних у державному
акті 10,71 м; лінія 0-Д - 16,27 м, замість
вказаних у державному акті 13,28 м.

Істотним для вирішення справи є також
висновок експертизи, про те, що стіни
гаражу літ.Е та будівлі літ.З, що
належать позивачу, не переносились в
сторону суміжної АДРЕСА_1, що належить
третій особі. З урахуванням інших
встановлених висновком обставин це дає
підстави стверджувати, що саме
земельна АДРЕСА_1 по вул. Кавуневій
заступає на земельну ділянку, належну
ОСОБА_1, а при обрахуванні меж земельної
ділянки було допущено помилку,
внаслідок чого третім особам була
передана частина земельної ділянки, що
належить позивачу.

Таким чином, внаслідок зміни відстані
між кутами Д-Е при складанні
документації для постановлення
оскаржуваного рішення, державного
акту, змінилися форма й площа частини
земельної ділянки, що належить ОСОБА_1

Зазначена різниця між описом меж
земельної ділянки за державним актом
І-ОД № 074055 від 02.11.1998 року та фактичними
межами спірних суміжних ділянок,
зазначеними в схематичному плані
домоволодіння АДРЕСА_1 від 01.11.1996 року
встановлена також ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 07
грудня 2011 року.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, враховуючи, що така
розбіжність між площами доводиться
висновком судової експертизи, а також
встановлена судовим рішенням в іншій
адміністративній справі, суд вважає
зазначену обставину доведеною
належним чином.

Наявність зазначеної помилки при
обрахуванні відстаней при підготовці
документів для постановлення
оскаржуваного рішення, державного акту
на право власності на земельну ділянку,
істотно порушує права та інтереси
позивача, оскільки порушує її права
власника, які гарантовані Конституцією
України, що є неприпустимим.

Окрім наведеної обставини судом
додатково враховано, що на момент
узгодження спірного рішення виконкому,
позивач протягом 9 місяців була
повноцінним власником частини
домоволодіння АДРЕСА_2, однак свою
згоду на приватизацію суміжної
земельної ділянки не надавала, жодних
узгоджень меж землекористування не
здійснювала, відповідних актів - не
підписувала.

Зазначене підтверджується відсутністю
на відповідному акті встановлення та
погодження меж земельної ділянки в
натурі від 10.08.1998 року підпису позивача
ОСОБА_1 взагалі.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 при
складанні акту не була присутньою, її
не було повідомлено про вчинення таких
дій, вона не могла висловити своїх
заперечень та міркувань, що є
порушенням процедури отримання
спірних документів, це також певною
мірою впливає на їхню чинність.

Оцінка правомірності дій відповідачів.

Виявлені обставини свідчать про те, що
помилково до складу земельної ділянки,
передану у власність третіх осіб,
перейшла частина земельної ділянки,
стосовно якої у них не існувало права
користування, та яка перебувала у
користуванні ОСОБА_1

Проте, треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3
мали право на отримання у власність
лише такої ділянки, яка їм попередньо
була передана у користування.

Згідно із п.5 Постанови Верховної Ради
Української РСР «Про порядок введення
в дію Земельного кодексу Української
РСР» від 18 грудня 1990 року № 562-XII
громадяни, підприємства, установи,
організації, які мають у користуванні
земельні ділянки, надані їм до введення
в дію Кодексу, зберігають свої права на
користування до оформлення ними у
встановленому порядку прав власності
на землю або землекористування.

Як вбачається з п.1 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про приватизацію
земельних ділянок» від 26 грудня 1992
року, що діяв на момент видання
оскаржуваного акту, громадянам у
приватну власність передаються лише
земельні ділянки, надані їм для ведення
особистого підсобного господарства,
будівництва і обслуговування жилого
будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка), садівництва,
дачного і гаражного будівництва, у
межах норм, установлених Земельним
кодексом України.

З огляду на наведені норми у громадян
України право на приватизацію
земельної ділянки виникало лише
стосовно тієї її частини, яка була
попередньо передана у користування та
законне володіння.

В силу протиправного характеру
оскаржуваного рішення, у власність
третіх осіб помилково передано частину
тієї ділянки, право користування якою у
них не виникло.

Зважаючи на зазначене, суд дійшов
висновку, що оскаржуване позивачем
рішення № 768 виконкому Одеської
міської ради від 20.12.1997 року «Про
передачу у загальну сумісну власність
земельної ділянки, площею 759,0 кв.м., яка
знаходиться у користуванні гр.гр.
ОСОБА_3, ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1 для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд» не відповідає
критеріям правомірності дій суб'єкта
владних повноважень, встановлені у п.п.
1, 3, 4, 5, 6, 8, ч. 3 ст. 2 КАС України, які
визначають, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; безсторонньо
(неупереджено); обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії); добросовісно;
розсудливо, пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія), а тому підлягає
безумовному скасуванню.

Враховуючи, що державний акт І-ОД № 074055
від 02.11.1998 року на право приватної
власності на землю виданий на підставі
рішення Виконавчого комітету Одеської
міської ради від 20.12.1997 року, дійсність
якого оскаржується в цьому судовому
провадженні, це має своїм наслідком
визнання його недійсним також.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи, що доводи,
вказані позивачем ОСОБА_1,
відповідачами не спростовані, суду не
надано належних й допустимих доказів
щодо дотримання відповідачами чинних
норм при постановлені спірного акту,
суд вважає, що відповідачі не довели
правомірності оскаржуваного рішення, з
огляду на що позов підлягає
задоволенню у повному обсязі.

Щодо підсудності вказаної справи цьому
суду як адміністративному.

Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16 квітня 2004 року № 7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» за загальним правилом
розмежування компетенції судів з
розгляду земельних та пов'язаних із
земельними відносинами майнових
спорів відбувається залежно від
суб'єктного складу їх учасників. Ті
земельні та пов'язані із земельними
відносинами майнові спори, сторонами в
яких є юридичні особи, а також
громадяни, що здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статус
суб'єкта підприємницької діяльності,
розглядаються господарськими судами, а
всі інші - в порядку цивільного
судочинства, крім спорів, зокрема, щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень при реалізації ними
управлінських функцій у сфері
земельних правовідносин, вирішення
яких згідно з пунктами 1, 3 частини
першої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства
віднесено до компетенції
адміністративних судів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема на спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Судом враховано, що зазначені спірні
правовідносини виникли внаслідок
допущення суб'єктом владних
повноважень помилки під час
постановлення рішення, складання акту
встановлення й узгодження земельної
ділянки від 10.08.1998 року, внаслідок чого
ним ухвалено акт, який нині
оскаржується позивачем, що свідчить
про публічно-правовий характер спору
та відсутність у ньому ознак спору про
право цивільне.

Зазначене повною мірою узгоджується із
позицією, яку сформулював у своєму
рішенні Конституційний Суд України від
1 квітня 2010 року, № 10-рп/2010,
витлумачивши, що положення пункту 1
частини першої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
стосовно поширення компетенції
адміністративних судів на "спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності" слід розуміти
так, що до публічно-правових спорів, на
які поширюється юрисдикція
адміністративних судів, належать і
земельні спори фізичних чи юридичних
осіб з органом місцевого
самоврядування як суб'єктом владних
повноважень, пов'язані з оскарженням
його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно п.9 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України «Про
окремі питання юрисдикції
адміністративних судів» від 20 травня
2013 року № 8 оскільки порядок видачі
державних актів на право власності або
постійного користування на земельну
ділянку перебуває у сфері
публічно-правових відносин, то спори
щодо дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень з приводу їх
видачі підлягають розгляду
адміністративними судами.

При цьому, згідно із правовою позицією
Верховного Суду України від 22.05.2013 року
по справі № № 6-33цс13 визнання
недійсними державних актів на право
власності вважається законним,
належним та окремим способом
поновлення порушених прав у судовому
порядку.

За наведених обставин, враховуючи, що
предметом оскарження у правовірність
дій відповідачів під час складання
землевпорядної документації,
ухвалення рішення про передачу
земельної ділянки у власність, позовні
вимоги позивача підлягають
задоволенню у повному обсязі під час
розгляду та вирішення спору в обраному
виді провадження. При цьому, незважаючи
на позицію третьої особи, судом не
встановлено наявність між позивачем та
третіми особами спору з приводу межі
або іншого земельного спору, що
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства - у досліджуваних
обставинах.

За правилом п. 1 ч. 1 ст. 18 КАС України
місцевим загальним судам як
адміністративним судам підсудні:
адміністративні справи, у яких однією
зі сторін є орган чи посадова особа
місцевого самоврядування, посадова чи
службова особа органу місцевого
самоврядування, крім тих, які підсудні
окружним адміністративним судам.

Керуючись ч. 3 ст. 2, ст. ст. 11, 69, 70, 71, 86, 159,
160, 162, 163 Кодексу адміністративного
судочинства України, СУД -

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити у повному
обсязі.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Виконавчого комітету Одеської
міської ради від « 20» грудня 1997 року №
768 «Про передачу у спільну сумісну
власність земельної ділянки, площею 759
кв.м., що знаходиться у користуванні
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1;
для обслуговування житлового будинку і
господарських споруд».

Визнати недійсним та скасувати
Державний акт на право приватної
власності на землю, серія І-ОД № 074055,
зареєстрований в Книзі записів
державний актів на право власності на
землю за № 1452, виданий на ім'я ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0759
га, розташовану на території АДРЕСА_1,
для обслуговування житлового будинку
та господарських будівель, на підставі
рішення Виконавчого комітету Одеської
міської ради від « 20» грудня 1997 року №
768.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

СУДДЯ:
С.О. Погрібний

13.02.2014