Справа № 826/10104/13-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Бистрик Г.М., Чаку Є.В.,

при секретарі - Січкаренко Т.М.,

за участю позивача - ОСОБА_2,
представника позивача - ОСОБА_3,
представника відповідача - Русіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 26 вересня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до державної податкової
інспекції у Подільському районі м.
Києва державної податкової служби
(далі - державної податкової інспекції
у Подільському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві) про визнання протиправними
дій, скасування податкової вимоги,
зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва із
позовом до державної податкової
інспекції у Подільському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві про визнання
неправомірними дій щодо нарахування
йому плати за землю; визнання недійсною
податкової вимоги від 08 жовтня 2012 року
№ 56 про сплату боргу у сумі 10 570, 52 грн.;
зобов'язання зняти публічне обтяження
з активів платника податків ОСОБА_2
згідно акту опису від 28.01.2013 року №
2/19-2-02; стягнення витрат на правову
допомогу на загальну суму 3 000 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 26
вересня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище
судовим рішенням позивач звернувся із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову, як
таку, що постановлена із порушенням
норм матеріального права, що призвело
до неправильного вирішення справи, та
ухвалити нову постанову, якою позовні
вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що вона
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
державною податковою інспекцією у
Подільському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві позивачу було нараховано
податкове зобов'язання з плати за землю
на суму 10 570,52 грн., та винесено
податкове повідомлення-рішення від
27.04.2012 р. № .

Зважаючи на те, що станом на 08.10.2012
р. сума податкового зобов'язання по
земельному податку, визначена вказаним
податковим повідомленням-рішенням
позивачем сплачена не була,
відповідачем згідно вимог п. 59.1 ст. 59
Податкового кодексу України було
сформовано та направлено позивачу
податкову вимогу про сплату боргу від
08.10.2012 року № 56 на суму 10 570,52 грн.

Крім того, зважаючи на несплату
позивачем податкового боргу,
визначеного вказаною податковою
вимогою, відповідачем було складено
Акт опису активів платника податків
ОСОБА_2 від 28.01.2013 року № 2/19-2-02, на яке
було накладено публічне обтяження.

Вважаючи вказані дії та рішення
відповідача незаконними, позивач
звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції прийшов до
висновку, що земельний податок повинен
сплачуватися позивачем на загальних
підставах.

Проте, колегія суддів не погоджується з
вказаним висновком суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 зареєстрований як фізична
особа-підприємець Деснянською
районною у м. Києві державною
адміністрацією 03 листопада 2004 року.

Крім того, позивач є платником єдиного
податку, що підтверджується свідоцтвом
платника єдиного податку, виданим
державною податковою інспекцією у
Деснянському районі м. Києва від 01.01.2012
за № 191749.

Відповідно до свідоцтва платника
єдиного податку позивач має право
здійснювати наступну господарську
діяльність: здавання в оренду власного
нерухомого майна, роботи з завершення
будівництва. Місцем провадження
господарської діяльності є: АДРЕСА_1.

Надаючи правову оцінку вказаним
обставинам справи, колегія суддів
зазначає наступне.

Статтею 120 Земельного кодексу України
встановлено, що у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду, що перебувають у власності,
користуванні іншої особи, припиняється
право власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу
України до особи, яка придбала житловий
будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не
визначений, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх
обслуговування.

Згідно з ст. 206 Земельного кодексу
України, використання землі в Україні є
платним. Об'єктом плати за землю є
земельна ділянка. Плата за землю
справляється відповідно до закону.

Податковий кодекс України встановлює,
що плата за землю належить до
загальнодержавних податків і зборів,
справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності.

Відповідно до пп. 14.1.147 ст. 14
Податкового кодексу України, плата за
землю, це загальнодержавний податок,
який справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності, правовідносини щодо
нарахування та сплати якої
врегульовано розділом XIII ПК України.

Згідно п. 269.1 ст. 269 ПК України,
платниками податку є власники
земельних ділянок, земельних часток
(паїв) та землекористувачі.

Пунктом 270.1 ст. 270 ПК України,
визначено, що об'єктами оподаткування є
земельні ділянки, які перебувають у
власності або користуванні, та
земельні частки (паї), які перебувають у
власності.

Відповідно до п. 287.6 статті 287 ПК
України - при переході права власності
на будівлю, споруду (їх частину) податок
за земельні ділянки, на яких
розташовані такі будівлі, споруди (їх
частини), з урахуванням прибудинкової
території сплачується на загальних
підставах з дати державної реєстрації
права власності на нерухоме майно.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу
України, право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Документами, що посвідчують право
власності на земельну ділянку є:
державний акт, цивільно-правова угода
щодо відчуження земельної ділянки,
свідоцтво про право на спадщину тощо.
Право постійно користування земельною
ділянкою посвідчується державним
актом на право постійного користування
земельною ділянкою. Право оренди
земельної ділянки посвідчується
договором оренди землі, зареєстрованим
відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів
справи, у позивача відсутні документи,
які посвідчували б право власності чи
право постійного користування, чи
право оренди земельної ділянки, а тому
відсутні підстави для визначення,
відповідно до ст. 125 Земельного кодексу
України, статусу позивача - власник або
користувач земельної ділянки, тобто
позивач, не є платником плати за землю,
як це визначено в п. 269.1 ст. 269 ПК України.

Крім того, як було зазначено вище,
позивач є платником єдиного податку.

За змістом статті 6 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» суб'єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником таких видів
податків і зборів (обов'язкових
платежів), зокрема, плати (податку) за
землю.

У постанові Кабінету Міністрів
України від 16.03.2000 № 507 «Про роз'яснення
Указу Президента України від 3 липня 1998
р. № 727» зазначено, що суб'єкт малого
підприємництва, який згідно з абзацом
п'ятим частини першої статті 6 не є
платником плати (податку) за землю,
звільняється від плати (податку) за
землю лише за земельні ділянки, які
використовуються ним для провадження
підприємницької діяльності.

При цьому, відповідно до пп. 4 п. 297.1
ст. 297 ПК України, платники єдиного
податку звільняються від обов'язку
нарахування, сплати та подання
податкової звітності, зокрема,
земельного податку, крім земельного
податку за земельні ділянки, що не
використовуються ними для провадження
господарської діяльності.

Заперечуючи проти застосування
СПД ОСОБА_2 наведеної податкової
пільги, ДПІ послалася на те, що у
спірних правовідносинах позивач
виступав як фізична особа, реалізуючи
свою цивільну дієздатність.

Так, позиція відповідача
мотивована тим, що позивач є власником
нерухомого майна як фізична особа і
повинен сплачувати земельний податок з
фізичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно реєстраційного посвідчення від
15 жовтня 2004 року та від 21 вересня 2004
року позивачу належать на праві
приватної власності відповідно нежиле
приміщення АДРЕСА_2, що було видано на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу 08.10.2004 року № 1207 та нежиле
приміщення АДРЕСА_3, що було видано на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу 19.08.2004 року № 785.

Так, колегія суддів зазначає, що
основним критерієм розмежування
підприємницької діяльності фізичної
особи у процесі її участі у
господарських правовідносинах від
реалізації прав та обов'язків такої
особи як суб'єкта цивільних
правовідносин є систематичність
здійснення відповідної діяльності та
її спрямованість на отримання
прибутку.

З матеріалів справи вбачається,
що основним видом діяльності позивача,
зазначеним у свідоцтві про сплату
єдиного податку, є надання в оренду
власного нерухомого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ГК України, під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 140
ГК України, надходження від здачі в
оренду належать до джерел формування
майна суб'єктів господарювання.

Відповідно до пп. 14.1.36 ст. 14 ПК
України, для цілей оподаткування
господарська діяльність, це діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відтак, операції з оренди є за
своєю суттю операціями з надання
послуг, а орендна плата включає в себе
не лише компенсацію витрат, але і
відповідний прибуток орендодавця.

Крім того, ст. 796 ЦК України,
встановлено, що одночасно з правом
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) наймачеві
надається право користування
земельною ділянкою, на якій вони
знаходяться, а також право
користування земельною ділянкою, яка
прилягає до будівлі або споруди, у
розмірі, необхідному для досягнення
мети найму.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що операції з надання в оренду
нежитлового приміщення, підпадають під
визначення підприємницької
діяльності, яка спрямована на
отримання прибутку, а платник єдиного
податку - орендодавець звільняється
від сплати земельного податку.

Крім того, суд апеляційної інстанції
звертає увагу, що адреса, за якою
знаходяться зазначене вище належне
позивачу нерухоме майно співпадає з
адресою, зазначеною в Свідоцтві про
сплату єдиного податку, що є ще одним
підтвердженням використання,
належного позивачу нерухомого майна у
своїй підприємницькій діяльності.

В зв'язку з вищевикладеним,
колегія суддів приходить до висновку,
що позивач, будучи платником єдиного
податку, використовує, належне йому на
праві власності нерухоме майно для
провадження підприємницької
діяльності, а відтак, на таку
діяльність позивача розповсюджується
положення пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України, а
отже, позивач не є платником податку за
землю, а тому підстави, для нарахування
земельного податку позивачу, відсутні.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2
стосовно стягнення витрат на правову
допомогу на загальну суму 3 000 грн.
колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 90 КАС України
встановлено, що витрати, пов'язані з
оплатою допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, які надають
правову допомогу за договором, несуть
сторони, крім випадків надання
безоплатної правової допомоги,
передбачених законом. У разі
звільнення сторони від оплати надання
їй правової допомоги витрати на
правову допомогу здійснюються за
рахунок Державного бюджету України.
Граничний розмір компенсації витрат
на правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до ст. 94 КАС України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує
всі здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

До набрання чинності таким
законом граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу відповідно
до п.2 розд.У11 «Прикінцеві та перехідні
положення» КАС України встановлено
постановою Кабінету Міністрів України
«Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави» від 27 квітня 2006 року №590.

Згідно вищевказаної Постанови
компенсації витрат на правову
допомогу стороні, на користь якої
ухвалене судове рішення, і яка не є
суб'єктом владних повноважень, якщо
вона сплачується суб'єктом владних
повноважень, не повинна перевищувати 40
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за кожну годину
роботи особи, яка надавала правову
допомогу. А якщо компенсація
відповідно до КАС України сплачується
за рахунок держави, тоді така
компенсація не повинна перевищувати 5
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за повний робочий
день особи, яка надавала правову
допомогу.

В матеріалах справи відсутні
докази про кількість витрачених годин
на надання правової допомоги, що
унеможливлює здійснення розрахунку
належної до відшкодування позивачу
суми компенсації витрат на правову
допомогу.

Таким чином, вказана позовна
вимога позивача не підлягає
задоволенню.

З огляду на викладене, колегія
суддів зазначає, що суд першої
інстанції, відмовляючи в задоволенні
позову ОСОБА_2 не надав належної
правової оцінки обставинам справи, чим
порушив норми матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

В силу статті 202 КАС України підставами
для скасування постанови або ухвали
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є: 1) неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; 2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
першої інстанції вважає встановленими;
3) невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Отже, оскаржувану постанову не можна
визнати законною та обґрунтованою,
тому відповідно до ст. 202 КАС України,
постанову суду першої інстанції
необхідно скасувати з ухваленням
нового рішення у справі, яким позовні
вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 202, 205, 207, 212, 254
КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 26
вересня 2013 року - скасувати та ухвалити
нову постанову, якою позовні вимоги
ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії
державної податкової інспекції у
Подільському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві щодо нарахування ОСОБА_2 плати за
землю.

Визнати протиправною податкову
вимогу державної податкової інспекції
у Подільському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 08 жовтня 2012 року № 56 про
сплату боргу у сумі 10 570, 52 грн.

Зобов'язати державну податкову
інспекцію у Подільському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві зняти публічне
обтяження з активів платника податків
ОСОБА_2 згідно акту опису від 28.01.2013 року
№ 2/19-2-02.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядок і строки,
визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Оксененко

Судді:

Г.М.
Бистрик

Є.В. Чаку

Постанову в повному тексті
виготовлено 18.02.2014 року.

Головуючий суддя

Оксененко О.М.

Судді:

Бистрик Г.М.

Чаку Є.В.