Справа № 820/12839/13-а
Суддя: П'янова Я.В.
Дата ухвалення: 2014-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 р.Справа № 820/12839/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі
м.Харкова Головного управління
Міндоходів в Харківській області на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 16.01.2014р.
по справі № 820/12839/13-а

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м.Харкова
Головного управління Міндоходів в
Харківській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Фізична особа - підприємець
ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2), звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області (далі
- ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова,
відповідач), в якій просив визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від
07.06.2013 року № по податку на додану
вартість (далі - ПДВ) на загальну суму
109377,50 грн., в тому числі ПДВ 87502 грн. та
штраф 21875,50 грн., від 07.06.2013 року №
по податку з доходів фізичних осіб на
загальну суму 89481,68 грн., в тому числі
податок з доходів 71585,34 грн. та штраф у
розмірі 17896,34 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 16.01.2014 р.
адміністративний позов Фізичної особи
- підприємця ОСОБА_2 - задоволено
частково.

Скасовано податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
07.06.2013 року № , яким збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість на загальну суму 109377,50
грн., в тому числі ПДВ 87502 грн. та штраф
21875,50 грн., від 07.06.2013 року № , яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку з доходів фізичних осіб на
загальну суму 89481,68 грн., в тому числі
податок з доходів 71585,34 грн. та штраф у
розмірі 17896,34 грн.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовлено.

Стягнуто з Державного бюджету України
на користь Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_3) судовий
збір у розмірі 397 (триста дев'яносто сім)
грн. 73 коп.

Не погодившись з прийнятою постановою
в частині задоволених позовних вимог,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить постанову суду першої
інстанції скасувати в зазначеній
частині та прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
позивача, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, а саме: п. 177.2, п. 177.4 ст. 177, п. 198.4,
ст.198, п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу
України, ст.ст. 69, 70, 72, 86, 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), що згідно з ст. 202
КАС України є підставою для скасування
постанови суду.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу відповідно до ст. 197 КАС України
в порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, вивчивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги,
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачем проведена документальна
планова виїзна перевірка з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства ФОП
ОСОБА_2.

За результатами вказаної перевірки
складено акт №1993/1720/НОМЕР_3 від 24.05.2013
року (т.1 а.с.16-52), в якому зафіксовані
порушення п. 177.2, п.177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI
(зі змінами та доповненнями), у
результаті чого донараховано податок з
доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності у 2011-2012
роках на загальну суму 71585,34 грн.; п. 198.4
ст. 198 Податкового кодексу України від
02.12.2010 року №2755-VI (зі змінами та
доповненнями), у результаті чого
занижено податок на додану вартість на
загальну суму 87502,00 грн.; п. 44.6 ст. 44
Податкового кодексу України від 02.12.2010
року № 2755-VI (зі змінами та
доповненнями), за виявлені порушення
передбачено застосування штрафної
санкції ( т. 1 а.с. 52).

На підставі висновків акту перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення - рішення від 07.06.2013 року
№ про збільшення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем у
розмірі 87502 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) у
розмірі 21875,5 грн. (т. 1 а.с. 54) та податкове
повідомлення-рішення від 07.06.2013 року
№ про збільшення грошового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб за основним платежем у
розмірі 71585,34 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) у
розмірі 17896,34 грн. (т. 1 а.с. 55).

Не погодившись із зазначеними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач звернувся до суду з вказаним
позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
скасування оскаржуваних рішень, суд
першої інстанції виходив з того, що в
даному випадку відповідна сторона, як
суб'єкт владних повноважень, не довела
суду правомірність прийнятих нею
податкових повідомлень-рішень, що дає
суду підстави для задоволення
адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на таке.

Відповідно до п.п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 4
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Пунктом 198.1. ст. 198 Податкового кодексу
передбачено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.2. ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3. ст. 198 Податкового кодексу
України встановлено, що податковий
кредит звітного періоду визначається,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з, зокрема, придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, відповідно до п. 201.1. ст. 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
в якій зазначаються в окремих рядках
певні обов'язкові реквізити.

Відповідно до пункту 201.4. ст. 201
Податкового кодексу України податкова
накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі, якщо
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

З огляду на викладені норми
Податкового кодексу України можна
дійти висновку про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника ПДВ виникає
право на податковий кредит.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено при розгляді апеляційної
скарги, що позивач у перевіряємий
період мав господарські відносини з
ТОВ "ВІП Союз", ТОВ "Сан Бридж", ТОВ
"Металург-2010", ТОВ "Івітек ТТК", ПП
"Райком", ТОВ "УФК "Тритон" та ТОВ "НВФ
"Електросервіс".

Так, з матеріалів справи вбачається, що
між ФОП ОСОБА_2 (Покупець) та ТОВ "ВІП
СОЮЗ" (Продавець) укладено договір
поставки №38 від 16.08.2011 року.

За умовами укладеного договору
продавець приймає на себе зобов'язання
постачати та передавати у власність
покупця товар, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
своєчасно його сплатити (т. 1 а.с. 106-107).

Реальність виконання умов укладеного
договору №38 підтверджується:
податковою накладною від 19.09.2011 року №
59 (т.1 а.с.61), видатковою накладною №
PH-0000319 від 19.09.2011 року (т. 1 а.с. 143),
накладною експрес-доставки № 003676 (т. 1
а.с. 187), реєстром отриманих та виданих
податкових накладних (т. 1 а.с. 220-221).

Крім того, між ФОП ОСОБА_2 (Клієнт) та ТОВ
"ВІП СОЮЗ" (Експедитор) укладено договір
про надання
транспортно-експедиторських послуг з
перевезення вантажів автомобільним
транспортом від 26.09.2011 року.

На підтвердження виконання умов
вказаного договору позивачем до
матеріалів справи надано: податкову
накладну від 30.09.2011 року № 336 (т.1 а.с.60)
та акт здачі-прийняття (надання послуг)
№ ОУ-0000349 (т. 1 а.с. 144).

У підтвердження оплати отриманих
послуг з ТОВ "ВІП СОЮЗ" позивач
перерахував грошові кошти, що
підтверджується виписками з банку та
платіжним дорученням (т. 1 а.с. 184-185).

Також, між ФОП ОСОБА_2 (Покупець) та ТОВ
"Сан-Бридж" (Продавець) було укладено
договір поставки товару №35/К від 01.10.2011
року.

За умовами укладеного договору
продавець приймає на себе зобов'язання
постачати та передавати у власність
покупця товар, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
своєчасно його сплатити (т. 1 а.с. 108-109).

Доказами виконання позивачем
зобов'язань по укладеному договору
№35/К від 01.10.2011 року є: податкові
накладні від 21.02.2012 року № 5, від 01.02.2012
року № 1, від 20.01.2012 року № 6 (т. 1 а.с. 56-59),
видаткові накладні № 200116 від 20.01.2012
року, № 10216 від 01.01.2012 року, № 210216 від
21.02.2012 року (т. 1 а.с. 145-147), накладні
експрес-доставки № 003790, №003792, № 003795 (т. 1
а.с. 198-199), реєстр отриманих та виданих
податкових накладних (т. 1 а.с. 221-233).

Крім того, між ФОП ОСОБА_2 (Клієнт) та ТОВ
"Сан-Бридж" (Експедитор) укладено
договір про надання
транспортно-експедиторських послуг з
перевезення вантажів автомобільним
транспортом від 18.01.2012 року.

На підтвердження виконання умов
вказаного договору позивачем були
надані до суду: податкова накладна від
26.01.2012 року № 11 (т.1 а.с.58) та акт
здачі-прийняття (надання послуг) № 4 від
25.01.2012 року (т. 1 а.с. 148).

В оплату отриманих послуг за
договорами з ТОВ "Сан-Бридж" позивач
перерахував грошові кошти, що
підтверджується виписками з банку та
платіжним дорученням (т. 1 а.с. 180, 182-183,
191).

Також, у перевіряємому періоді між
позивачем (Покупець) та ТОВ "НВФ
"Електросервіс" (Продавець) укладено
договір поставки товару № 15/08 від 15.08.2012
року.

За умовами укладеного договору
продавець приймає на себе зобов'язання
постачати та передавати у власність
покупця товар, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
своєчасно його сплатити (т. 1 а.с. 118-119).

Реальність укладеного між позивачем та
ТОВ "НВФ "Електросервіс" договору
підтверджується завіреними копіями
податкових накладних від 27.11.2012 року №
224, від 20.11.2012 року № 171, від 26.10.2012 року №
262, від 12.10.2012 року № 127, від 09.10.2012 № 90,
від 20.09.2012 року № 186, від 17.09.2012 року № 139,
від 31.08.2012 року №213, від 29.08.2012 року №191,
від 20.08.2012 року № 133 (т. 1 а.с. 62-71),
видатковими накладними № 2008-2 від 20.08.2012
року, № 2908-3 від 29.08.2012 року, № 3108-4 від
31.08.2012 року, № 2008-7 від 17.09.2012 року, № 2908-1
від 20.09.2012 року, № 0910-3 від 09.10.2012 року, №
1210-4 від 12.10.2012 року, № 2610-10 від 26.10.2012
року, № 2011-5 від 20.11.2012 року, № 2711-7 від
27.11.2012 року (т. 1 а.с. 158-167), накладними
експрес-доставки № 003801, №003803, № 003805, №
003807, № 003809, № 003811, № 003814, № 003816, № 003818,
№ 003820, № 003821 (т. 1 а.с. 209-219), реєстром
отриманих та виданих податкових
накладних (т. 2 а.с.8-13).

У підтвердження оплати отриманих
послуг за договором з ТОВ "НВФ
"Електросервіс" позивач перерахував
грошові кошти, що підтверджується
виписками з банку та платіжним
дорученням (т. 1 а.с. 168-169, 172-174, 192-196).

Також, між ФОП ОСОБА_2 (Покупець) та ТОВ
"Металург-2010" (Продавець) укладено
договір поставки №02/02-12 від 28.02.2012 року.

За умовами укладеного договору
продавець приймає на себе зобов'язання
постачати та передавати у власність
покупця товар, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
своєчасно його сплатити (т. 1 а.с. 110-111).

Реальність виконання умов укладеного
договору №02/02-12 від 28.02.2012 року
підтверджується: податковою накладною
від 29.03.2012 року № 253 (т.1 а.с.80), видатковою
накладною № PH-2903-4 від 29.03.2012 року (т. 1
а.с. 149), накладною експрес-доставки №
003716 (т. 1 а.с. 201), реєстром отриманих та
виданих податкових накладних (т. 1 а.с.
236-237).

Крім того, між ФОП ОСОБА_2 (Клієнт) та ТОВ
"Металург-2010" (Експедитор) укладено
договір про надання
транспортно-експедиторських послуг з
перевезення вантажів автомобільним
транспортом від 23.02.2012 року.

На підтвердження виконання умов
вказаного договору позивачем були
надані до суду: податкова накладна від
29.02.2012 року № 253 (т.1 а.с.79) та акт
здачі-прийняття (надання послуг) № 290212
від 29.02.2012 року (т. 1 а.с. 150).

В оплату отриманих послуг за
договорами з ТОВ "Металург-2010" позивач
перерахував грошові кошти, що
підтверджується виписками з банку та
платіжним дорученням (т. 1 а.с. 179,190).

Також, у перевіряємому періоді між
позивачем (Покупець) та ТОВ "Івітек ТТК"
(Продавець) укладено договір поставки
товару № 3/12 від 20.03.2012 року.

За умовами укладеного договору
продавець приймає на себе зобов'язання
постачати та передавати у власність
покупця товар, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
своєчасно його сплатити (т. 1 а.с. 112-113).

Реальність укладеного між позивачем та
ТОВ "Івітек ТТК" договору
підтверджується завіреними копіями
податкових накладних від 21.03.2012 року №
154, від 25.04.2012 року № 235 (т. 1 а.с. 77-78),
видатковою накладною № 250414 від 25.04.2012
року (т. 1 а.с. 152), накладними
експрес-доставки № 435100, № 435051 (т. 1 а.с.
202-203), реєстром отриманих та виданих
податкових накладних (т. 1 а.с.236-239).

У підтвердження оплати отриманих
послуг за договором з ТОВ "Івітек ТТК"
позивач перерахував грошові кошти, що
підтверджується виписками з банку та
платіжним дорученням (т. 1 а.с.178, 189).

Також, між ФОП ОСОБА_2 (Покупець) та ПП
"Раіком" (Продавець) укладено договір
поставки товару №1/05/12 від 01.05.2012 року.

За умовами укладеного договору
продавець приймає на себе зобов'язання
постачати та передавати у власність
покупця товар, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
своєчасно його сплатити (т. 1 а.с. 114-115).

Реальність виконання умов укладеного
договору №1/05/12 від 01.05.2012 року
підтверджується: податковими
накладними від 31.05.2012 року № 338, від
25.05.2012 року № 296 (т.1 а.с.75-76), видатковими
накладними № PH-280514 від 25.05.2012 року та №
РН-310504 від 31.05.2012 року (т. 1 а.с. 154),
накладними експрес-доставки № 413876, №
435096 (т. 1 а.с. 204-205).

В оплату отриманих послуг за
договорами з ПП "Раіком" позивач
перерахував грошові кошти, що
підтверджується платіжними
дорученнями (т. 1 а.с. 187-188).

Також, у перевіряємому періоді між
позивачем (Покупець) та ТОВ "УФК "Тритон"
(Продавець) укладено договір поставки
товару № 7 від 20.07.2012 року.

За умовами укладеного договору
продавець приймає на себе зобов'язання
постачати та передавати у власність
покупця товар, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
своєчасно його сплатити (т. 1 а.с. 116-117).

Реальність укладеного між позивачем та
ТОВ "УФК "Тритон" договору
підтверджується завіреними копіями
податкових накладних від 31.07.2012 року №
213, від 25.07.2012 року № 170, від 23.07.2012 року №
154 (т. 1 а.с. 72-74), видатковими накладними
№ 250712 від 25.07.2012 року, № 230709 від 23.07.2012
року, № 310707 від 31.07.2012 року (т. 1 а.с. 155-157),
накладними експрес-доставки № 003964, №
003963, № 003962 (т. 1 а.с. 206-208), реєстром
отриманих та виданих податкових
накладних (т.1 а.с.248-249).

В оплату отриманих послуг за договором
з ТОВ "УФК "Тритон" позивач перерахував
грошові кошти, що підтверджується
виписками з банку та платіжним
дорученням (т. 1 а.с. 176-177, 186).

В підтвердження використання
придбаного товару ФОП ОСОБА_2 укладено
договори підряду з ФОП ОСОБА_3 від 01.01.2010
року, ТОВ "А Я" від 10.11.2010 року, від 23.06.2011
року, з ТОВ "КС АЯ 98" від 10.11.2012 року, з ТОВ
"АЯ-ТМ" від 11.01.2012 року, з ТОВ
"Інтертехметал" від 18.07.2012 року, з ТОВ
"Новлайн Україна" від 29.03.2012 року, з ТОВ
"Бюро Сертифікації" від 31.03.2011 року, з
ТОВ "НВП "Украпромвпровадження" від
13.09.2011 року, з СП "Вітмарк-Україна" ТОВ
від 30.12.2010 року та Управлінням
капітального будівництва Міністерства
з питань житлово-комунального
господарства від 23.12.2010 року,
реальність яких підтверджується
наявними в матеріалах справи актами
приймання-здачі рекламної продукції.

Колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що вказані первинні
документи за своєю формою та змістом
відповідають вимогам чинного
законодавства, засвідчують факт
виконання позивачем зобов'язань з
оплати вартості товарів та послуг за
вказаними правочинами шляхом
перерахування грошових коштів.

Таким чином, факт реальності понесення
позивачем витрат у спірних
правовідносинах підтверджений
матеріалами справи.

Також, колегія суддів апеляційної
інстанції вважає за необхідне
зауважити на той факт, що відповідачем
ні під час розгляду в суді першої
інстанції, ні до суду апеляційної
інстанції не було надано доказів на
підтвердження фальшивості зазначених
документів, або на невідповідність
відомостей, зазначених в цих первинних
документах, фактичним обставинам, або
на відсутність у контрагентів статусу
платника ПДВ на момент вчинення та
виконання правочину, або на завищення
вартості робіт чи послуг, або на
несумісність зазначених в документах
робіт чи послуг з власною
господарською діяльністю ФОП ОСОБА_2 У
ході перевірки відповідачем не
встановлено проведення ФОП ОСОБА_2
збиткових операцій, невикористання у
власній господарській діяльності
товарів та послуг, отриманих від ТОВ
"ВІП Союз", ТОВ "Сан Бридж", ТОВ
"Металург-2010", ТОВ "Івітек ТТК", ПП
"Райком", ТОВ "УФК "Тритон" та ТОВ "НВФ
"Електросервіс", взаємопов'язаності
позивача та вказаних контрагентів,
обізнаності щодо обставин
господарювання один одного, вчинення
ними узгоджених дій щодо отримання
будь-якої вигоди (в тому числі і
податкової).

З огляду на викладене, матеріалами
справи підтверджено факт виконання
позивачем та контрагентами позивача
зобов'язань за спірними правочинами.
Копії первинних і розрахункових
документів не мають дефектів форми,
змісту або походження, які в силу ст.9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", ст.ст.44, 201 Податкового кодексу
України, п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

Колегія суддів вважає
необґрунтованими доводи відповідача
щодо ненадання позивачем під час
перевірки первинних бухгалтерських
документів з огляду на таке.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
ФОП ОСОБА_2 14.04.2013 року була втрачена
частина бухгалтерських документів, про
що 15.04.2013 року надана заява до
Дзержинського РВ.

Відповідно до приписів п. 44.5. ст. 44
Податкового кодексу України у разі
втрати, пошкодження або дострокового
знищення документів, зазначених в
пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник
податків зобов'язаний у п'ятиденний
строк з дня такої події письмово
повідомити контролюючий орган за
місцем обліку в порядку, встановленому
цим Кодексом для подання податкової
звітності, та контролюючий орган, яким
було здійснено митне оформлення
відповідної митної декларації... У разі
неможливості проведення перевірки
платника податків у випадках,
передбачених цим підпунктом, терміни
проведення таких перевірок
переносяться до дати відновлення та
надання документів до перевірки в
межах визначених цим підпунктом
строків.

Згідно з п. 1.15. Методичних рекомендацій
щодо порядку організації та проведення
перевірок платників податків,
затверджених Наказом ДПА України від
14.04.2011р. №213 (далі - Методичні
рекомендації №213), у разі якщо під час
проведення документальної перевірки
до органу ДПС за місцем обліку від
платника податків надійшло
повідомлення про втрату... документів...
у зв'язку з чим подальше проведення
перевірки неможливе, особами, які
здійснюють перевірку, складається акт
довільної форми. В акті викладаються
причини неможливості продовжувати
перевірку у терміни, зазначені у
направленні та наказі, та робиться
відповідний запис про здійснення
зазначеної перевірки після усунення
причин, які призвели до неможливості
проведення... На підставі цього акта
керівником органу ДПС, яким було
призначено перевірку, виноситься наказ
про перенесення термінів проведення
такої перевірки на строк, визначений
відповідно до пункту 44.5 статті 44 та
пункту 85.9 статті 85 розділу II Кодексу,
копія якого вручається платнику
податків...

Як свідчить п. 2.1. акту від 24.05.2013 року
№1993/1720/НОМЕР_3, складеного за
наслідками перевірки ФО-П ОСОБА_2,
податковий орган в ході перевірки був
проінформований про втрату документів.

Під час перевірки позивач 18.05.2013 року
повторно звернувся до ДПІ із листом, в
якому просив надати час для поновлення
документів, проте наказ про
перенесення терміну перевірки
начальником ДПІ виданий не був та
позивачу не була надана можливість
відновити втрачені документи в
терміни, встановлені ПКУ (90 днів).

В подальшому, 05.06.2013 року ФОП ОСОБА_2 до
ДПІ була надана заява із проханням
прийняти до розгляду знайдені
документи.

Однак, вищевказані документи були
залишені ДПІ без розгляду, про що
свідчить лист ДПІ від 17.06.2013р.
№11034/10/17.2-14.

Також, не відповідає фактичним
обставинам і твердження ДПІ про
неведення чи відсутність книги обліку
доходів та витрат.

З матеріалів справи вбачається, що у
ФОП ОСОБА_2 наявна книга обліку доходів
та витрат, яка зареєстрована ДПІ за
№117/1439.

Відповідно до п.1.3. Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
щодо дотримання податкового, валютного
та іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби,
платниками податків - фізичними
особами, затвердженого Наказом
Міністерства фінансів України від
14.03.2013р. №395 (далі - Порядок №395), перед
початком перевірки, яка проводиться за
місцезнаходженням податкового органу,
передбачено складення опису
документів, які передаються до
податкового органу, при цьому, у кінці
опису платником податків повинно бути
зазначено, що для проведення перевірки
документи надані в повному обсязі, інші
документи, пов'язані із провадженням
діяльності, відсутні... У разі відмови
платника податків або його законних
представників від особистого
складання опису такий опис складається
посадовою особою, відповідальною за
проведення перевірки, у присутності
платника податків. При цьому цей факт
зазначається в акті перевірки.

Проте, відповідачем під час розгляду
справи ані до суду першої, ані до суду
апеляційної інстанцій не було надано
копії опису, яка б підтверджувала
ненадання ФОП ОСОБА_2 книги обліку
доходів та витрат.

З приводу твердження суб'єкта владних
повноважень в акті перевірки та в
апеляційній скарзі про відсутність
факту реального вчинення
господарських операцій, слід
зазначити, що дане твердження
ґрунтується виключно на висновках акту
ДПІ у Печерському районі м. Києва "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ "ВІП СОЮЗ", акту Очаківської
ОДПІ Миколаївської області ДПС "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ "САН БРИДЖ", акту
Індустріальної МДПІ м. Харкова "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ "МЕТАЛУГР-2010", акту ДПІ у
Київському районі м. Харкова "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ "ІВІТЕК ТТК", акту ДПІ у
Дзержинському районі м. Харкова "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ПП "Райком", акту ДПІ у
Московському районі м. Харкова "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ УФК "ТРИТОН" та акту ДПІ у
Оболонському районі м. Харкова "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ "НВФ "ЕЛЕКТРОСЕРВІС".

Колегія суддів апеляційної інстанції
вважає за необхідне зауважити на те, що
належними та допустимими в розумінні
ст.124 Конституції України, ст.70 КАС
України доказами факту вчинення
платником податків нікчемного
правочину або факту відображення в
обліку показників господарських
операцій, які в дійсності не відбулись,
можуть бути або обвинувальний вирок
суду по кримінальній справі (оскільки
діяння платника податків по
протиправному заволодінню майном
іншої особи або ухиленню від сплати
податків, тобто вчинення нікчемного
правочину, є об'єктивною стороною
злочинів, передбачених ст.191 КК України
та ст.212 КК України), або рішення суду у
справі про стягнення одержаного за
нікчемним правочином (оскільки
наслідком вчинення платником податків
нікчемного правочину відповідно до
ст.ст.207, 208, 250 Господарського кодексу
України є застосування
конфіскаційного заходу у вигляді
стягнення одержаного за нікчемним
правочином), або рішення суду про
визнання правочину недійсним (оскільки
відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного
кодексу України вчинення платником
податків правочину, котрий суперечить
інтересам держави і суспільства, є
підставою для звернення до суду з
вимогою про визнання такого правочину
недійсним).

Разом з тим, під час розгляду справи
відповідачем не надано до суду жодних
доказів порушення кримінальної справи
відносно посадових (службових) осіб
платника податків або за викладеними в
акті фактами діяльності платника
податків, наявності обвинувального
вироку суду, рішення суду про стягнення
одержаного за нікчемним правочином,
наявності рішення суду про визнання
правочинів недійсними.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 70
Кодексу адміністративного судочинства
України, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Предметом доказування у відповідній
категорії спорів є реальність
господарських операцій, що є підставою
для виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій, а також реальність усіх даних,
наведених у документах, що надають
право на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування.

Колегія суддів зазначає, що в силу
закону отримання податковим органом
акту перевірки, довідки зустрічної
звірки або акту про неможливість
проведення зустрічної звірки, в яких
викладені висновки про наявність ознак
фіктивної господарської діяльності,
відсутність факту реального вчинення
господарських операцій, вчинення
контрагентом платника податків
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий податковий орган від
виконання обов'язку по самостійному
встановленню та доведенню факту
вчинення платником податків порушення
закону, акт перевірки контрагента або
акт про неможливість проведення
зустрічної звірки тощо, не має
преюдиціального значення при розгляді
справи судом та не є документом, що
достовірно та безсумнівно
підтверджують обставини фактичної
дійсності.

Крім того, зазначені відповідачем
обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не ставить
право платника ПДВ на податковий
кредит в залежність від дій або
бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи, оскільки позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог ст. 61
Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Колегія суддів також акцентує увагу і
на тому, що чинне законодавство не
покладає на платника податків
обов'язку перевіряти безпосереднього
контрагента на предмет виконання ним
вимог податкового законодавства та
його безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Враховуючи викладене, оскільки ФОП
ОСОБА_2 належним чином була
підтверджена правомірність віднесення
до податкового кредиту суми ПДВ
наданими до перевірки належно
оформленими податковими накладними,
зібрані по справі докази підтверджують
виконання зобов'язань між сторонами
спірних правочинів, колегія суддів
дійшла висновку про необґрунтованість
висновків податкового органу щодо
заниження позивачем податку на додану
вартість у перевіреному періоді.

З наданих позивачем первинних
документів вбачається, що господарські
операції між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ "ВІП
Союз", ТОВ "Сан Бридж", ТОВ "Металург-2010",
ТОВ "Івітек ТТК", ПП "Райком", ТОВ "УФК
"Тритон", ТОВ "НВФ "Електросервіс" мали
реальний характер, у зв'язку з чим у
відповідача не було підстав для
неприйняття до заліку зазначених
документів при визначенні податкового
кредиту підприємства у звітному
податковому періоді.

Підставами для встановлення порушення
позивачем п. 177.2, п.177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI
(зі змінами та доповненнями), у
результаті чого донараховано податок з
доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності у 2011-2012
роках на загальну суму 71585,34 грн., в акті
перевірки відповідачем зазначено про
встановлення факту неможливості
реального здійснення фінансово -
господарських операцій позивачем з ТОВ
"ВІП Союз", ТОВ "Сан Бридж", ТОВ
"Металург-2010", ТОВ "Івітек ТТК", ПП
"Райком", ТОВ "УФК "Тритон", ТОВ "НВФ
"Електросервіс" та ведення
господарської діяльності.

Колегія суддів зауважує, що факт
реальності господарських операцій з
контрагентами доведено вище.

Згідно з п. 177.2. ст. 177 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та не
грошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця.

Із п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу
України вбачається, що до переліку
витрат, безпосередньо пов'язаних з
отриманням доходів, належать
документально підтверджені витрати, що
включаються до витрат операційної
діяльності згідно з розділом III цього
Кодексу.

Враховуючи те, що всі первинні
документи бухгалтерського обліку
позивача відповідають вимогам чинного
законодавства, висновок відповідача
щодо встановлення позивачем порушення
п. 177.2, п.177.4 ст. 177 Податкового кодексу
України є неправомірним, а тому,
відповідно, неправомірно донараховано
податок з доходів фізичних осіб від
здійснення підприємницької діяльності
в 2011-2012 роках за основним платежем у
розмірі 71585,34 грн. та штрафними
(фінансовими) санкціями в розмірі 17896,34
грн.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Проте, всупереч наведеним положенням,
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не доведено правомірність
його рішень, що оскаржуються.

Враховуючи наведене вище, колегія
суддів апеляційної інстанції зазначає,
що обставини, які викладені
відповідачем в акті перевірки та в
апеляційній скарзі, неможливо
кваліфікувати як порушення, що
передбачені п. 44.6 ст. 44, п. 177.2, 177.4 ст. 177,
п. 198.4 ст. 198 Податкового кодексу
України.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
відповідачем по справі не доведено
правомірності та обґрунтованості
прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень - рішень, а тому вони
підлягають скасуванню.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині визнання протиправними
податкових повідомлень-рішень від
07.06.2013 року № та від 07.06.2013 року №
, суд першої інстанції виходив з
того, що дана позовна вимога є похідною.
Поняття скасування податкового
повідомлення-рішення передбачає, тим
самим, визнання його протиправним.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції та зауважує на той
факт, що ані позивачем, ані
відповідачем постанова суду в цій
частині в апеляційному порядку
оскаржена не була.

Згідно з ч. 1 ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Виходячи з вищезазначеного, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про часткове задоволення
позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують з підстав,
наведених вище.

З огляду на викладене, колегія суддів
апеляційної інстанції підтверджує, що
постанова суду першої інстанції
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи, які мають значення для
вирішення спору, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
а тому посилання відповідача в
апеляційній скарзі на порушення судом
ст. 159 Кодексу адміністративного
судочинства України є безпідставними.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м.Харкова Головного управління
Міндоходів в Харківській області
залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 16.01.2014р.
по справі № 820/12839/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя П’янова Я.В.Судді
Зеленський В.В. Чалий І.С.