Справа № 2а-1789/12/1470
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2014-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 р. Справа № 2а-1789/12/1470

Категорія: 8.2.1 Головуючий в 1 інстанції:
Середа О. Ф.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Жука С.І. судді -
Яковлева Ю.В. судді - Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Одеського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у Центральному районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 10 червня 2013
року по справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "ПДСП-10" до
Державної податкової інспекції у
Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби про визнання
протиправним та скасування податкових
повідомлень-рішень, -

встановиЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,
мотивуючи його тим, що у Товариства з
обмеженою відповідальністю "ПДСП-10"
були всі підстави для включення суми
сплаченого податку на додану вартість
до складу податкового кредиту по
господарським операціям з поставлених
матеріалів, наданих послуг та
виконаних робіт із своїми
контрагентами, а тому прийняті
відповідачем податкові
повідомлення-рішення є протиправними
та підлягають скасуванню.

Суд першої інстанції своєю
постановою від 10 червня 2013 року позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПДСП-10" - задовольнив
у повному обсязі.

Визнав протиправним та скасував
податкове повідомлення-рішення від
14.03.12 р. № , прийняте Державною
податковою інспекцією у Центральному
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби.

Визнав протиправним та скасував
податкове повідомлення-рішення від
14.03.12 р. № , прийняте Державною
податковою інспекцією у Заводському
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби.

Державна податкова інспекція у
Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подала апеляційну скаргу, в якій
просить суд апеляційної інстанції
скасувати постанову суду та прийняти
нову постанову, якою у задоволенні
вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги Державна податкова інспекція у
Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби посилається на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 197 КАС України суд
апеляційної інстанції може розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, або у разі відсутності
клопотань від усіх осіб, які беруть
участь у справі, про розгляд справи за
їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали та доводи
апелянта в межах апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
в період з 21.03.12 р. по 17.02.12 р. відповідач
по справі провів документальну планову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2008 року по 30.09.2011 року, про
що склав Акт перевірки № 293/23-600/33084260.

На підставі висновку Акту перевірки №
293/23-600/33084260 відповідач прийняв
податкове повідомлення-рішення від
14.03.12 р. № за формою "Р" про
збільшення позивачу суми грошового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток за основним платежем 761932 грн.
та штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 376634 грн. та № за формою "Р"
про збільшення позивачу суми грошового
зобов'язання та донараховано податку
на додану вартість за основним
платежем 114523 грн. та штрафні (фінансові)
санкції у розмірі 31649 грн.

Дослідивши надані сторонами докази,
інші матеріали, заслухавши
представників сторін, колегія суддів
вважає позовні вимоги доведеними та
обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 2 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 р. № 996-XIV
(надалі - Закон № 996-XIV) її дія
поширюється на всіх юридичних осіб
створених відповідно до законодавства
України, незалежно від їх
організаційно-правових форм і форм
власності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством. Виходячи зі змісту
пункту 2 статті 3 цього ж Закону
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку. Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами передбачена підпунктом 1.2
пункту 1, підпунктом 2.1 пункту 2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.95
р. за № 168/704, згідно яким первинними
документи є письмові свідоцтва, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону № 996-ХІV визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операції є первині
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операції.

Як вбачається з матеріалів справи усі
документи (договори, акти
приймання-передачі, податкові та
видаткові накладні, банківські
виписки, що свідчать про сплату
позивачем податків) були відображені
перевіряючими в Акті перевірки №
293/23-600/33084260 та наявність котрих
представником відповідача не
заперечувалась і не спростовувалась
під час вирішення спору.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
Закону України "Про податок на додану
вартість" 03.04.97 р. № 168/97-ВР із змінами та
доповненнями (надалі Закон України - №
168/97-ВР) податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів.

Згідно підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7
Закону України № 168/97-ВР податкова
накладна видається платником податку,
який поставляє товари (послуги), на
вимогу їх отримувача, та є підставою
для нарахування податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України № 168/97-ВР не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), які не
підтверджені податковими накладними.

На час здійснення господарських
операцій, за якими відповідач не визнав
обґрунтованим віднесення позивачем до
податкового кредиту сум ПДВ ТОВ
"МИКБУДІВНИЦТВО", ФОП ОСОБА_4, ПП "Тісна",
ТОВ "Універсал", ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6,
ПП "Мгновение Юг", ТОВ "Стройтехнологія",
ТОВ "Укрмонолитстрой, ТОВ
"Спецмонтаж-СВ" були включені до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців, а
також мали свідоцтва про реєстрацію
платника ПДВ.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону
України № 168/97-ВР платником податку є
особа, яка згідно з цим Законом
зобов'язана здійснювати утримання та
внесення до бюджету податку, що
сплачується покупцем.

Згідно підпунктів "а", "в", "г", "д" пункту
10.1, пункту 10.2 статті 10 Закону України №
168/97-ВР саме на платників податку на
додану вартість покладена
відповідальність за дотримання
достовірності та своєчасності
визначення сум податку, а також за
повноту та своєчасність його внесення
до бюджету.

Стосовно висновків відповідача про
недійсність правочинів укладених
позивачем із ТОВ "МИКБУДІВНИЦТВО", ФОП
ОСОБА_4, ПП "Тісна", ТОВ "Універсал", ФОП
ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_6, ПП "Мгновение Юг",
ТОВ "Стройтехнологія", ТОВ
"Укрмонолитстрой, ТОВ "Спецмонтаж-СВ"
слід зазначити наступне.

Щодо підтвердження господарських
операцій між позивачем та ПП "Мгновение
Юг", ФОП ОСОБА_4, ТОВ "МИКБУДІВНИЦТВО",
позивачем надано до матеріалів справи
письмові докази: видаткові накладні,
податкові накладні, докази сплати
вартості товару, акти
приймання-передачі робіт.

Судова колегія погоджується із
доводами суду першої інстанції,
стосовно того, що визначення грошових
зобов'язань за податковими
повідомленнями-рішеннями в даній
справі та податковими
повідомленнями-рішеннями в
адміністративній справі № 2а-6550/11/1470
відповідачем здійснено за одними й
тими ж правочинами між позивачем та ТОВ
"МИКБУДІВНИЦТВО".

Відповідно до постанови
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 04.09.2012 року
у справі № 2а-6550/11/1470, що була залишена
без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 16.04.2013 року, позовні вимоги позивача
були задоволені, податкові
повідомлення-рішення, винесені за
вказаними правочинами, скасовані,
судами встановлено надання послуг з
боку ТОВ "МИКБУДІВНИЦТВО" на користь
позивача.

Щодо підтвердження господарських
операцій між позивачем та ТОВ
"Спецмонтаж-СВ", ТОВ "Стройтехнологія",
позивачем надано до матеріалів справи
письмові докази: видаткові накладні,
податкові накладні, докази сплати
вартості товарів, договір № 0102-11 від
01.02.2011 року та акти приймання-передачі
робіт.

Також, судова колегія погоджується із
доводами суду першої інстанції,
стосовно того, що визначення грошових
зобов'язань за податковими
повідомленнями-рішеннями в даній
справі та податковими
повідомленнями-рішеннями в
адміністративній справі № 2-а-5915/11/1470
відповідачем здійснено за
аналогічними правочинами між
позивачем та ТОВ "Стройтехнологія".

Відповідно до постанови
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 13.09.2011 року
у справі № 2а-5915/11/1470, що була залишена
без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 19.02.2012 року, позовні вимоги позивача
були задоволені, податкові
повідомлення-рішення, винесені за
аналогічними правочинами, скасовані,
судами встановлено надання послуг з
боку ТОВ "Стройтехнологія" на користь
позивача.

Щодо підтвердження господарських
операцій між позивачем та ПП "Тісна",
ТОВ "Укрмонолитстрой", ТОВ "Універсал",
ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, позивачем
надано до матеріалів справи письмові
докази: видаткові накладні, податкові
накладні, докази сплати вартості
товарів, акти приймання-передачі,
договір купівлі-продажу № 01 від 06.01.2011
року, видаткові накладні, податкові
накладні, докази сплати вартості
товарів.

Згідно частини 1 статті 228 ЦК України
правочин спрямований на незаконне
заволодіння майном держави, вважається
таким, що порушує публічний порядок, а
отже, згідно з частиною 2 вказаної
статті, є нікчемним.

З матеріалів спраив вбачається, що
укладені позивачем із ТОВ
"МИКБУДІВНИЦТВО", ФОП ОСОБА_4, ПП "Тісна",
ТОВ "Універсал", ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6,
ПП "Мгновение Юг", ТОВ "Стройтехнологія",
ТОВ "Укрмонолитстрой, ТОВ
"Спецмонтаж-СВ" не віднесені законом до
нікчемних, а крім того, відсутні судові
рішення про визнання їх недійсними.
Відтак, точка зору відповідача щодо
недійсності укладених договорів є лише
його припущенням, а висновок про
порушення публічного порядку не
підкріплений належними та допустимими
доказами.

Відповідно із статтею 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Господарське зобов'язання, яке не
відповідає вимогам закону, або
зроблено з метою, що завідомо
суперечить інтересам держави й
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї зі сторін або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині
(стаття 207 Господарського кодексу
України).

Таким чином, виходячи з принципу
презумпції правомірності угоди всі
укладені між сторонами договори є
дійсними, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом. У всіх інших
випадках питання про недійсність угоди
встановлюються лише судом на підставі
заяви зацікавленої особи внаслідок
чого приймається відповідне судове
рішення.

Стосовно права позивача на віднесення
відповідних сум ПДВ у податковий
кредит, слід зазначити наступне.

Перевіркою підприємства позивача із
зазначенням в Акті перевірки №
293/23-600/33084260 перевіряючими був
встановлений факт сплати позивачем
грошових коштів за виконані роботи на
користь контрагентів. Згідно
податкового законодавства для
позивача настала подія, що є підставою
для формування податкового кредиту з
ПДВ. Таким чином, позивач, сплативши
податок на додану вартість в ціні робіт
своєму контрагенту за договором,
одночасно уповноважує останнього, як
платника цього податку у періоді, в
якому мали місце правовідносини, на
перерахування відповідної суми
податку до бюджету.

За подальші дії або бездіяльність
свого контрагента щодо сплаті податку
у бюджет позивач не несе
відповідальність. Аналогічна правова
позиція викладена у рішеннях
Європейського суду з прав людини,
зокрема, у справі "Булвес" АД проти
Болгарії" (заява № 3991/03). В пункті 71
свого рішення від 22.01.09 р. Європейський
суд з прав людини зазначив, що платник
податку не повинен нести
відповідальності за наслідки
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також пеню. На думку Європейського
суду, таки вимоги стали б надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило би справедливий баланс, який
повинен підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Окрім того, на момент укладання
договорів та здійснення господарських
правовідносин, ТОВ "МИКБУДІВНИЦТВО",
ФОП ОСОБА_4, ПП "Тісна", ТОВ "Універсал",
ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_6, ПП "Мгновение
Юг", ТОВ "Стройтехнологія", ТОВ
"Укрмонолитстрой, ТОВ "Спецмонтаж-СВ"
мали господарську правосуб'єктність, а
саме визнану державою та певним
суб'єктом господарювання можливість
бути суб'єктом прав (мати і здійснювати
господарські права та обов'язки,
відповідати за їх належне виконання й
мати юридичну можливість захищати свої
права та законні інтереси). Товариства
перебували на податковому обліку як
платники ПДВ та, як наслідок, мали право
на виписку та видачу позивачу
податкових накладних.

На підставі матеріалів справи та
оцінки представлених доказів, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
позивач правомірно відніс суми ПДВ за
правочинами укладеними із ТОВ
"МИКБУДІВНИЦТВО", ФОП ОСОБА_4, ПП "Тісна",
ТОВ "Універсал", ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_6,
ПП "Мгновение Юг", ТОВ "Стройтехнологія",
ТОВ "Укрмонолитстрой, ТОВ
"Спецмонтаж-СВ" до складу податкового
кредиту з ПДВ, а суми угод без
врахування ПДВ - до складу валових
витрат, що відповідає положенням
Закону України № 334/94-ВР, отже оскаржені
позивачем податкові
повідомлення-рішення є такими, що
прийняті в порушення законодавства і
позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розглянувши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що судом першої інстанції повно
і всебічно досліджено обставини
справи, надані сторонами докази,
правильно визначено характер спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Отже судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги не є істотними і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Центральному
районі м. Миколаєва Миколаївської
області Державної податкової служби, -
залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 10 червня 2013
року по справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "ПДСП-10" до
Державної податкової інспекції у
Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби про визнання
протиправним та скасування податкових
повідомлень-рішень, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням до Вищого адміністративного
суду України в порядку статті 212 КАС
України.

Головуючийсуддя С.І. Жук суддя Ю.В.
Яковлев суддя О.О. Кравець