Справа № 872/11692/13
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"23" січня 2014 р.справа № 811/1457/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді: Малиш
Н.І.

суддів: Щербака А.А.
Баранник Н.П.

за участю секретаря судового
засідання:Шелепова Ю.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті
Дніпропетровськ апеляційну скаргу
Кіровоградського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 14 червня 2013
року у справі №811/1457/13-а за позовом
Кіровоградського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Приватної агрофірми "Ганнівська" про
стягнення адміністративно -
господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Кіровоградського
окружного адміністративного суду з
позовом до Приватної агрофірми
"Ганнівська" про стягнення
адміністративно - господарських
санкцій та пені за невиконання
нормативу працевлаштування інвалідів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем не сплачені
адміністративно-господарські санкції
у розмірі та порядку, передбаченому
статтею 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» за невиконання у 2012 році
нормативу створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів,
передбаченого ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 14 червня
2013р. у задоволенні позову було
відмовлено.

Позивач на вказане рішення суду подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення, про
задоволення позовних вимог. Апеляційну
скаргу мотивує порушенням судом першої
інстанції норм матеріального права, а
саме зазначає, що відповідачем не
надано доказів по залученню
працевлаштування тієї категорії
інвалідів. Також скарга містить
висновки що за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів не залежить від дій
відповідача, оскільки законодавством
передбачено або працевлаштування
відповідної кількості інвалідів
згідно нормативу або сплата за його
невиконання.

У зв'язку з неявкою сторін фіксування
судового засідання не здійснювалось,
відповідно ч.1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Так судом першої інстанції встановлено
та підтверджено матеріалами справи, що
відповідно до звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів (форма
N10-ПІ) за 2012р., поданого самостійно
відповідачем позивачу,
середньооблікова кількість штатних
працівників відповідача у 2012 році
складала 165 осіб, фонд оплати праці за
2012 рік становив 3905,70 грн., норматив
створення робочих місць для інвалідів
складає 7 робочих місць. Згідно звіту
відповідача у 2012 році штатних
працівників яким встановлена
інвалідність на підприємстві - 4 осіб.

Також відповідно матеріалам справи,
відповідачем до Новоукраїнського
районного центру зайнятості протягом
2012р. подавались Звіти (Форма №3-ПН) про
наявність вакансій, в т.ч. і для
працевлаштування інвалідів, що також
підтверджується листом Ново
українського районного центру
зайнятості.

Крім того, відповідачем додатково
вживались такі заходи з пошуку
інвалідів для їх працевлаштування -
звернення до Ганнівської сільської
ради.

Доказів безпідставної відмови
відповідача у прийнятті на роботу
інвалідів, які безпосередньо
звертались до нього, чи були направлені
на підприємство центром зайнятості,
позивачем не надано.

Вказані обставини справи сторонами не
спростовуються.

За змістом статті 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" для підприємств,
установ, організацій встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Згідно з частиною 3 статті 18 вказаного
Закону підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до частини 3 статті 18-1
вказаного Закону державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
доходить висновку, що на підприємство
покладається обов'язок створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, а також інформувати про
відповідну кількість створених
робочих місць органи працевлаштування
інвалідів.

У частині 1 статті 20 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" встановлено, що
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Разом з тим,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення. Такі санкції
не можуть застосовуватися у разі
відсутності необхідної кількості
працевлаштованих інвалідів, якщо при
цьому суб'єкт господарювання вжив усіх
передбачених законом заходів для
працевлаштування останніх, тобто коли
у його діях відсутній склад
правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
У частині 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Зважаючи на викладене, у випадку
відсутності у діях суб'єкта
господарювання складу правопорушення
на нього не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження відповідача інвалідів, які
бажають працевлаштуватись.

Вирішуючи по суті спір про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, суд першої інстанції встановив,
що відповідачем подавались протягом
відповідного періоду Звіти про
наявність вакансій за формою № 3-ПН.

Отже, якщо роботодавець вжив всіх
необхідних заходів для недопущення
господарського правопорушення то
застосування
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих є
незаконним.

Таким чином суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що
відповідачем були вжиті всі необхідні
заходи та виконання всі передбачені
законодавством зобов'язання щодо
забезпечення реалізації прав
інвалідів на працевлаштування.

Доводи, які викладені позивачем в
апеляційній скарзі, спростовуються
дослідженими по справі доказами, а тому
не можуть бути підставою для
скасування постанови суду, тому
колегія суддів вважає необхідним
апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

У відповідності до ч. 1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 198, 200, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Кіровоградського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 14 червня 2013
року у справі №811/1457/13-а за позовом
Кіровоградського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Приватної агрофірми "Ганнівська" про
стягнення адміністративно -
господарських санкцій та пені -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Відповідно до ст. 254 КАС
України ухвала може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС
України.

Головуючий:
Н.І. Малиш

Суддя:
А.А. Щербак

Суддя:
Н.П. Баранник