Справа № 2а-1820/10/0970
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року
Справа № 36117/10/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Заверухи О.Б.,

суддів -
Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання -
Андрушків І.Я.,

представника відповідача -
Токара В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційні
скарги Приватного підприємства
«Леком-Захід» та Калуської об'єднаної
державної податкової інспекції
Івано-Франківської області на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 27
жовтня 2010 року у справі за позовом
Приватного підприємства «Леком-Захід»
до Калуської об'єднаної державної
податкової інспекції
Івано-Франківської області про
скасування податкових
повідомлень-рішень та рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

ПП «Леком-Захід» звернулося до суду з
позовом до Калуської об'єднаної
державної податкової інспекції
Івано-Франківської області про
скасування податкових
повідомлень-рішень відповідача від 06
травня 2009 року № /0, яким йому
визначено податкове зобов'язання з
податку на прибуток приватних
підприємств в розмірі 666604 грн., в тому
числі 504364 грн. за основним платежем та
162240 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями, № /0, яким йому
визначено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість в розмірі
922985 грн., в тому числі 612825 грн. за
основним платежем та 310160 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями, №
/0, яким йому визначено податкове
зобов'язання з податку з реклами в
розмірі 2571,51 грн., в тому числі 191,51 грн.
за основним платежем та 2380 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями, та
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій № , яким до
нього застосовано штрафні санкції в
розмірі 1468512 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначав, що оскаржувані рішення
податкового органу є протиправними,
оскільки при проведенні перевірки та
винесенні цих рішень відповідач не
врахував належним чином всіх обставин
та не дослідив всіх документів, наданих
позивачем, які відповідають
передбаченим законодавством вимогам
до первинних документів.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 27
жовтня 2010 року позов задоволено
частково. Визнано недійсними податкове
повідомлення-рішення від 06 травня 2009
року № /0 та рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 06 травня 2009 року № . У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що позивач не надав
належних доказів здійснення
господарських операцій, підставність і
правомірність здійснення розрахунків
з ПП «Руно-Вест», ПП ОСОБА_2, ТзОВ НВП
«Стелс», ПП «Зовнішня реклама», ПП
ОСОБА_3, ПП «ІФ-Шериф», ПП «Сокіл», ПП
ОСОБА_4. а також правильності
відображення в податковому та
бухгалтерському обліку взаємовідносин
з цими контрагентами. Тому суд дійшов
висновку, що податкові
повідомлення-рішення № /0 про
визначення податкового зобов'язання з
податку на прибуток приватних
підприємств та № /0 про визначення
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість є правомірними.

Також суд дійшов висновку, що
відповідач не надав доказів
підтвердження факту офіційного
оприлюднення рішення Калуської
міської ради Івано-Франківської
області від 25.12.2003 року № 347 «Про
затвердження Положення про місцеві
податки і збори», тобто набрання ним
чинності та не виконав свого
процесуального обов'язку щодо
доведення правомірності свого рішення,
тому податкове повідомлення-рішення №
/0 про визначення податкового
зобов'язання з податку з реклами
підлягає скасуванню.

Також суд дійшов висновку про
протиправність рішення відповідача
про застування до позивача штрафних
санкцій за порушення вимог п. 1 ст. 3
Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій в
сфері торгівлі, громадського
харчування, послуг», оскільки дані
санкції були застосовані після
закінчення строків, передбачених ст. 250
Господарського кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, позивач та відповідач
подали апеляційні скарги до
Львівського апеляційного
адміністративного суду.

ПП «Леком-Захід» просить скасувати
оскаржувану постанову і направити
справу до суду першої інстанції для
продовження розгляду.

В апеляційній скарзі позивач вказує на
те, що оскаржувана постанова в частині
відмови у задоволенні позовних вимог є
незаконною та необґрунтованою,
прийнятою судом з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, суд неповно з'ясував обставини,
що мають значення для справи, а
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Калуська об'єднана державна податкова
інспекція Івано-Франківської області
просить скасувати оскаржувану
постанову в частині задоволення
позовних вимог і прийняти нову, якою
відмовити у задоволенні позовних вимог
в цій частині.

В апеляційній скарзі відповідач
зазначає, що оскаржувана постанова в
частині задоволення позовних вимог
прийнята судом з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи в цій частині, суд неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, а висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Львівського
апеляційного адміністративного суду,
пояснення представника відповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу позивача
слід залишити без задоволення, а
апеляційну скаргу відповідача
задовольнити частково з таких підстав.

Як встановив суд, 30.03-17.04.2009 року
працівники Калуської об'єднаної
державної податкової інспекції
Івано-Франківської області провели
планову виїзну документальну
перевірку ПП «Леком-Захід» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства, валютного та іншого
законодавства за період з 16.08.2006 року по
31.12.2008 року, за наслідками якої складено
акт від 23.04.2009 року № 609/2301/34032632.

В акті перевірки податковий орган
зазначає про порушення позивачем пп.
4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п. 5.1, пп. 5.2.1, пп. 5.2.5 п. 5.2, пп.
5.3.9 п. 5.3, пп. 5.6.1 п. 5.6, пп. 5.7.1 п. 5.7, п. 5.9 ст.
5, п. 6.1 ст. 6, пп. 8.3.1, пп. 8.3.2 п. 8.3, пп. 8.6.1 п.
8.6 ст. 8, пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4,
пп. 7.2.8 п. 7.2, пп. 7.3.1 п. 7.3, пп. 7.4.5 п. 7.4, пп.
7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», п. 1 ст. 3
Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій в
сфері торгівлі, громадського
харчування, послуг», ст. 3 Закону
України «Про патентування деяких видів
підприємницької діяльності», пп. 4.1.4 п.
4.1 ст. 4 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», ст. ст. 15, 18 Декрету
Кабінету міністрів України «Про
місцеві податки та збори» та
«Положення про місцеві податки і
збори», затвердженого рішенням
Калуської міської ради
Івано-Франківської області від 25.12.2003
року № 347.

На підставі акта перевірки 06 травня 2009
року відповідач прийняв (в частині, що
оскаржується в судовому порядку в
даній адміністративній справі)
податкові повідомлення-рішення №
/0, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств в
розмірі 666604 грн., в тому числі 504364 грн.
за основним платежем та 162240 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями, №
/0, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 922985 грн., в
тому числі 612825 грн. за основним
платежем та 310160 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями, № /0, яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку з реклами в
розмірі 2571,51 грн., в тому числі 191,51 грн.
за основним платежем та 2380 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями, та
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій № , яким до
позивача застосовано штрафні санкції в
розмірі 1468512 грн.

Надаючи оцінку оскаржуваним рішенням
податкового органу, колегія суддів
дійшла наступних висновків.

Щодо податкових повідомлень-рішень №
/0 про визначення податкового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств та № /0 про
визначення податкового зобов'язання з
податку на додану вартість колегія
суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Згідно з ст. 9 цього Закону підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для надання юридичної сили
і доказовості, первинні документи
повинні бути складені відповідно до
вимог чинного законодавств та не
порушувати публічний порядок.

Відповідно до пп. пп. 1.2, 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за № 168/704, господарські операції
відображаються у бухгалтерському
обліку методом їх суцільного і
безперервного документування. Записи в
облікових регістрах провадяться на
підставі первинних документів,
створених відповідно до вимог цього
Положення. Первинні документи - це
документи, створені у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Як встановив суд, в період, що
перевірявся, ПП «Леком-Захід»
здійснювало господарські операцій з ПП
«Руно-Вест» та ПП ОСОБА_2

Зокрема, у вказаний період ПП
«Леком-Захід» отримав від ПП
«Руно-Вест» грошові кошти в загальній
сумі 567717 грн., однак не надав під час
перевірки і в ході судового розгляду
справи документів, на підтвердження
факту реалізації ПП «Леком-Захід» ПП
«Руно-Вест» будь-яких
товарно-матеріальних цінностей, а
також угод на поставку
товарно-матеріальних цінностей чи
інших документів, на підставі яких
зазначені кошти були перераховані
позивачу.

Під час перевірки ревізори дослідили
дані бухгалтерського обліку ПП
«Леком-Захід», зокрема, рахунок 361
«Розрахунки з вiтчизняними покупцями»,
по якому станом на 31.12.2008 року
заборгованість відсутня, а по рахунку
631 «Розрахунки з вiтчизняними
постачальниками» станом на 31.12.2008 року
обліковувалася кредиторська
заборгованість перед ПП «Руно-Вест» на
суму 674897,50 грн. внаслідок відображення
підприємством у бухгалтерському
обліку проведення Дт 361 та Кт 631. Однак
для перевірки позивач не представив
жодних документів, на підставі яких
здійснено зазначене бухгалтерське
проведення.

При цьому, як встановив суд першої
інстанції, за період з 16.08.2006 року по
31.10.2008 року ПП «Леком-Захід»
реалізувало ПП ОСОБА_2
товарно-матеріальні цінності
(лінолеум) на загальну суму 1248740,66 грн., а
ПП ОСОБА_2 перерахував на розрахунковий
рахунок позивача 1262684,93 грн., в
результаті чого станом на 31.10.2008 року у
позивача виникла заборгованість перед
даним контрагентом в сумі 13944,27 грн.

В листопаді 2008 року ПП ОСОБА_2 повернув
позивачу товар на загальну суму 1243240,66
грн. та перерахував на розрахунковий
рахунок підприємства 3000 грн., однак в
даних бухгалтерського обліку позивача
в грудні 2008 року не відображено
поставку товару ПП ОСОБА_2 та оплату за
нього.

Таким чином, з врахуванням наведеного
вище, станом на 31.12.2008 року
заборгованість ПП «Леком-Захід» перед
ПП ОСОБА_2 повинна становити 1260184,93 грн.

Крім того, як встановив суд, у 2006-2008
роках ПП «Леком-Захід» отримало від ПП
ОСОБА_2 товарно-матеріальні цінності і
послуги на загальну суму 2238897,50 грн. В
червні 2008 року позивач повернув товар
на загальну суму 1532686,7 грн., а в
листопаді 2008 року ПП ОСОБА_2 повернув
позивачу грошові кошти в сумі 15000 грн.
Також протягом 2006-2008 років ПП
«Леком-Захід» перерахувало на
розрахунковий рахунок даного
підприємця грошові кошти в сумі 1502910
грн.

Зазначені обставини підтверджуються
матеріалами справи, а також не
заперечуються представником позивача
під час розгляду справи судом першої
інстанції, пояснивши, що дані
перерахування були проведені ОСОБА_2,
який на той час був посадовою особою ПП
«Леком-Захід» та одночасно
обслуговував ПП «Руно-Вест».

За наведених вище обставин та з
врахуванням змісту здійснених
господарських операцій, колегія суддів
вважає, що суд першої інтенції
правильно та обґрунтовано встановив,
що станом на 31.12.2008 року заборгованість
ПП ОСОБА_2 перед ПП «Леком-Захід»
повинна становити 781699,20 грн., однак
відповідно до даних бухгалтерського
обліку ПП «Леком-Захід» по рахунку 361
станом на 31.12.2008 року заборгованість
відсутня, а по рахунку 631 станом на цю ж
дату обліковується кредиторська
заборгованість позивача перед ПП
ОСОБА_2 в сумі 478485,73 грн. внаслідок
відображення у бухгалтерському обліку
проведення на суму 1260184,93 грн. за
відсутності відповідних підстав та
документів.

Крім того, суд встановив, що протягом
періоду, що перевірявся, ПП
«Леком-Захід» отримало від ТзОВ НВП
«Стелс» кошти в загальній сумі 4836 грн.,
однак позивач не надав перевіряючим і
суду жодних документів, які б
підтверджували факт реалізації
зазначеному контрагенту товариству
будь-яких товарно-матеріальних
цінностей.

Відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
валовий доход - це загальна сума доходу
платника податку від усіх видів
діяльності, отриманого (нарахованого)
протягом звітного періоду в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах як на території України, її
континентальному шельфі, виключній
(морській) економічній зоні, так і за її
межами. При цьому п.4.1.6 даного Закону
визначено можливість одержання
платником оподатковуваного доходу не
тільки від власної діяльності, але і з
інших джерел.

Згідно з п. 5.9 ст. 5 цього Закону платник
податку веде податковий облік приросту
(убутку) балансової вартості товарів
(крім тих, що підлягають амортизації, та
цінних паперів), сировини, матеріалів,
комплектуючих виробів,
напівфабрикатів, малоцінних предметів
(далі - запасів) на складах, у
незавершеному виробництві та залишках
готової продукції, витрати на
придбання та поліпшення (перетворення,
зберігання) яких включаються до складу
валових витрат згідно з цим Законом (за
винятком тих, що отримані безкоштовно).
У разі коли балансова вартість таких
запасів на кінець звітного періоду
перевищує їх балансову вартість на
початок того ж звітного періоду,
різниця включається до складу валових
доходів платника податку у такому
звітному періоді. У разі коли балансова
вартість таких запасів на кінець
звітного періоду є меншою за їх
балансову вартість на початок того ж
звітного періоду, різниця включається
до складу валових витрат платника
податку у такому звітному періоді.

Однак, як зазначено вище, всупереч
вимогам наведених норм ПП
«Леком-Захід» невірно визначив
балансова вартість запасів за 2006-2008
роки, внаслідок чого ним занижено
валові доходи.

Відповідно до Інструкції про
застосування плану розрахунків
бухгалтерського обліку активів,
капіталу, зобов'язань, і господарських
операцій підприємств і організацій,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України від 30.11.1999 року № 291,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 21.12.2009 року за № 893/4186, за
дебетом рахунка 36 «Розрахунки з
покупцями та замовниками»
відображається продажна вартість
реалізованої продукції, товарів,
наданих послуг, за кредитом - сума
платежів, які надійшли на рахунки
підприємства в банківських установах,
у касу та інші види розрахунків.
Аналітичний облік розрахунків з
покупцями та замовниками ведеться за
кожним покупцем та замовником за
кожним пред'явленим до сплати рахунком.
Рахунок 36 «Розрахунки з покупцями та
замовниками» за дебетом не кореспондує
з кредитом рахунку 63 «Розрахунки з
постачальниками та підрядниками».

За кредитом рахунка 63 «Розрахунки з
постачальниками та підрядниками»
відображається заборгованість за
одержані від постачальників та
підрядників товарно-матеріальні
цінності, прийняті роботи, послуги, за
дебетом - її погашення, списання тощо.
Згідно з Інструкцією про застосування
плану рахунків, рахунок 63 «Розрахунки з
постачальниками та підрядниками» за
кредитом не кореспондує з дебетом
рахунку 36 «Розрахунки з покупцями та
замовниками».

Відповідно до положень Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 21.01.2004 року № 22,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 29.03.2004 року за № 377/8976, до
розрахунків, що здійснюються як залік
взаємної заборгованості платників,
належать розрахунки, за якими взаємні
зобов'язання боржників і кредиторів
погашаються в рівнозначних сумах, і
лише за їх різницею здійснюється
платіж на загальних підставах.

У договорах між підприємствами
передбачаються періодичність звіряння
взаємної заборгованості зі складанням
відповідного акта, строки та платіжні
документи, із застосуванням яких
здійснюватимуться розрахунки. Після
складання акта звіряння взаємної
заборгованості в строки, визначені
законодавством України, та сторона, на
користь якої склалося кредитове сальдо
взаємних зобов'язань, виписує
розрахунковий документ або оформляє
вексель.

Таким чином, відповідно до змісту
наведених вище норм Інструкції залік
взаємної заборгованості, за яким
взаємні зобов'язання боржників і
кредиторів погашаються в рівнозначних
сумах, проводяться на підставі
договору та акту звіряння розрахунків.
При цьому, в договорах між
контрагентами повинно бути
передбачено періодичність звіряння
взаємної заборгованості зі складанням
відповідного акту.

Однак, всупереч вимогам законодавства
ПП «Леком-Захід» не надало угод,
укладених з ПП «Руно-Вест», ПП ОСОБА_2 та
ТзОВ НВП «Стелс» на поставку
товарно-матеріальних цінностей, в тому
числі і угод, в яких було б передбачено
періодичність звіряння взаємної
заборгованості зі складанням
відповідних актів, строки та платіжні
інструменти, із застосуванням яких
здійснюватимуться розрахунки.

Таким чином, ПП «Леком-Захід»
бухгалтерські проведення на суму 567717
грн. по взаєморозрахунках з ПП
«Руно-Вест» та на суму 1 260 184,93 грн. по
взаєморозрахунках з ПП ОСОБА_2
здійснило в порушення вимог
вищевказаної Інструкції та Постанови
Правління Національного банку України
і невідповідно до сутності операції, а
саме здійснення ПП «Руно-Вест» оплати
за товар, який позивачем не
поставлений.

Враховуючи наведене, на підставі
досліджених в судовому засіданні
доказів, достатніх для висновків у
справі, суд приходить до переконання,
що підприємством безпідставно
завищені валові витрати шляхом
безпідставного включення до їх складу
коштів, перерахованих контрагентам не
за призначеннями щодо оплати товарів
чи послуг.

Крім того, в періоді, що перевірявся, ПП
«Леком-Захід» оформило в
бухгалтерському та податковому обліку
господарські операції щодо отримання
від ПП ОСОБА_2 послуг з ведення
бухгалтерського обліку та звітності на
загальну суму 595000 грн. відповідно до
виписаних ним накладних, однак позивач
не надав документів, які б
підтверджували факт реального надання
цих послуг, їх зміст, обсяг тощо.

Колегія суддів враховує, що податковим
законодавством не встановлено
конкретного переліку первинних
документів, складенням яких мають
оформлятись ті чи інші господарські
операцій, однак критерієм зменшення
бази оподаткування податку на прибуток
та податку на додану вартість є
можливість на підставі наявних
документів зробити беззаперечний
висновок про те, що витрати фактично
понесені та спрямовані на отримання
доходу.

Тому на підтвердження витрат,
понесених у зв'язку з оплатою
консультаційних послуг з питань
ведення бухгалтерського обліку,
отриманих від ПП ОСОБА_2, позивач
повинен був надати, зокрема, документи,
що свідчать про фактичне виконання
його контрагентом конкретних видів
послуг та про результат виконання
кожної послуги у вигляді звіту,
висновку тощо.

Проте на підтвердження реального
надання вказаних послуг позивач надав
перевіряючим та суду лише накладні,
виписані ПП ОСОБА_2, в яких зазначається
лише про надання позивачу з питань
бухгалтерського обліку.

На думку колегії суддів, зазначені
накладні не розкривають змісту наданих
послуг, оскільки не містять
деталізованої інформації про фактично
надані послуги, їх обсяг та характер,
строки виконання, даних щодо
формування ціни та визначення вартості
за видами конкретних послуг, не
відображають факту виконання
зобов'язань за кількісними, якісними та
ціновими показниками, результатів
здійснених заходів, що, у свою чергу,
виключає можливість оцінки подальшого
використання спірних послуг у
діяльності позивача. Тому оформлення
поданих позивачем документів не
відповідає вимогам ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність», оскільки у них не розкрито
змісту господарської операції. Також
позивач не надав будь-яких документів,
що підтверджують спрямованість
спірних послуг на досягнення
конкретних цілей позивача.

Також у перевіреному періоді позивач
відніс до складу валових витрат кошти в
загальній сумі 105910 грн. за операціями з
ПП «Зовнішня реклама», ПП ОСОБА_3, ПП
«ІФ-Шериф», ПП «Сокіл», ПП ОСОБА_4, однак
позивач не надав належних первинних
документів, на підставі яких такі
операції проведені та які б
засвідчували факт їх реального
виконання.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з п. 1.32 ст. 1 цього Закону
господарська діяльність - це будь-яка
діяльність особи, направлену на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації
господарської діяльності є регулярною,
постійною та суттєвою.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього Закону до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.8
цієї статті.

Відповідно до абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
цього Законуне належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Згідно з пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 даного Закону
датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу) вважається дата,
яка припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше або дата
списання коштів з банківських рахунків
платника податку на оплату товарів
(робіт, послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку, або дата оприбуткування
платником податку товарів, а для робіт
(послуг) - дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг).

Таким чином, до складу валових витрат
відносяться ті витрати, що здійснені
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності, та не зазначені в п.5.3 ст. 5
даного Закону.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість», який
був чинним на час здійснення
зазначених вище господарських
операцій, податковий кредит
визначається як сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків,
сплачених (нарахованих.) платником
податку у звітному періоді у зв'язку із
придбанням товарів (робіт, послуг),
вартість яких відноситься до складу
валових витрат виробництва (обігу).

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит згідно з
пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 цього Закону є дата
здійснення першої з наступних подій:
дата списання коштів з банківського
рахунку платника податку в оплату
товарів (робіт, послуг) або дата
отримання податкової накладної.

Відповідно до пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податкова накладна має
містити: порядковий номер податкової
накладної; дату її виписування, назву
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
місце розташування юридичної особи або
місце податкової адреси фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість; опис
(номенклатуру) товарів (робіт, послуг)
та їх кількість (обсяг, об'єм); повну
назву отримувача; ціну продажу без
врахування податку; ставку податку та
відповідну суму податку у цифровому
значенні; загальну суму коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

Податкова накладна складається у
момент виникнення податкових
зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надається покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом (пп. 7.23 п. 7.2
ст. 7 Закону).

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат по сплаті
податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до пп. 7.2.4. п.7.2 ст. 7 цього
Закону право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону, а згідно з п. 9.6 ст. 9 цього Закону
свідоцтво про реєстрацію особи як
платника податку на додану вартість
діє до дати його анулювання.

Згідно з п. 18 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України від 30.05.1997 року №
165, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 23.06.1997 року за № 233/2037,
всі складені примірники податкової
накладної підписуються особою,
уповноваженою платником податку
здійснювати поставку товарів (послуг),
та скріплюються печаткою такого
платника податку - продавця. Податкова
накладна не підписується покупцем
товарів (послуг) і не скріплюється його
печаткою.

При цьому необхідною умовою для
віднесення сплачених (нарахованих) у
ціні товарів сум податку на додану
вартість до податкового кредиту та
формування валових витрат є факт
реальності придбання товарів (послуг),
тобто реальність господарської
операції.

Аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

Наявність у покупця належно оформлених
документів, які відповідно до Закону
України «Про податок на додану
вартість» необхідні для віднесення
певних сум до податкового кредиту,
зокрема, виданих продавцями податкових
накладних, не є безумовною підставою
для включення цих витрат до
податкового кредиту.

Також під час перевірки було
встановлено та не спростовано
позивачем, що в період з 16.08.2006 року по
31.12.2008 року ПП «Леком-Захід» взагалі не
нараховувалась амортизація, що є
порушенням вимог пп. 8.6.1 п. 8.1 ст. 8 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», тому податковий орган, на
думку колегії суддів, правомірно
визначив розмір амортизаційних
відрахувань та відповідно збільшив
валові витрати, що для платника
податків не породжує настання
правового наслідку.

Крім того, в податковому обліку ПП
«Леком-Захід» здійснило коригування
податкового кредиту за жовтень 2008 року,
однак, оскільки на суму коригування в
розмірі 27034 грн. позивач ні при
проведенні перевірки, ні в ході
судового розгляду не представив
документів, відповідно до яких
зроблено дане коригування, а тому таке
коригування здійснено протиправно.

Враховуючи наведені вище обставини та
положення правових норм, колегія
суддів вважає правильним висновок суду
першої інстанції про те, що ПП
«Леком-Захід» включило до складу
валових витрат та податкового кредиту
вартість товарів (робіт, послуг) за
операціями з ПП «Зовнішня реклама», ПП
«ІФ-Шериф», ПП «Сокіл», ПП ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_2, які документально
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами.

Відповідно до пп. 17.1.3 п. 7.1 ст. 7 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» у разі коли контролюючий
орган самостійно донараховує суму
податкового зобов'язання платника
податків за підставами, викладеними у
підпункті «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2
статті 4 цього Закону, такий платник
податків зобов'язаний сплатити штраф у
розмірі десяти відсотків від суми
недоплати (заниження суми податкового
зобов'язання) за кожний з податкових
періодів, установлених для такого
податку, збору (обов'язкового платежу),
починаючи з податкового періоду, на
який припадає така недоплата, та
закінчуючи податковим періодом, на
який припадає отримання таким
платником податків податкового
повідомлення від контролюючого органу,
але не більше п'ятдесяти відсотків
такої суми та не менше десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян сукупно за весь строк
недоплати, незалежно від кількості
податкових періодів, що минули.

Одночасно колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правильно та
обґрунтовано не взяв до уваги
посилання позивача на те, що
вищевказані перерахування коштів
проводились не з вини підприємства, а
внаслідок зловживання довірою ОСОБА_2,
оскільки згідно вимог чинного
законодавства ПП «Леком-Захід»»
здійснює свої правовідносини, реалізує
передбачені чинним законодавством
права та несе відповідні обов'язки не
інакше, як через відповідних посадових
осіб. Представники сторін визнали той
факт, що в період, за який проводились
податкові перевірки, ОСОБА_2 був
посадовою особою безпосередньо
відповідальною за ведення як
бухгалтерського, так і податкового
обліку підприємства.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про правомірність
податкових повідомлень-рішень від 06
травня 2009 року № /0 про визначення
податкового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств та №
/0 про визначення податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість є правомірними та
обґрунтованими.

Щодо податкового повідомлення-рішення
№ /0 про визначення податкового
зобов'язання з податку з реклами
колегія суддів зазначає наступне.

Протягом періоду, що перевірявся, ПП
«Леком-Захід» надало послуги з
розміщення реклами на площинах ПП
ОСОБА_5, ВАТ «Сведбанк», ТзОВ «Валест»,
ПП ОСОБА_6, ТзОВ «Карпатська кераміка»
та ТзОВ «ТВК Перша приватна броварня»
на загальну суму 38301,66 грн., однак не
нарахував та не сплатив податку з
реклами.

Податок з реклами встановлюється п. 1 ч.
1 ст. 15 Закону України «Про систему
оподаткування», а також ст. 11 Декрету
Кабінету Міністрів України від 20.05.1993
року № 56-93 «Про місцеві податки і
збори», відповідно до якої об'єктом
податку з реклами є вартість послуг за
встановлення та розміщення реклами.
Платниками податку з реклами є
юридичні особи та громадяни.

Податок з реклами сплачується з усіх
видів оголошень і повідомлень, які
передають інформацію з комерційною
метою за допомогою засобів масової
інформації, преси, телебачення, афіш,
плакатів, рекламних щитів, інших
технічних засобів, майна та одягу; на
вулицях, магістралях, майданах,
будинках, транспорті та в інших місцях.

Граничний розмір податку з реклами не
повинен перевищувати 0,1 відсотка і
вартості послуг за розміщення
одноразової реклами та 0,5 відсотка за
розміщення реклами на тривалий час.

Податок з реклами сплачується під час
оплати послуг за встановлення та
розміщення реклами.

Згідно з ст. 18 цього Декрету органи
місцевого самоврядування самостійно
встановлюють і визначають порядок
сплати місцевих податків і зборів
відповідно до переліку і в межах
установлених граничних розмірів
ставок. Органи місцевого
самоврядування в межах своєї
компетенції мають право
запроваджувати пільгові податкові
ставки, повністю відміняти окремі
місцеві податки і збори або звільняти
від їх сплати певні категорії
платників та надавати відстрочки у
сплаті місцевих податків та зборів.

Згідно з ст. ст. 19, 22 Декрету місцеві
податки і збори перераховуються до
бюджетів місцевого самоврядування в
порядку, визначеному Радами народних
депутатів, якими вони встановлюються.
Стягнення не внесених в установлений
термін місцевих податків і зборів
здійснюється згідно з чинним
законодавством.

Відповідальність за правильність
обчислення, своєчасність сплати
місцевих податків і зборів до бюджету
місцевого самоврядування покладається
на платників відповідно до чинного
законодавства. Контроль за сплатою
місцевих податків і зборів
здійснюється державними податковими
інспекціями.

Рішенням Калуської міської ради
Івано-Франківської області від 25.12.2003
року № 347 затверджено Положення про
місцеві податки і збори.

Скасовуючи зазначене податкове
повідомлення-рішення, суд першої
інстанції виходив лише з того, що
податковий орган не надав доказів для
підтвердження факту набрання
Положенням про місцеві податки і збори
чинності та не виконав свого
процесуального обов'язку щодо
доведення правомірності свого рішення.

Колегія суддів вважає такий висновок
суду помилковим з таких підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
рішення ради нормативно-правового
характеру набирають чинності з дня їх
офіційного оприлюднення, якщо радою не
встановлено більш пізній строк
введення цих рішень у дію.

Колегія суддів вважає, що дане рішення
Калуської міської ради є регуляторним
актом, а саме є нормативно-правовим
актом, прийнятим уповноваженим
регуляторним органом, спрямоване на
правове регулювання адміністративних
відносин між регуляторними органами
або іншими органами державної влади та
суб'єктами господарювання, встановлює,
норми права, застосовується
неодноразово та щодо невизначеного
кола осіб.

Як встановив суд та не заперечують
сторони, зазначене рішення було
опубліковане на офіційному сайті
Калуської міської ради
Івано-Франківської області.

Порядок офіційного оприлюднення
регуляторних актів визначено ст. 12
Закону України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності», відповідно
до якої регуляторні акти, прийняті
органами та посадовими особами
місцевого самоврядування, офіційно
оприлюднюються у друкованих засобах
масової інформації відповідних рад, а у
разі їх відсутності - у місцевих
друкованих засобах масової інформації,
визначених цими органами та посадовими
особами, не пізніш як у десятиденний
строк після їх прийняття та підписання.

А згідно з ст. 14 цього Закону
регуляторні органи публікують у
друкованих засобах масової інформації
та/або розміщують на своїх офіційних
сторінках у мережі Інтернет або
оприлюднюють в інший спосіб, у тому
числі через телебачення і радіо,
інформацію про здійснення ними
регуляторної діяльності.

Таким чином, рішення Калуської міської
ради Івано-Франківської області від
25.12.2003 року № 347 «Про затвердження
Положення про місцеві податки і збори»,
було оприлюднене у встановленому
законодавством порядку, отже, набрало
чинності та підлягало виконанню.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що
суд не надав жодної оцінки доводам
відповідача по суті цього порушення.

Колегія суддів вважає, що факт
зазначеного порушення підтверджений
матеріалами перевірки, а позивач не
надав жодних доказів його відсутності
чи необґрунтованості висновку
податкового органу в цій частині.

За таких обставин колегія суддів
вважає помилковим висновок суду першої
інстанції про правомірність
податкового повідомлення-рішення від 06
травня 2009 року № /0 про визначення
податкового зобов'язання з податку з
реклами.

Щодо рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 06 травня 2009
року № про застосування штрафних
(фінансових) санкцій за порушення вимог
Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій в
сфері торгівлі, громадського
харчування, послуг» колегія суддів
зазначає наступне.

Податковий орган стверджує, що в
періоді, який перевірявся, ПП
«Леком-Захід» здійснювало реалізацію
товарів без застосування реєстраторів
розрахункових операцій, що є
порушенням п. 1 ст. 3 цього Закону,
відповідно до якої суб'єкти
господарювання, які здійснюють
розрахункові операції в готівковій
та/або в безготівковій формі (із
застосуванням платіжних карток,
платіжних чеків, жетонів тощо) при
продажу товарів (наданні послуг) у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг зобов'язані
проводити розрахункові операції на
повну суму покупки (надання послуги)
через зареєстровані, опломбовані у
встановленому порядку та переведені у
фіскальний режим роботи реєстратори
розрахункових операцій з
роздрукуванням відповідних
розрахункових документів, що
підтверджують виконання розрахункових
операцій, або у випадках, передбачених
цим Законом, із застосуванням
зареєстрованих у встановленому
порядку розрахункових книжок.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
протиправність цього рішення з таких
підстав.

Як встановив суд та підтверджується
матеріалами справи, місцем отримання
товару при реалізації товарів ТзОВ
«Калуш-транс» в грудні 2007 року, лютому
та березні 2008 року є орендоване ПП
«Леком-Захід» складське приміщення на
іншій адміністративній території - в с.
Копанки Калуського району
Івано-Франківської області, а місцем
проведення розрахунків є офіс в м.
Калуші Івано-Франківської області, а
також не збігається і дата оплати та
дата отримання покупцем товарів.

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що штрафні санкції за порушення вимог
Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій в
сфері торгівлі, громадського
харчування і послуг» за своєю суттю є
адміністративно-господарськими
санкціями у розумінні ст. ст. 238, 239
Господарського кодексу України,
відповідно до яких за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідації його
наслідків.

Тому дані санкції повинні
застосовуватися у межах строків,
визначених ст. 250 цього Кодексу,
відповідно до якої
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяці з
дня виявлення порушення, але не пізніше
як через рік з дня порушення цим
суб'єктом встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності, крім
випадків, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи
порушення позивачем, на думку
податкового органу, вимог п. 1 ст. 3
Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій в
сфері торгівлі, громадського
харчування і послуг» були вчинені в
період з 03.12.2007 року по 14.03.2008 року.

Однак штрафні (фінансові) санкції до
позивача за вказані порушення були
застосовані лише 06.05.2009 року, тобто поза
межами строків, визначених ст. 250
Господарського кодексу України.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржувана
постанова підлягає частковому
скасуванню, оскільки вона прийнята з
порушенням норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198,
ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України,
-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Леком-Захід» залишити
без задоволення.

Апеляційну скаргу Калуської об'єднаної
державної податкової інспекції
Івано-Франківської області
задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 27
жовтня 2010 року у справі № 2а-1820/10/0970
скасувати в частині задоволення
позовних вимог про скасування
податкового повідомлення рішення
Калуської об'єднаної державної
податкової інспекції
Івано-Франківської області від 06
травня 2009 року № /0 та прийняти в
цій частині нову постанову, якою у
задоволенні позову відмовити.

В решті постанову суду першої
інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
О.Б. Заверуха

Судді:
О.М. Гінда

В.В.Ніколін