Справа № 826/13865/13-а
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

12 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Аліменка В.О., Епель О.В.,

при секретарі:
Погорілій К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 02.12.2013 року по справі за
позовом приватного акціонерного
товариства «Теплоенергетичний центр
Роганського промвузла» до
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг, треті особи:
Міністерство юстиції України,
Українська асоціація підприємств
водопровідно-каналізаційного
господарства «Укрводоканалекологія»
та Міжгалузева асоціація з розвитку
систем теплопостачання
«Укртеплокомуненерго», про визнання
незаконними та нечинними окремих
положень нормативно-правового акта, -

В С Т А Н О В И Л А:

ПрАТ «Теплоенергетичний центр
Роганського промвузла» звернулися до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг про визнання
незаконними та нечинними з моменту
прийняття пунктів 3 та 6 Механізму
визначення витрат на оплату праці, які
враховуються у тарифах на виробництво
теплової енергії (крім виробництва
теплової енергії на
теплоелектроцентралях,
теплоелектростанціях, атомних
електростанціях і когенераційних
установках та установках з
використанням нетрадиційних або
поновлюваних джерел енергії),
транспортування її магістральними та
місцевими (розподільчими) тепловими
мережами, постачання теплової енергії,
централізоване водопостачання та
водовідведення, затвердженого
постановою відповідача від 18 травня 2012
року № 181.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
02.12.2013 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
незаконну, на його думку, постанову
суду першої інстанції та постановити
нову про відмову в задоволенні позову.
При цьому апелянт посилається на
незаконність, необґрунтованість та
необ'єктивність оскаржуваного рішення,
неповне з'ясування всіх обставин, що
мають значення для вирішення справи, а
також порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність правових
підстав відмовити у задоволенні
позову. Апеляційна інстанція
погоджується з такою правовою
позицією, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів
справи, 18 травня 2012 року відповідачем
прийнято постанову № 181, зареєстровану
в Міністерстві юстиції України 06
червня 2012 року за № 914/21226, якою
затверджено Механізм.

Згідно з положеннями пунктів 1-3
Механізму, він установлює порядок
визначення витрат на оплату праці, які
враховуються як складова у відповідних
тарифах суб'єктів господарювання у
сферах теплопостачання та
централізованого водопостачання і
водовідведення, ліцензування
діяльності яких здійснюється
Національною комісією, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг (далі - ліцензіат).

Механізм передбачає приведення
середньомісячної заробітної плати в
розрахунку на одного штатного
працівника ліцензіата.

У п. 6 Механізму закріплено формулу
визначення коефіцієнту коригування
витрат на оплату праці ліцензіата.

Статтею 6 Закону України «Про
державне регулювання у сфері
комунальних послуг» визначено перелік
повноважень відповідача. В свою чергу,
серед виділених даною правовою нормою
жодним чином не значиться повноваження
щодо визначення порядку обчислення
середньої заробітної плати, порядку
визначення витрат на оплату праці та
встановлення будь-яких обмежень при
розрахунку середньомісячної
заробітної плати для штатних
працівників ліцензіата.

Апеляційна інстанція в якості
спростування вказаного вище висновку
не може взяти до уваги посилання
апелянта на ч. 1 ст. 10 вказаного Закону,
де зазначено, що тарифи на комунальні
послуги формуються суб'єктами
природних монополій та суб'єктами
господарювання на суміжних ринках
відповідно до порядків (методик),
встановлених національною комісією, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг, відповідно до
цього Закону. При цьому, судова колегія
виходить з того, що згідно методик,
встановлених Нацкомісією формуються
виключно тарифи на комунальні послуги,
але жодним чином не обчислюється
середня заробітна плата.

Суд першої інстанції правомірно
погодився з доводами позивача, що
положення пункту 3 Механізму
суперечать положенням його пункту 2,
Конституції України, Закону України
«Про оплату праці», Кодексу законів про
працю України, оскільки фактично
звужують обсяг прав суб'єктів
господарювання у сфері
теплопостачання, у тому числі позивача,
щодо самостійного встановлення форми і
системи оплати праці, норми праці,
розцінок, тарифних ставок, схем
посадових окладів, умов запровадження
та розмірів надбавок, доплат, премій,
винагород та інших заохочувальних,
компенсаційних і гарантійних виплат.

Положення пункту 3 Механізму
обмежують конституційне право
громадян на працю через заниження
заробітної плати працівникам, які
знаходяться у трудових відносинах із
позивачем, до рівня середньомісячної
заробітної плати у розрахунку на
одного штатного працівника регіону, де
здійснюється діяльність ліцензіатом,
або до середньомісячної заробітної
плати у розрахунку на одного штатного
працівника, зайнятого у промисловості
на території діяльності ліцензіата.

При виконанні положень пункту 3
Механізму позивач не може включати до
тарифу на виробництво, транспортування
та постачання теплової енергії
фактичну середньомісячну заробітну
плату на одного штатного працівника,
яка визначається згідно з положеннями
Закону України «Про оплату праці», а
також колективного договору між
адміністрацією та трудовим колективом
позивача на 2013 рік.

Таким чином, враховуючи положення
пункту 3 Механізму, середньомісячна
заробітна плата працівників позивача
буде залежати від їх місця проживання,
економічного розвитку регіону або від
стану розвитку промисловості на
відповідній території, що суперечить
чинному законодавству, у тому числі
положенням Закону України «Про оплату
праці».

Так, відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону
України «Про оплату праці»,
забороняється будь-яке зниження
розмірів оплати праці залежно від
походження, соціального і майнового
стану, расової та національної
належності, статі, мови, політичних
поглядів, релігійних переконань,
членства у професійній спілці чи
іншому об'єднанні громадян, роду і
характеру занять, місця проживання.

Розмір заробітної плати залежить
від складності та умов виконуваної
роботи, професійно-ділових якостей
працівника, результатів його праці та
господарської діяльності
підприємства, установи, організації і
максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного
регулювання оплати праці, прав
працівників на оплату праці та їх
захисту визначаються цим Кодексом,
Законом України «Про оплату праці» та
іншими нормативно-правовими актами.

Держава здійснює регулювання
оплати праці працівників підприємств
усіх форм власності шляхом
встановлення розміру мінімальної
заробітної плати та інших державних
норм і гарантій, встановлення умов і
розмірів оплати праці керівників
підприємств, заснованих на державній,
комунальній власності, працівників
підприємств, установ та організацій, що
фінансуються чи дотуються з бюджету, а
також шляхом оподаткування доходів
працівників ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону
України «Про оплату праці».

Норми оплати праці і гарантії для
працівників встановлюються Кодексом
законів про працю України та іншими
актами законодавства України.

Згідно зі ст. 21 КЗпП, трудовий
договір є угода між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою, за якою
працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати
свої здібності до продуктивної і
творчої праці шляхом укладення
трудового договору на одному або
одночасно на декількох підприємствах,
в установах, організаціях, якщо інше не
передбачене законодавством,
колективним договором або угодою
сторін.

Відповідно до ст. 20 Закону України
«Про оплату праці», оплата праці за
контрактом визначається за угодою
сторін на підставі чинного
законодавства, умов колективного
договору і пов'язана з виконанням умов
контракту. Зокрема, між адміністрацією
та трудовим колективом позивача на 2013
рік укладено саме колективний договір,
зареєстрований 28 березня 2013 року УПСЗН
адміністрації Орджонікідзевського
району Харківської міської ради.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України
«Про оплату праці», порядок обчислення
середньої заробітної плати працівника
у випадках, передбачених
законодавством, встановлюється
Кабінетом Міністрів України. Для
обчислення пенсій середня заробітна
плата визначається відповідно до
Закону України «Про пенсійне
забезпечення».

Таким чином, судова колегія
приходить до однозначного висновку, що
при визначенні середньої заробітної
плати слід враховувати, що в усіх
випадках, коли згідно з чинним
законодавством, така зарплата
зберігається за працівниками
підприємств, установ, організацій, вона
підлягає визначенню відповідно до
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року № 100, п. 2 якого
встановлено, що чинність цієї
постанови поширюється на підприємства,
установи і організації усіх форм
власності, роз'яснення з питань
обчислення середньої заробітної плати
в усіх випадках її збереження
надаються Міністерством соціальної
політики, а у разі коли виплати за
середньою заробітною платою
провадяться з бюджету або громадських
фондів споживання, - за участю
Міністерства фінансів і відповідних
фондів.

Наведене дає підстави колегії
суддів прийти до однозначного
висновку, що положеннями Порядку не
передбачено обов'язку для окремих
підприємств, установ, організацій
іншого, ніж наведено вище, порядку
обчислення середньомісячної
заробітної плати у розрахунку на
одного штатного працівника регіону, де
здійснюється діяльність відповідних
підприємств, установ, організацій або у
розрахунку на одного штатного
працівника, зайнятого у промисловості
на території діяльності таких
підприємств, установ, організацій.

Крім того, положеннями Порядку
формування тарифів на теплову енергію,
її виробництво, транспортування та
постачання, затвердженого постановою
Національної комісії регулювання
електроенергетики від 17 лютого 2011 року
№ 242, та Порядку формування тарифів на
теплову енергію, її виробництво,
транспортування та постачання, послуги
з централізованого опалення і
постачання гарячої води, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 01 червня 2011 року № 869, передбачено
включення до вказаних тарифів
складової витрат на оплату праці
працівників, безпосередньо залучених
до технологічного процесу.

Отже, спірне положення пункту 3
Механізму створює для позивача
обмеження щодо самостійності у
регулюванні оплати праці, тобто
порушує принцип конкурентності, який
забезпечується державою (ч. 2 ст. 42
Конституції України).

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону
України «Про захист економічної
конкуренції», антиконкурентними діями
органів влади, органів місцевого
самоврядування, органів
адміністративно-господарського
управління та контролю, зокрема,
визнаються: дія, якою встановлюються не
передбачені законами України заборони
та обмеження самостійності
підприємств, у тому числі щодо
придбання чи реалізації товарів,
ціноутворення, формування програм
діяльності та розвитку, розпорядження
прибутком.

За таких обставин судова колегія
не може не погодитися з доводами суду
першої інстанції, що положення п. 3
Механізму щодо приведення
середньомісячної заробітної плати у
розрахунку на одного штатного
працівника ліцензіата до рівня
середньомісячної заробітної плати до
середньомісячної заробітної плати у
розрахунку на одного штатного
працівника регіону, де здійснюється
діяльність цим ліцензіатом, або до
середньомісячної заробітної плати у
розрахунку на одного штатного
працівника, зайнятого у промисловості
на території діяльності цього
ліцензіата, дійсно суперечать чинному
законодавству, тобто є незаконними, та,
як наслідок порушують права та
інтереси позивача як ліцензіата щодо
самостійного визначення розмірів
тарифних ставок, посадових окладів.

Правомірним є і висновок Окружного
адміністративного суду м. Києва, що
незаконними є також положеннями пункту
6 Механізму, які містять формулу
розрахунку коефіцієнту коригування
виплат на оплату праці, що визначається
згідно з положеннями п. 3 даного
Механізму, оскільки вказані пункти
нерозривно пов'язані між собою, тобто
застосовуються одночасно.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів приходить до висновку,
що судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері комунальних послуг
- залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 02.12.2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено
13.02.2014 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Саприкіна І.В.

Судді:
Аліменко В.О.

Епель О.В.