Справа № 826/19604/13-а
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2014-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Федорчука А.Б.,
розглянувши адміністративну справу в
письмовому провадженні
міжрегіональної митниці Міністерства
доходів і зборів України
про визнання протиправними
рішення

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд
розглядає справу у письмовому
провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі ОСОБА_1, звернувся
до Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовною заявою до
Київської міжрегіональної митниці
Міністерства доходів і зборів України
про визнання рішення суб'єкта владних
повноважень - Київської
міжрегіональної митниці міністерства
доходів та зборів України таким, що не
відповідає чинному законодавству
України та порушує права Позивача -
громадянина України; стягнути з
Відповідача на користь Позивача 100 000
(сто тисяч) гривень 00 копійок як
заподіяну рішенням моральну шкоду;

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
винесене Відповідачем Рішення є
безпідставним, необґрунтованим та
такими, що суперечать вимогам чинного
законодавства України.

Відповідач проти позову заперечує з
підстав, викладених в запереченнях на
позовну заяву.

У відповідності до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва, зазначає
наступне.

Судом встановлено, що 27.09.2013р. позивач
перетнув Державний кордон України в
режимі "зелений коридор" у міжнародному
автомобільному пункті пропуску
"Бачівськ" на автомобілі Porsche Cayenne GTS,
номер державної реєстрації НОМЕР_1.

Позивачем 04.10.2013 р. було подано до
Київської міжрегіональної митниці
Міністерства доходів і зборів України
заяву про оформлення тимчасового ввозу
транспортного засобу особистого
використання громадянином -
нерезидентом та подано наступні
документи: реєстрація місця постійного
проживання за адресою: АДРЕСА_1 (видано
відповідним органом реєстрації,
перекладено українською та завірено
нотаріусом); копію картки-дозволу на
постійне безстрокове проживання у
Німеччині (видано Відомством у справах
іноземців ФРН, копія якої було
перекладено на українську та
нотаріально завірено); Актуальний
витяг з торгівельного реєстру ФРН
(орган реєстрації юридичних осіб) з
усіма відомостями про компанію ІБДМ
Інформаціонсбюро Дойче Мессен ГмбХ
ОСОБА_1, який підтверджує статус
директора та засновника (завірено
відповідним органом, перекладено
української та нотаріально завірено);
копію доручення на право експлуатації
та розпорядження транспортним засобом
від ІБДМ Інформаціонсбюро Дойче Мессен
ГмбХ; копію ідентифікаційної сторінки
закордонного паспорту громадянина
України; Копію свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу у бюро
реєстрації м. Гамбурга.

За результатами розгляду
вищезазначених документів, Позивачу
було направлено Лист від 19.11.2013 р.
№14.1/5-27.2/7871 за підписом Заступника
начальника Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів, в якому
повідомлено що Київською
міжрегіональною митницею Міндоходів
не заперечує щодо митного оформлення
транспортного засобу Porsche Cayenne GTS, кузов
НОМЕР_2 на строк до одного року під
письмове зобов'язання про зворотне
вивезення транспортного засобу за
умови письмового декларування в
порядку, передбаченому законодавством
України для громадян, після сплати всіх
митних платежів, які відповідно до
Закону підлягають сплаті при імпорті
таких транспортних засобів.

Під час розгляду справи та в письмових
поясненнях Позивач робить посилання на
те, що згідноп.п.14.1.23 Податкового
кодексу України, він є
нерезидентом-громадянином України,
тобто особою, на яку розповсюджується
дія положень ч.1 ст.380 Митного кодексу
України (надалі - МК України) та пп."в" п.33
ч.1 ст.44 МК України, згідно якого
нерезидентами - фізичними особами є:
іноземці та особи без громадянства,
громадяни України, які мають постійне
місце проживання за межами України, в
тому числі ті, що тимчасово перебувають
на території України, позивач
наполягає на тому, що наданий ним під
час перетину митного кордону пакет
документів є достатнім доказом статусу
нерезидента та одночасно особи, яка
постійно проживає за межами території
України, з урахуванням чого просить суд
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Повно та всебічно дослідивши наявні
матеріали справи, а також норми чинного
законодавства, суд прийшов до висновку
про необґрунтованість позовних вимог
виходячи з наступного.

Судом встановлено та не спростовується
Позивачем, що він зареєстрований в
АДРЕСА_2 та має паспорт громадянина
України серія НОМЕР_3 виданий
Солом'янським РУГУ МВС України в м.
Києві 06.08.2005 р.

Позивач та його представник
наполягають на тому, що Позивач має
статус нерезидента, роблячи
посилається на положення пп.14.1.213
Податкового кодексу України.

Проте, положення п.1.1 Податкового
кодексу України, згідно яких
Податковий кодекс України регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Згідно п.9.2 Податкового кодексу України
відносини, пов'язані з установленням та
справлянням мита, регулюються митним
законодавством, якщо інше не
передбачено цим Кодексом.

Суд не приймає до уваги посилання
Позивача на відповідні положення ПК
України при визначенні поняття
"нерезидент", адже даний кодифікований
нормативно-правовий акт не регулює
спірні правовідносини, а суд при
вирішенні даного питання звертає увагу
на наступні положення Митного кодексу
України.

Згідно ч.1 ст.380 Митного кодексу України,
на необхідності застосування якого
наполягає позивач, тимчасове ввезення
громадянами - нерезидентами на митну
територію України транспортних
засобів особистого користування
дозволяється на строк до одного року.
Цей строк може бути продовжено
органами доходів і зборів з
урахуванням дії обставин непереборної
сили та особистих обставин громадян,
які ввезли такі транспортні засоби, за
умови документального підтвердження
цих обставин, але не більш як на 60 днів.
Обов'язковою умовою допуску зазначених
транспортних засобів до тимчасового
ввезення на митну територію України є
реєстрація цих транспортних засобів в
уповноважених органах іноземних
держав, що підтверджується відповідним
документом.

Відповідно до пп. "в" п.33 ст.4 Митного
кодексу України нерезиденти - це
фізичні особи - іноземці та особи без
громадянства, громадяни України, які
мають постійне місце проживання за
межами України, у тому числі ті, які
тимчасово перебувають на території
України.

Враховуючи положення пп. "в" п.33 ст.4
Митного кодексу України, Судом
встановлено та не спростовується самим
Позивач та його представником, те що
Позивач є громадянином України, що
останнім не заперечується та
підтверджується довіреностями, які
містяться в матеріалах справи
зазначеними паспортними даними, а саме
серії МЕ№689249, для підтвердження
статусу нерезидента Позивач повинен
мати постійне місце проживання за
межами України.

Поняття постійного місця проживання у
спірних правовідносинах врегульовано
п.45 ст.4 МК України, згідно якого
постійне місце проживання - місце
проживання на території будь-якої
держави не менше одного року
громадянина, який не має постійного
місця проживання на території інших
держав і має намір проживати на
території цієї держави протягом
будь-якого строку, не обмежуючи таке
проживання певною метою, і за умови, що
таке проживання не є наслідком
виконання цим громадянином службових
обов'язків або зобов'язань за договором
(контрактом).

Таким чином законодавець виокремлює
декілька умов, за сукупністю яких
можливо визначити постійне місце
проживання, в даному випадку, ОСОБА_1, а
саме: 1) проживання громадянина на
території будь-якої держави більше
одного року; 2) відсутність у такого
громадянина постійного місця
проживання на території інших держав; 3)
намір громадянина проживати на
території держави протягом будь-якого
строку, не обмежуючи таке проживання
певною метою.

Згідно Довідки про реєстрацію
(прописку) позивача, належним чином
завірена та перекладена копія якої
надана позивачем до матеріалів справи,
ОСОБА_1 зареєстровано за адресою:
АДРЕСА_1 31.05.2013р., тобто менш ніж за рік
до перетину ним митного кордону
України на автомобілі Porsche Cayenne GTS.

Отже, в розумінні Митного кодексу
України, Позивач не є
нерезидентом-громадянином України,
адже згідно інформації в паспорті,
останній має постійне місце проживання
в межах м. Києва, а згідно довідки про
прописку, позивач проживає на
території ФРН з 31.05.13, тобто менш ніж
рік, що суперечить п.45 ст.4 МК України.

При цьому, як відзначив представник
відповідача, під час проведення
процедури митного пропуску
(оформлення) особистих транспортних
засобів на митну територію України в
режимі "зеленого кордону", посадові
особи митного органу оцінюють зміст
юридично значимих документів, що
надаються особисто декларантом.

За таких обставин, за результатами
розгляду наданих позивачем документів,
в тому числі, паспорта громадянина
України із зазначенням в ньому адреси
постійного місця проживання в межах м.
Києва, вбачається за можливе
погодитись з твердженням митного
органу з приводу наявності
обґрунтованих підстав вважати
позивача особою, яка не відповідає
поняттю нерезидента - громадянина
України.

Крім того, Суд звертає увагу, що
процедура прийняття, розгляду,
оформлення і проходження в
дипломатичних представництвах або
консульських установах України за
кордоном клопотань громадян України,
які виїхали за її межі тимчасово, про
залишення на постійне проживання за
кордоном регулюється Порядком
розгляду в дипломатичних
представництвах або консульських
установах України за кордоном
клопотань громадян України, які
виїхали за її межі тимчасово, про
залишення на постійне проживання за
кордоном, затвердженим Наказом
Міністра закордонних справ України №201
від 22.11.1999, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 22 грудня
1999 за №903/4196 (надалі - Порядок).

Цей Порядок установлює процедуру
прийняття, розгляду, оформлення і
проходження в дипломатичних
представництвах або консульських
установах України за кордоном
клопотань громадян України, які
виїхали за її межі тимчасово, про
залишення на постійне проживання за
кордоном.

Відповідно до п.4.1. Порядку після
отримання дипломатичним
представництвом або консульською
установою України за кордоном
інформації, зазначеної у пунктах 3.4 та
3.5 цього Порядку, керівник
дипломатичного представництва або
консульської установи України за
кордоном приймає відповідне рішення.

Відповідно до ст. 5 Порядку прийняте
рішення повідомляється заявникові в
письмовій або усній формі. В останньому
випадку виконавцем складається і
долучається до справи відповідна
довідка із зазначенням дати
повідомлення рішення та даних
посадової особи, яка його повідомила. У
разі відмови в задоволенні клопотання
заявникові повідомляються конкретні
причини відмови.

Разом з повідомленням позитивного
рішення заявник інформується про
обов'язковість виписки з останнього
місця постійного проживання в Україні,
здачі паспорта громадянина України до
органів внутрішніх справ за останнім
місцем проживання в Україні та надання
до дипломатичного представництва або
консульської установи відповідних
довідок.

Після представлення заявником довідок
про виписку з останнього місця
постійного проживання в Україні та
здачі паспорта громадянина України до
органів внутрішніх справ України в
паспорт громадянина України для виїзду
за кордон уноситься шляхом
проставлення штампа "постійне
проживання" або такого напису (з
відміткою про дату внесення та із
зазначенням посади і прізвища особи,
яка його внесла), який скріплюється
підписом посадової особи та печаткою
відповідного дипломатичного
представництва або консульської
установи.

Суд звертає увагу, що під час судового
засідання представником Позивача та
самим Позивачем не заперечувалося той
факт, що в закордонному паспорті ОСОБА_1
серії НОМЕР_4, як станом на час перетину
митного кордону України 27.09.2013р. так і
станом на час вирішення даної справи в
суді, відсутня відмітка відповідної
консульської установи про постійне
проживання позивача на території ФРН,
оригінал закордонного паспорту було
оглянуто в судовому засіданні.

В матеріалах справи міститься Посвідка
Позивача за номером Aufenthaltsitel НОМЕР_5
видана 12.08.2013р. на постійне місце
проживання на території ФРН, в даному
випадку, не береться до уваги, як
достатній доказ статусу позивача, як
нерезидента - громадянина України, з
огляду на наступне.

Так, посвідка на постійне місце
проживання дає право на вільний в'їзд в
ФРН та дозволяє позивачу займатися
трудовою діяльністю, що вбачається зі
змісту посвідки, що не спростовується
самим Позивачем.

Даний документ не є безумовним
підтвердженням факту постійного
проживання позивача на території ФРН,
адже позивач вільний у виборі свого
місця проживання, натомість, має
можливість реалізувати дане право на
території ФРН.

Позивачем надано суду копії наступних
документів: консульську довідку для
пред'явлення українським офіційним
установам від 17.12.2013 р. та Довідку з
Головного центру оборони спеціальної
інформації від 09.12.2013 р. №254/П-7333, проте
дані документи належним чином не
посвідчені та в даних документах є
розбіжності.

Зокрема в Консульській довідці для
пред'явлення українським офіційним
установам від 17.12.2013 р. зазначено, що
Позивач зареєстрований з 08.11.2010 року в
м. Гамбург/Німеччина. Адреса його місця
проживання в Німеччині: Фризенштрассе
26, поверх 2.

В той час, як в Довідці про реєстрацію
від 31.05.2013 р., яка засвідчена
нотаріально і міститься в матеріалах
справи зазначено, що Позивач
зареєстрований за адресою АДРЕСА_1,
дата реєстрації та заселення 01.04.2013 р.

Проте, Позивачем в підтвердження
власної правової позиції не надано до
матеріалів справи жодних доказів
постійного проживання на території ФРН
станом до 31.05.2013р. - дати реєстрації
позивача за адресою АДРЕСА_1, наприклад
договорів оренди житлових приміщень,
що позбавляє суд можливості прийняти
до уваги посилання позивача на
посвідку, як на доказ його постійного
проживання за межами України більше
одного року.

При цьому, та обставина, що позивач є
директором "Інформаціонсбюро Дойче
Мессе ГмбХ", жодним чином не обмежує
право позивача на вибір місця
проживання та не береться судом до
уваги в якості доказу статусу позивача,
як не резидента України.

Позивачем, на власний розсуд, не
вчинено жодний дій по легалізації
власного становища, як нерезидента, в
розумінні чинного законодавства
України, як то чітко передбачено
Порядком №201 від 22.11.1999, внаслідок чого
ОСОБА_1, в даному випадку, позбавлений
права скористатися пільгами,
передбаченими ч.1 ст.380 МК України для
громадян - нерезидентів.

Підсумовуючи вищевикладене, суд також
вважає за необхідне звернути увагу на
те, що відповідно до ст.5 Додатку С (Щодо
транспортних засобів) Європейської
Конвенції про тимчасове ввезення, для
того, щоб можна було скористатись
правами на пільги, що надаються цим
Додатком: (a) транспортні засоби
комерційного використання повинні
бути зареєстрованими на території, яка
не є територією тимчасового ввезення,
на ім'я особи, яка зареєстрована або
постійно проживає за межами території
тимчасового ввезення, і ввозитись та
використовуватись особами, які
здійснюють свою діяльність з такої
території; (b) транспортні засоби
приватного використання повинні бути
зареєстрованими на території, яка не є
територією тимчасового ввезення, на
ім'я особи, яка зареєстрована або
постійно проживає за межами території
тимчасового ввезення, і ввозитись та
використовуватись особами, які
постійно проживають на такій
території.

Крім того, Суд звертає увагу Позивача,
що Відповідачем Листом від 19.11.2013 р.
№14.1/5-27.2/7871 за підписом Заступника
начальника Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів, було повідомлено
Позивача, що Київською міжрегіональною
митницею Міндоходів не заперечує щодо
митного оформлення транспортного
засобу Porsche Cayenne GTS, кузов НОМЕР_2 на
строк до одного року під письмове
зобов'язання про зворотне вивезення
транспортного засобу за умови
письмового декларування в порядку,
передбаченому законодавством України
для громадян, після сплати всіх митних
платежів, які відповідно до Закону
підлягають сплаті при імпорті таких
транспортних засобів.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
(ч.1) В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. (ч.2) Якщо
особа, яка бере участь у справі, не може
самостійно надати докази, то вона
повинна зазначити причини, через які ці
докази не можуть бути надані, та
повідомити, де вони знаходяться чи
можуть знаходитися. Суд сприяє в
реалізації цього обов'язку і
витребовує необхідні докази. Про
витребування доказів або про відмову у
витребуванні доказів суд постановляє
ухвалу. Ухвала суду про відмову у
витребуванні доказів окремо не
оскаржується. Заперечення проти неї
може бути включене до апеляційної чи
касаційної скарги на рішення суду,
прийняте за наслідками розгляду
справи. (ч.3) Суд може збирати докази з
власної ініціативи. (ч.5) Якщо особа, яка
бере участь у справі, без поважних
причин не надасть докази на пропозицію
суду для підтвердження обставин, на які
вона посилається, суд вирішує справу на
основі наявних доказів. (ч.6 ст.71 КАС
України).

Враховуючи те, що транспортний засіб
Porsche Cayenne GTS, номер державної реєстрації
НОМЕР_1, зареєстрований не за позивачем,
як фізичною особою (зареєстрований за
юридичною особою "Інформаціонсбюро
Дойче Мессе ГмбХ"), ввезений на
територію особою, яка хоч і
зареєстрована (прописана) на території
ФРН (з 31.05.2013), однак, як встановлено в
рамках даної адміністративної справи,
не може вважатись такою, що постійно
проживає на такій території, суд
позбавлений можливості задовольнити
позовні вимоги, застосувавши при цьому
також норми міжнародного
законодавства, внаслідок чого в позові
слід відмовити в повному обсязі.

В частині стягнення моральної шкоди в
розмірі 100 000 грн., Суд зазначає
наступне.

Стаття 23 Цивільного кодексу України
визначає, що моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншими ушкодженнями
здоров я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Пунктом 3 ст. 23 ЦКУ чітко визначено, що
розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Пункт 4 ст. 23 ЦКУ чітко визначає, що
моральна шкода не залежить від
майнової шкоди та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

У відповідності до Методичних
рекомендацій «Відшкодування моральної
шкоди» Міністерства юстиції України
листом від 13.05.2004 №35-13/7097 зазначається,
що у позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено: зміст позовних вимог, тобто,
в чому полягає моральна шкода,
викладено обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, якими саме
неправомірними діями чи бездіяльністю
завдана ця шкода та зазначення доказів,
що підтверджують позов.

Згідно пункту 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995
№4, також визначає, що у позовній заяві
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди має бути зазначено, в
чому полягає ця шкода, якими
неправомірними діями (бездіяльністю)
її заподіяно та якими доказами вона
підтверджується. Факт заподіяння
моральної шкоди повинен довести
позивач.

Згідно з ч. 2 ст. 57 ЦКУ засобами
доказування є: пояснення сторін, третіх
осіб, їхніх представників, допитаних як
свідків, показання свідків, письмові
докази, речові докази, зокрема звуко- і
відеозаписи, висновки експертів.

Стаття 1167 ЦКУ передбачає, що завдана
моральна шкода неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
фізичної або юридичної особи
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Враховуючи вищевикладене, шкода
заподіяна органом державної влади
повинна відшкодовуватися за рахунок
коштів бюджету передбачених для цього
органу, а останній, зобов'язаний вжити
всіх заходів для забезпечення
відповідних асигнувань на цю ціль, якщо
його вина буде доведена в судовому
порядку, що не суперечить ст. 56
Конституції України та ст.1174 ЦК
України.

Виходячи з вищенаведеного та, як
вбачається з матеріалів справи,
реальність заподіяної органом
державної влади школи Позивачем
недоведена, а відтак, позовна вимога не
підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, виконав покладений на
нього обов'язок щодо доказування
правомірності вчинених ним дій та
прийнятих рішень.

У зв'язку з відмовою у позові судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 99, 100, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Постанова відповідно до статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.Б. Федорчук