Справа № 801/3267/13-а
Суддя: Іщенко Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

Справа № 801/3267/13-а

17.02.14 м. Севастополь
Севастопольський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Іщенко Г.М.,

суддів Санакоєвої М.А. ,

Цикуренка А.С.

розглянувши в письмовому провадженні
адміністративну справу № 801/3267/13-а за
апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у місті
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіки
Крим на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим (суддя Кисельова О.М.)
від 22.10.2013

за позовом Приватного підприємства
"Ост-Троф" (вул. Садова, буд.78/10, кв.100,
місто Сімферополь, Автономна
Республіка Крим, 95050)

до Державної податкової інспекції у
місті Сімферополі Автономній
Республіки Крим Державної податкової
служби (вул. Мати Залки, буд.1/9, місто
Сімферополь, Автономна Республіка
Крим, 95053)

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 22.10.2013 позовні
вимоги задоволені: визнані
протиправними та скасовані податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у місті
Сімферополі Головного управління
Міндоходів від 03.12.2012: №, №;
стягнуто на користь Приватного
підприємства "Ост-Троф" з Державного
бюджету України витрати по сплаті
судового збору у розмірі 2294,00 грн.

Не погодившись з даним рішенням,
Державна податкова інспекція у місті
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіці
Крим звернулася з апеляційною скаргою,
в якій просить скасувати постанову
Окружного адміністративного суду
автономної Республіки Крим від 22.10.2013
та прийняти нову постанову, якою у
задоволені позовних вимог відмовити.

Правом на участь у судовому засіданні
сторони не скористались. Про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином та своєчасно.
Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України неприбуття у
судове засідання сторін, належним
чином повідомлених про дату, час та
місце апеляційного розгляду справи, є
підставою для розгляду справи в
порядку письмового провадження. Судова
колегія знаходить можливим
апеляційний розгляд справи у
відсутність сторін, визнаючи
достатніми для розгляду апеляційної
скарги наявні в матеріалах справи
письмові докази.

Розглянувши справу в порядку статей 195,
пункту 2 частини першої статті 197
Кодексу адміністративного судочинства
України, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
Приватне підприємство "Ост-Троф"
(далі-позивач) звернулося до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у місті
Сімферополі Автономної Республіки
Крим Державної податкової служби
(далі-відповідач) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
03.12.2012: №, за яким сума грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем склала
549747,00 грн., за штрафними санкціями 129351,50
грн. та №, за яким сума грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств за основним платежем
склала 716974,00 грн. за штрафними
санкціями 169138,25 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
висновки податкового органу щодо
порушень позивачем вимог податкового
законодавства ґрунтуються на
припущеннях, акти про неможливість
проведення зустрічних перевірок
контрагентів товариства, на підставі
яких відповідач робить висновок про
те, що роботи та товари, придбані у ТОВ
БВП «Строитель Плюс» та фірми
«Капітель Плюс» позивач не отримував,
не є підтвердженням чи спростуванням
будь-яких фактів переміщення
товарно-матеріальних цінностей, та
відповідно, зазначені акти не можуть
використовуватися як доказ
«нікчемності» угод, через що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є такими, що
підлягають скасуванню, оскільки вони
суперечить нормам Податкового кодексу
України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції дійшов висновку про
те, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, прийняті по
необґрунтованим висновкам про
порушення позивачем норм податкового
законодавства, які були зроблені в
результаті проведеної відповідачем
перевірки. Суд вважає безпідставні
висновки відповідача щодо відсутності
права на формування податкового
кредиту з підстав встановлення
нікчемності господарських операцій
позивача з контрагентами, операції з
контрагентами, за результатом яких
сформований податковий кредит не є
нікчемними, фактично відбулися та мали
реальний характер, що є підставою для
формування податкового кредиту.

Із такими висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки вони відповідають фактичним
обставинам справи та вимогам
матеріального права, що регулює спірні
правовідносини.

Відповідно до статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства України є захист прав,
свобод та інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних
суддів можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Кожному гарантується право на захист
його прав, свобод та інтересів
незалежним і неупередженим судом
(стаття 6 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Відповідно до частини першої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Отже, згідно з вищенаведеними нормами
права, позивач має право звернутися до
адміністративного суду з позовом, якщо
він вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю відповідача (суб'єкта
владних повноважень) порушено його
права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин. При цьому,
обставину дійсного (фактичного)
порушення прав, свобод чи інтересів
позивача має довести належними та
допустимими доказами саме відповідач.

При апеляційному перегляді справи
встановлено, що 03.12.2012 відповідачем
прийняті податкові
повідомлення-рішення: №, за яким
сума грошового зобов'язання з податку
на додану вартість за основним
платежем склала 549747,00 грн., за штрафними
санкціями 129351,50 грн. та №, за яким
сума грошового зобов'язання з податку
на прибуток підприємств за основним
платежем склала 716974,00 грн. за штрафними
санкціями 169138,25 грн.

Передумовою прийняття спірних
повідомлень-рішень став акт
№6967/22-1/34212117 від 05.10.2012 документальної
позапланової невиїзної перевірки
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства при
визначенні податку на прибуток та
податку на додану вартість по
взаємовідносинам з ТОВ БВП «Строитель
Плюс», фірмою «Капітель Плюс» за період
з 01.07.2009 по 30.06.2012 (з 01.07.2009 по 31.03.2011).

Перевіркою встановлено, що позивачем
були допущені порушення, зокрема,
встановлено ознаки нікчемності
правочинів між позивачем та ТОВ БВП
«Строитель Плюс», фірмою «Капітель
Плюс», що привело до порушень частини
першої, частини п'ятої статті 203, статей
215, 216, 228, 662, 655, 656 Цивільного кодексу
України в частині недодержання вимог
зазначених статей в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними по правочинах,
здійснених позивачем контрагентами;
встановлено порушення пункту 5.1,
підпункту 5.2.1, пункту 5.2, підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
внаслідок чого занижено податку на
прибуток на загальну суму 745033,00 грн.;
підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7,
підпункту 7.4.5 пунтку 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», підпунктів 14.1.202, 14.1.203 пункту
14.1 статті 14, пункту 185.1 статті 185, пункту
188.1 статті 188, пунктів 198.1, 198.3, 198.6
статті 198 Податкового кодексу України,
внаслідок чого занижено податок на
додану вартість всього в сумі 596026,00 грн.

З акту перевірки вбачається, що
перевіркою встановлено заниження
позивачем податку на прибуток на
загальну суму 745033,00 грн. та завищення
податку на додану вартість на загальну
суму 596026,00 грн. Зазначені висновки
зроблені відповідачем на підставі
актів перевірки від 11.04.2012: №37/22/31263808,
№38/22/31095815 «Про неможливість проведення
зустрічної перевірки ТОВ БВП
«Строитель Плюс» з питань
правомірності проведених
господарських відносин з
контрагентами - покупцями та
постачальниками з метою встановлення
факту реальності проведених
взаємовідносин, повноти їх
відображення в податковому обліку з
урахуванням їх виду, обсягу, якості та
розрахунків при здійсненні фінансово -
господарської діяльності за період з
01.01.2009 по 31.03.2012. Таким чином, в акті
перевірки на підставі наведених даних
робиться висновок, що позивач здійснив
видимість придбання робіт (послуг) від
ТОВ БВП«Строитель Плюс» та фірми
«Капітель Плюс» за період з 01.07.2009 по
28.02.2011, які в дійсності не
реалізувалися, а лише полягли в
документальному оформленні з метою
ухилення від сплати податків та
обов'язкових платежів та за рахунок ТОВ
БВП «Строитель Плюс» та фірми
«Капітель Плюс», через що, як вважає
відповідач, було порушено статтю 228
Цивільного кодексу України щодо
укладення правочину, який суперечить
моральним засадам суспільства, а також
порушує публічний порядок, спрямований
на заволодіння майном держави,
дохідної частини бюджету, а отже, є
нікчемним.

Із такими висновками відповідача не
погоджується колегія суддів з огляду
на наступне.

Підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
встановлено, що грошове зобов'язання
платника податків- сума коштів, яку
платник податків повинен сплатити до
відповідного бюджету як податкове
зобов'язання та/або штрафну (фінансову)
санкцію, а також санкції за порушення
законодавства у сфері
зовнішньоекономічної діяльності.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Відповідно до пункту 201.8 статті 201
Податкового кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Пунктом 201.6 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Органи державної
податкової служби за даними реєстрів
виданих та отриманих податкових
накладних, наданих в електронному
вигляді, повідомляють платника податку
про наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.
Податкова накладна згідно пункту 201.7
Податкового кодексу України
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Відповідно до статті 138 Кодексу
адміністративного судочинства України
предметом доказування є обставини,
якими обґрунтовуються позовні вимоги
чи заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи та які
належить встановити при ухваленні
судового рішення у справі.

Судом першої інстанції безперечно
встановлено, що між позивачем та фірмою
«Капітель Плюс» були укладені наступні
договори підряду: від 05.01.2011 №32, від
01.09.2010 №978, від 01.07.2010 №619, від 01.04.2010 №325
та №618, від 01.03.2010 №213, від 05.01.2010 №23, за
умовами яких фірма «Капітель Плюс»
(підрядник) зобов'язаний виконати
певний об'єм робіт.

Заявником апеляційної скарги не
враховано, що на виконання вказаних
договорів фірмою «Капітель Плюс»
виписано відповідні податкові
накладні, складено акти прийомки
виконаних підрядних робіт, за
здійснені ремонтні роботи позивачем
проведено оплату на рахунки фірми
«Капітель Плюс», що підтверджується
відповідними платіжними дорученнями.

Як свідчать матеріали справи, між
позивачем (замовник) та ТОВ БВП
«Строитель Плюс» (постачальник)
укладено договір надання
автотранспорту та механізмів №302 від
05.01.2010, за яким позивач зобов'язаний
прийняти та оплатити роботу наданого
автотранспорту та механізмів, а ТОВ БВП
«Строитель Плюс» зобов'язаний надати
автотранспорт та механізми.

Поза увагою заявника апеляційної
скарги залишився той факт, що на
виконання вказаного договору ТОВ БВП
«Строитель Плюс» виписано податкові
накладні, складено акти здачі -
прийомки робіт, позивачем здійснено
оплату на розрахункові рахунки, що
підтверджується відповідними
платіжними дорученнями.

Відповідно до частин першої та
четвертої статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Поза увагою заявника апеляційної
скарги залишився той факт, що документи
створені у ході виконання укладених
між позивачем та контрагентами
договорів, які вказані вище, в силу норм
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
є первинними документами, що фіксують
факти здійснення господарських
операцій, та є підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій.

Судом першої інстанції безспірно
встановлено наявність у позивача
належним чином оформлених податкових
накладних, які є єдиними документами,
на підставі яких платник податку може
включати до податкового кредиту
відповідні суми.

Заявником апеляційної скарги не
враховано, що документи, що долучені до
матеріалів справи, мають реквізити,
необхідні для підтвердження
здійснення господарської операції по
оприбуткуванню, та ведення
бухгалтерського обліку і є первинними
документами.

Поза увагою заявника апеляційної
скарги залишився той факт, що
Податковий кодекс України не ставить
право платника податку на додану
вартість на податковий кредит в
залежність від виконання його
постачальниками вимог податкового
законодавства щодо відображення своїх
податкових зобов'язань у своїй
податковій звітності, а також від
наявності в них будь-яких виробничих
або трудових ресурсів. Право на
податковий кредит обумовлено тільки
двома законодавчими вимогами: зв'язок
придбання товарів з господарською
діяльністю платника та наявність
належно оформлених податкових
накладних (ВМД або чеків).

Слід зазначити, що позивач і його
контрагенти мали цивільну
правоздатність, державну реєстрацію та
не були позбавлені права укладати
будь-які угоди відповідно до чинного
законодавства України.

Статут позивача не містить будь-яких
обмежень чи заборони керівництву
підприємства на укладання зазначених
угод. Статтею 67 Господарського кодексу
України передбачено, що підприємства
вільні у виборі предмета договору,
визначені зобов'язань, інших умов
господарських взаємовідносин, що не
суперечать законодавству України.

Отже, первинні документи, є належним
доказом реальності господарських
операції між позивачем та названими
контрагентами та є достатніми, в силу
закону, для виникнення права на
формування матеріальних витрат та
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Помилковими визнаються твердження в
апеляційній скарзі щодо порушень
позивачем податкового законодавства,
оскільки не можуть ґрунтуватися на
викладених даних досудового слідства
по кримінальній справі №69-0146,
порушеній відносно посадових осіб
постачальників контрагентів позивача
за фактами фіктивного підприємництва,
умисного ухилення від сплати податків,
тому що ці факти не містять конкретних
даних про здійснені операцій та не
містять доказів наявності причинного
зв'язку між взаємовідносинами
контрагентів позивача з такими
юридичними особами та відносинами
позивача з контрагентами по вказаних
вище договорах.

Більш того, неможливість проведення
зустрічних звірок контрагентів
позивача не є підставою для висновків
про невиконання господарських
операцій.

Висновки акту відповідача, його
мотивувальна частина щодо
необґрунтованого включення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість від вартості товарів,
робіт і послуг з вказаних контрагентів,
заснована на факті порушення
кримінальної справи стосовно
посадових осіб юридичних осіб, які є
постачальниками контрагентів
позивача, а також на підставі
інформації, отриманої ревізорами з
актів про неможливість проведення
зустрічної перевірки вищезгаданих
контрагентів з питань правомірності
господарських відносин з
контрагентами-покупцями і
постачальниками з метою встановлення
факту реальності здійснених взаємин. В
акті перевірки відсутність фактичного
постачання ТМЦ контрагентами позивача,
а також не виконання робіт підрядними
організаціями по конкретних об'єктах
документально не доведено. Акт
перевірки не містить оцінки кожної
конкретної операції проведеної
контрагентами з позивачем, із
з'ясуванням та з підтвердженням
відповідними доказами, питання
фактичної відсутності постачання
позивачу товарів, робіт (послуг).

Поза увагою заявника апеляційної
скарги залишився той факт, що з метою
встановлення фактичного здійснення
господарських операції, наявності
підстав для формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість відповідачем, згідно акту
перевірки, не були з'ясовані таки
обставини, як рух активів у процесі
здійснення господарської операції,
постановка на облік, використання
робіт в господарський діяльності
позивача, тобто, такі фактичні дані, які
підтверджують господарські операції.

Слід також вказати, що відповідно до
норм діючого законодавства не є
обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом і не мають причинного
зв'язку.

Судова колегія звертає увагу на те, що
на час розгляду справи суду не наданий
вирок суду по вказаних кримінальних
справах, отже, обставини встановлені у
ході досудового слідства судом не
можуть бути прийняті в якості доказів,
оскільки згідно до приписів частини
четвертої статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, вирок суду в кримінальній
справі або постанова суду у справі
про адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові
наслідки дій чи бездіяльності особи,
щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, лише в питаннях, чи мало
місце діяння та чи вчинене воно цією
особою.

Судом першої інстанції безспірно
встановлено, що відповідачем не надано
доказів підтверджуючих те, що вказані
підприємства на момент укладення угод
були виключені з ЄДРПОУ, у зв'язку з чим
були не наділені цивільною
дієздатністю та правоздатністю. Більш
того акт перевірки не містить посилань
на таки факти та не доводить умислу
позивача на порушення публічного
порядку, не містить посилання і на те, в
чому таке порушення полягає. Будь-яких
доказів недобросовісності позивача, як
платника податку на додану вартість,
податковим органом не подано.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про відсутність
здійснення реального виконання
господарських операцій, оскільки зміст
правочинів з контрагентами позивача
не суперечить законодавству, моральним
засадам суспільства, договори укладені
за вільним волевиявленням його
учасників, у формі, встановленій
законом, та спрямовані на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, первинні та
бухгалтерські документи за
вищевказаними господарськими
операціями свідчать про реальне
виконання вказаного правочинів.

Слід зазначити, що висновком
проведеної по справі
судово-економічної експертизи №10 від
29.08.2013 встановлено, що первинними
бухгалтерськими та податковими
документами позивача не підтверджені
висновки відповідача за актом
перевірки №6967/22-1/34212117 від 05.10.2012 щодо
заниження податку на прибуток на
загальну суму 745033,00 грн. та щодо
заниження податку на додану вартість
на загальну суму 596026,00 грн., до того ж,
використання в господарській
діяльності придбаних у ТОВ БВП
«Строитель Плюс» та фірми «Капітель
Плюс» послуг, робіт та товарно -
матеріальних цінностей
підтверджується первинними
бухгалтерськими та податковими
документами позивача.

Судова колегія, дослідивши висновок
експерту, оцінив його в порядку
статті 86 Кодексу адміністративного
судочинства України, не знайшла
підстав не довіряти висновкам
експерта.

Відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Пленум Верховного суду України в
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені статтею 228
Цивільного кодексу України, є:
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочини, які
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, зокрема є:
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу- землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним,
тощо.

Слід зазначити, що згідно листа
Державного комітету України з питань
регуляторної політики та
підприємництва від 16.09.2011 № 7319,
головною підставою вважати правочин
нікчемним є його недійсність
встановлена законом, а не актами
податкової перевірки. Вказані в актах
недоліки, допущені суб'єктами
господарювання при укладенні та
виконанні договорів, не є підставою для
визнання правочинів нікчемними
оскільки законодавство не встановлює
таких підстав нікчемності правочинів.

Аналогічна позиція викладена у
постановах Верховного суду України від
31.01.2011 у справі № 21-47а 10, від 09.09.2008 у
справі № 08/158, від 01.06.2010 у справі №
21-573воЮ, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
20.10.2011 у справі № К-39661/09, від 13.10.2011 у
справі № К-32409/09, від 15.12.2011 у справі №
К/9991/59716/11, від 08.12.2011 у справі №
К/9991/50633/11, у постанові Вищого
адміністративного суду України від
23.09.2008 у справі № К-19900/07.

До того ж, як зазначено в оглядовому
листі Вищого адміністративного суду
України "Про деякі питання практики
вирішення справ за участю органів
державної податкової служби" (за
матеріалами справ, розглянутих Вищим
адміністративним судом України у
касаційному порядку) від 06.07.2009 №
982/13/13-09, правильність формування
платником податків валових витрат та
податкового кредиту вимагає наявності
зв'язку витрат платника податків на
придбання послуг з його господарською
діяльністю, що полягає у намірі
платника податку отримати користь від
придбаних послуг/товарів, що повністю
узгоджується з встановленими судом
першої інстанції обставинами справи.

Судом першої інстанції безспірно
встановлено, що акт перевірки не
містить посилань на такі факти та не
доводить умислу позивача на порушення
публічного порядку, не містить
посилання і на те, в чому таке порушення
полягає. Доказів, які б доводили
нерозумність або необачність правової
поведінки позивача у спірних
правовідносинах при укладанні і
виконанні договорів із контрагентом
суду не надано. Будь-яких доказів
недобросовісності позивача як
платника податку на додану вартість
податковим органом не подано. У
матеріалах справи відсутні докази
обізнаності позивача щодо
протиправного характеру діяльності
окремих посередників у ланцюгах
постачання, прямої чи опосередкованої
причетності до такої протиправної
діяльності з метою отримання
податкової вигоди. Відповідачем не
надано жодних доказів, які б свідчили
про визнання судом недійсним
(нікчемним) правочинів, вчинених між
позивачем та його конртагентами.

В порушенні вимог Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженому наказом Державної
податкової служби України від 22.12.2010
№984, акт перевірки не містить оцінки
конкретних господарських операцій
вчинених між позивачем та
контрагентами з посиланням на первинні
або інші документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів, що вказує на необґрунтованість
зроблених висновків, а також вказують
на формальний підхід відповідача до
проведення перевірки.

Оцінюючи дії Державної податкової
інспекції у місті Сімферополі
Головного управління Міндоходів щодо
прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень від 03.12.2012: №
та №, суд повинен керуватися
вимогами частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України та перевіряти, чи прийняті
(вчинені) вони: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Стаття 19 Конституції України
зобов'язує орган влади діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Отже, "на підставі"означає, що
суб'єкт владних повноважень повинний
бути утворений у порядку, визначеному
Конституцією та законами України та
зобов'язаний діяти на виконання закону,
за умов та обставин, визначених ним.

Отже, "у межах
повноважень"означає, що суб'єкт владних
повноважень повинен вчиняти дії, не
виходячи за межі прав та обов'язків,
встановлених законами.

Отже, "у спосіб"означає, що суб'єкт
владних повноважень зобов'язаний
дотримуватися встановленої законом
процедури вчинення дії, і повинен
обирати лише встановлені законом
способи правомірної поведінки при
реалізації своїх владних повноважень.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про задоволення позовних вимог,
оскільки відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, при прийнятті податкових
повідомлень-рішень від 03.12.2012: №
та №, діяв не в порядку статті 19
Конституції України, тобто, не на
підставі діючого законодавства
України.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які спростували б висновки суду першої
інстанції.

Суд першої інстанції повно та
правильно з'ясував характер спірних
правовідносин, правильно застосував
зазначені норми матеріального права,
що підлягають застосуванню, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими при розгляді
справи.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права
висновків суду першої інстанції не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
невірному трактуванні відповідачем
наведених правових норм.

Суд першої інстанції вірно встановив
фактичні обставини справи, ретельно
дослідив наявні докази, дав їм належну
оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення відповідно до
вимог матеріального та процесуального
права, рішення не може бути змінено чи
скасовано з підстав, що викладені в
апеляційній скарзі, а тому постанова
Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим від 22.10.2013
підлягає залишенню без змін,
апеляційна скарга Державної
податкової інспекції у місті
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіки
Крим задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 195, 197, пунктом 1
частини першої статті 198, статтею 200,
пунктом 1 частини першої статті 205,
статтями 206, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у місті
Сімферополі Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіки
Крим залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
22.10.2013 у справі № 801/3267/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
Г.М. Іщенко

Судді підпис
М.А.Санакоєва

підпис А.С. Цикуренко

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
Г.М. Іщенко