Справа № 813/7766/13-а
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/7766/13-а
Львівський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів:
Головуючого-судді
судді
Дем'яновського Г.С.,
судді
за участю секретаря судового засідання
представника позивача Довганя А.О.,
представника третьої особи Пітецької
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Львівського комунального
підприємства «Княже місто» до
Державної інспекції України з контролю
за цінами, за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - виконавчого
комітету Львівської міської ради,
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради про скасування
рішення №241 від 23.07.2010 року про
застосування економічних санкцій за
порушення державної дисципліни цін, -

В С Т А Н О В И В :

Львівське комунальне підприємство
«Княже місто» (надалі - ЛКП «Княже
місто») звернулося до суду з позовною
заявою №765 від 05.10.2010 року до Державної
інспекції з контролю за цінами у
Львівській області, у якій просить
скасувати рішення №241 від 23.07.2010 року
щодо застосування економічних санкцій
за порушення державної дисципліни цін.

Згідно ухвали Львівського окружного
адміністративного суду (суддя Гулкевич
І.З.) від 05.10.2010 року, в адміністративній
справі №2а-8861/10/1370 відкрито
провадження.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду (суддя Гулкевич
І.З.) від 14.04.2011 року в задоволенні
адміністративного позову було
відмовлено повністю, з мотивів
правомірності прийняття спірного
рішення.

Не погодившись із вказаною постановою,
позивач та третя особа - Галицька
районна адміністрація м.Львова - її
оскаржили.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 21.11.2011 року
апеляційні скарги ЛКП «Княже місто» та
Галицької районної адміністрації
м.Львова було залишено без задоволення,
а постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 14.04.2011 року -
без змін.

Не погодившись з рішеннями Львівського
окружного адміністративного суду та
Львівського апеляційного
адміністративного суду позивач
оскаржив їх, подавши касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 26.09.2013 року у справі
К/9991/94430/11 касаційну скаргу позивача
було задоволено частково, скасовано
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 14.04.2011 року
та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 21.11.2011 року,
а справу направлено на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Після надходження справи до
Львівського окружного
адміністративного суду, їй було
присвоєно №813/7766/13-а. Відповідно до
вимог статті 15-1 Кодексу
адміністративного судочинства України
та за результатами здійсненого
автоматизованого розподілу справ між
суддями, адміністративну справу
№813/7766/13-а передано на розгляд судді
Львівського окружного
адміністративного суду Сасевичу О.М.

Ухвалою судді Сасевича О.М. від 16.10.2013
року адміністративна справа №813/7766/13-а
була прийнята до провадження та
призначена до судового розгляду.

За клопотанням позивача від 01.11.2013 року,
судом було здійснено заміну первісного
відповідача Державної інспекції з
контролю за цінами у Львівській
області на належного відповідача -
Державну інспекцію України з контролю
за цінами. У зв'язку зі заміною
первісного відповідача на належного,
який є центральним органом виконавчої
влади, у відповідності до ч.1 ст.24
Кодексу адміністративного судочинства
України, справу було призначено до
розгляду колегією у складі трьох
суддів.

Окрім цього, у судовому засіданні 19.02.2014
року судом було проведено заміну
належної третьої особи у справі, а саме:
Галицької районної адміністрації
м.Львова на Галицьку районну
адміністрацію Львівської міської ради.

На момент вирішення справи №813/7766/13-а
позивачем заявлено позовну вимогу щодо
скасування рішення Державної
інспекції з контролю за цінами у
Львівській області №241 від 23.07.2010 року
про застосування економічних санкцій
за порушення державної дисципліни цін,
яким з ЛКП «Княже місто» вилучено в
дохід бюджету 178 488,21 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що 31.07.2009 року виконавчим
комітетом Львівської міської ради було
прийнято рішення №581 «Про порядок
видачі дозволів щодо виконання
ремонтних робіт на території м.Львова
та здійснення контролю за відновленням
благоустрою». Пунктом 3 даного рішення
позивачеві (ЛКП «Княже місто») було
делеговано повноваження щодо
опрацювання документації з виконання
ремонтних робіт на території м.Львова,
здійснення контролю за дотриманням
порядку проведення робіт, термінами,
якістю їх виконання та відновлення
благоустрою на території Галицького
району міста. Пунктом 5 даного рішення
було затверджено тариф у розмірі 350 грн.
за послугу для підприємств щодо
опрацювання документації з виконання
ремонтних робіт на території м.Львова,
здійснення контролю за дотриманням
порядку проведення робіт, термінами,
якістю їх виконання та відновлення
благоустрою.

Розпорядженням Галицької районної
адміністрації м.Львова №542 від 17.08.2009
року, керуючись у т.ч. і загаданим вище
рішенням виконкому №581, позивачу (ЛКП
«Княже місто») з 19.08.2009 року було
делеговано повноваження щодо
опрацювання документації з виконання
ремонтних робіт на території
Галицького району, здійснення контролю
за дотриманням порядку проведення
робіт, термінами і якістю їх виконання
та відновлення благоустрою.

Для виконання делегованих повноважень
у ЛКП «Княже місто» за наказом його
директора від 18.08.2009 року було створено
відділ благоустрою, який безпосередньо
здійснював роботу по опрацюванню
документації та контролю за виконанням
робіт. У зв'язку із чим позивач вважає,
що ним правомірно надавалися послуги,
які були визначені рішенням
виконавчого комітету Львівської
міської ради та розпорядженням
Галицької районної адміністрації,
оскільки такі розпорядчі документи
набрали чинності та не були скасовані.
При цьому, позивач акцентує увагу на
тому, що ним не здійснювалася
діяльність з платної видачі документів
дозвільного характеру чи погодження на
платній основі документації, а
провадилась робота з опрацювання
документації з виконання робіт, що не
суперечить чинному законодавству та
відповідає згаданим локальним
нормативно-правовим актам.

Зважаючи на вищенаведене, позивач
вважає оскаржуване рішення
необґрунтованим та таким, що підлягає
скасуванню.

Відповідач явку уповноваженого
представника у судове засідання не
забезпечив, однак, надіслав на адресу
суду клопотання про проведення
розгляду справи без участі
представника та за наявними у справі
доказами. Водночас, жодних заперечень
проти позову чи заяви про визнання
позовних вимог до суду Державною
інспекцією України з контролю за
цінами надано не було.

У даному випадку, суд зауважує, що у
матеріалах справи наявні письмові
заперечення проти позову Державної
інспекції з контролю за цінами у
Львівській області, обґрунтування яких
полягало у наступному.

Так, відповідач (станом на день
розгляду справи - первинний відповідач)
зазначав, що рішення виконавчого
комітету Львівської міської ради №581
«Про порядок видачі дозволів щодо
виконання ремонтних робіт на території
м. Львова та здійснення контролю за
відновленням благоустрою» не було
оприлюднене у встановлений ст.12 Закону
України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності» строк, а
тому, враховуючи приписи ст.57
Конституції України, ст.59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», таке рішення є нечинним.

Також, відповідач посилався на ст.4
Закону України «Про дозвільну систему
у сфері господарської діяльності», яка
передбачає, що виключно законами, які
регулюють відносини, пов'язані з
одержанням документів дозвільного
характеру, встановлюються:
необхідність одержання документів
дозвільного характеру; дозвільний
орган, уповноважений видавати документ
дозвільного характеру; платність або
безоплатність видачі документа
дозвільного характеру.

Загалом, посилаючись на ст.ст.5, 7, 10
Закону України «Про дозвільну систему
у сфері господарської діяльності»,
відповідач описує порядок отримання
документів дозвільного характеру та
підкреслює, що видача документа
дозвільного характеру включає в себе
не лише надання самого документа, а й
учинення дій з опрацювання поданих
суб'єктом господарювання матеріалів,
прийняття відповідного висновку за
результатами такого опрацювання, які
вчиняються лише посадовими особами
дозвільних органів. При цьому,
інституту делегування повноважень
дозвільних органів в частині передачі
функцій з опрацювання документації та
прийняття висновків іншим особам
законом не передбачено.

Також відповідач, керуючись ст.ст.28, 30,
31, 44 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» зазначав, що
цими статтями не надано органам
місцевого самоврядування повноваження
з видачі дозволів на виконання робіт
при будівництві, ремонті споруд,
підземних інженерних мереж, шляхових
покрить і зовнішнього благоустрою, а
відповідно, й права делегувати такі
повноваження.

Окрім цього, відповідач акцентував
увагу на тому, що ст.28-1 Закону України
«Про планування і забудову територій»
визначено поняття дозвіл на виконання
підготовчих робіт, який є документом,
що засвідчує право замовника та
підрядника на виконання робіт до
будівництва об'єкта: підготовка
земельної ділянки, влаштування
огородження будівельного майданчика
та знесення будівель і споруд,
порушення елементів благоустрою в
межах відведеної земельної ділянки під
забудову, спорудження тимчасових
виробничих та побутових споруд,
необхідних для організації і
обслуговування будівництва,
підведення тимчасових інженерних
мереж, улаштування під'їзних шляхів,
складування будівельних матеріалів.

У відповідності до зазначеного Закону,
такий дозвіл на виконання підготовчих
робіт надається Державною
архітектурно-будівельною інспекцією
України та її територіальними
органами, та видається на безоплатній
основі.

При цьому, відповідач вважав, що за
своїм змістом дозвіл, для отримання
якого послуги надавалися позивачем, є
тотожним дозволу на виконання
підготовчих робіт, а послуги, надавані
позивачем, фактично є складовою
частиною процесу надання дозволу на
виконання підготовчих робіт.

У зв'язку з чим, відповідач був
переконаний, що ЛКП «Княже місто»
надавало платні послуги з опрацювання
документації, з виконання ремонтних
робіт, здійснення контролю за
дотриманням порядку проведення робіт,
термінами і якістю їх виконання та
відновлення благоустрою, що є частиною
процесу надання дозволу на виконання
підготовчих робіт, який надається
безоплатно. А тому, на думку
відповідача, отримані таким чином
кошти є необґрунтованою виручкою
позивача.

Враховуючи вказане, відповідач -
Державна інспекція з контролю за
цінами у Львівській області
стверджувала про порушення позивачем
державної дисципліни цін та
правомірність застосування
передбаченої законом
відповідальності, а відповідно, і про
правомірність спірного рішення.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача - Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради позов підтримала, просила
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Виконавчий комітет Львівської міської
ради - третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача явку уповноваженого
представника у судове засідання не
забезпечив, хоча належним чином і у
встановленому законом порядку був
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

Заслухавши пояснення представника
позивача та представника третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні позивача -
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради, розглянувши і
дослідивши подані документи та
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позов підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 05.07.2010 року по
19.07.2010 року Державною інспекцією з
контролю за цінами у Львівській
області було проведено перевірку ЛКП
«Княже місто» за період липень 2009 року -
червень 2010 року.

За результатами проведеної перевірки,
відповідачем було складено акт №000364
від 19.07.2010 року, у якому зафіксовано
наступні порушення, допущені позивачем
у своїй діяльності:

1)завищено тариф за утримання будинків
і прибудинкових територій в частині
витрат на вивезення та розміщення
твердих побутових відходів, внаслідок
чого було зайво нараховано мешканцям
388,84 грн. (346,07 грн. враховуючи фактичну
проплату);

2)неправомірно застосовано тарифи за
оформлення документів дозвільного
характеру, як такі, що не передбачені
чинним законодавством, внаслідок чого
позивач отримав необґрунтовану
виручку за період 31.08.2009 року - 01.07.2010
року в сумі 59 150 грн.

На підставі вказаного акту
відповідачем було прийнято рішення №241
від 23.07.2010 року про застосування
економічних санкцій за порушення
державної дисципліни цін, яким
вирішено вилучити у ЛКП «Княже місто» в
дохід бюджету 178 488,21 грн.

Не погоджуючись із рішенням та
вважаючи свої права порушеними діями
та рішеннями суб'єкта владних
повноважень позивачем було заявлено
означений позов.

Як випливає із матеріалів справи,
спірне рішення про застосування
економічних санкцій №241 було прийняте
відповідачем оскільки, на його думку,
встановлення вартості (ціни) таких
послуг, які надавалися позивачем (та
стягнення будь-яких коштів узагалі),
порушує порядок застосування цін і
тарифів в Україні. Так, за твердженням
відповідача, такі послуги є складовою
частиною процесу видачі дозволу на
виконання підготовчих робіт, видача
якого, у відповідності до закону, є
безкоштовною.

Однак, суд вважає такі доводи
відповідача хибними. Проаналізувавши
матеріали справи та норми чинного
законодавства України, суд приходить
до висновку, що дозвіл, у процесі якого
позивачем надавалися послуги з
опрацювання документації, здійснення
контролю за дотриманням порядку
проведення робіт, термінами і якістю їх
виконання та відновлення благоустрою,
не є дозволом на виконання підготовчих
робіт, у розумінні чинного на той час
містобудівного законодавства.

Як встановлено судом, рішенням
виконавчого комітету Львівської
міської ради №581 від 31.07.2009 року «Про
порядок видачі дозволів щодо виконання
ремонтних робіт на території м.Львова
та здійснення контролю за відновленням
благоустрою» було, зокрема, делеговано
ЛКП «Княже місто» повноваження щодо
опрацювання документації з виконання
ремонтних робіт на території м.Львова,
здійснення контролю за дотриманням
порядку проведення робіт, термінами,
якістю їх виконання та відновлення
благоустрою на території Галицького
району міста (п.3 рішення). Також
рішенням затверджено тариф за послугу
для підприємств щодо опрацювання
документації з виконання ремонтних
робіт на території м.Львова, здійснення
контролю за дотриманням порядку
проведення робіт, термінами, якістю їх
виконання та відновлення благоустрою у
розмірі 350 грн. (п.5 рішення).
Розпорядженням Галицької районної
адміністрації м.Львова №542 від 17.08.2009
року у свою чергу було делеговано ЛКП
«Княже місто» з 19.08.2009 року
повноваження щодо опрацювання
документації з виконання ремонтних
робіт на території Галицького району,
здійснення контролю за дотриманням
порядку проведення робіт, термінами і
якістю їх виконання та відновлення
благоустрою (п.2). Окрім цього, для
виконання делегованих повноважень у
ЛКП «Княже місто» за наказом його
директора від 18.08.2009 року було створено
відділ благоустрою, який безпосередньо
здійснював роботу по опрацюванню
документації та контролю за виконанням
робіт.

Згідно з ч.4 ст.28-1 Закону України «Про
планування і забудову територій»,
дозвіл на виконання підготовчих робіт
надається Державною
архітектурно-будівельною інспекцією
України та її територіальними
органами. У той же час, ані до
компетенції органів місцевого
самоврядування, ані їх виконавчих
органів, більше того, ні комунальних
підприємств законом не віднесено право
надання дозволів на виконання
підготовчих робіт. При цьому, суд
акцентує увагу на тому, що надання
Державною архітектурно-будівельною
інспекцією України дозволів на
виконання підготовчих робіт, у
відповідності до ч.9 ст.28-1 Закону
України «Про планування і забудову
територій», здійснюється на
безоплатній основі. Питання ж
платності чи безоплатності дозволів,
які видаються органами місцевого
самоврядування, законом не
врегульовано та не встановлено. Так
само органами, повноважними регулювати
державні ціни та тарифи, не встановлено
цін на послуги з опрацювання
документації, здійснення контролю за
дотриманням порядку проведення робіт,
термінами і якістю їх виконання та
відновлення благоустрою.

З огляду на це, суд підкреслює, що орган
місцевого самоврядування чи його
підприємства не вправі надавати
дозволи на виконання підготовчих
робіт, що, водночас, не позбавляє його
права надавати інші послуги, які не
пов'язані з наданням такого дозволу як
процесом здійснення дозвільної
діяльності. Отже, безпідставним є
ототожнення дозволу, який видається
органами місцевого самоврядування, з
дозволом на виконання підготовчих
робіт, який видається інспекціями
державного архітектурно-будівельного
контролю, а відповідні твердження
відповідача є необґрунтованими.
Відповідно, до діяльності органів
місцевого самоврядування, його
виконавчих органів чи підприємств не
можуть застосовуватися обмеження,
встановлені чинним законодавством до
процесу надання дозволів відповідними
дозвільними органами.

При цьому, проаналізувавши норми
законодавства, суд також приходить до
висновку, що на законодавчому рівні не
встановлено безоплатності послуг з
опрацювання документації, здійснення
контролю за дотриманням порядку
проведення робіт, термінами і якістю їх
виконання та відновлення благоустрою,
які надавалися позивачем, а також,
законодавчо не встановлено будь-яких
обмежень щодо вартості таких послуг.

Суд відзначає, що, у відповідності до
ст.6 Закону України «Про ціни і
ціноутворення» (тут і надалі, в
редакції чинній на момент надання
спірних послуг), в народному
господарстві застосовуються вільні
ціни і тарифи, державні фіксовані та
регульовані ціни і тарифи.

Згідно з приписами ст.7 Закону України
«Про ціни і ціноутворення», вільні ціни
і тарифи встановлюються на всі види
продукції, товарів і послуг, за
винятком тих, по яких здійснюється
державне регулювання цін і тарифів.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про
ціни і ціноутворення» визначено, що
державне регулювання цін і тарифів
здійснюється шляхом встановлення:
1)державних фіксованих цін (тарифів);
2)граничних рівнів цін (тарифів) або
граничних відхилень від державних
фіксованих цін і тарифів.

У відповідності до статті 9 Закону
України «Про ціни і ціноутворення»,
державні фіксовані та регульовані ціни
і тарифи встановлюються на ресурси, які
справляють визначальний вплив на
загальний рівень і динаміку цін, на
товари і послуги, що мають вирішальне
соціальне значення, а також на
продукцію, товари і послуги,
виробництво яких зосереджено на
підприємствах, що займають монопольне
(домінуюче) становище на ринку.
Державні фіксовані та регульовані ціни
і тарифи встановлюються державними
органами України.

Суд бере до увагу те, що пп.2 п.«а» ч.1 ст.28
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що до відання виконавчих органів
міських рад належить встановлення
тарифів щодо оплати послуг, які
надаються підприємствами та
організаціями комунальної власності
відповідної територіальної громади. У
зв'язку з чим, суд вважає правомірним
встановлення ціни послуг (які
надаються комунальним підприємством) з
опрацювання документації з виконання
ремонтних робіт, здійснення контролю
за дотриманням порядку проведення
робіт, термінами, якістю їх виконання
та відновлення благоустрою за рішенням
виконавчого комітету Львівської
міської ради та таким, що відповідає
компетенції виконавчих органів
міських рад і, відповідно, не свідчить
про порушення державної дисципліни
цін.

Статтею 14 Закону України «Про ціни і
ціноутворення» встановлено
відповідальність за порушення
державної дисципліни цін. Так, згідно з
ч.1 цієї статті, вся необґрунтовано
одержана підприємством, організацією
сума виручки в результаті порушення
державної дисципліни цін та діючого
порядку визначення вартості
будівництва, що здійснюється із
залученням коштів Державного бюджету
України, бюджету Автономної Республіки
Крим, місцевих бюджетів, а також коштів
державних підприємств, установ та
організацій підлягає вилученню в доход
відповідного бюджету залежно від
підпорядкованості підприємства,
організації. Крім того, в позабюджетні
фонди місцевих Рад стягується штраф у
двократному розмірі необґрунтовано
одержаної суми виручки. Вказані суми
списуються з рахунків підприємств і
організацій в банківських установах за
рішенням суду.

Пунктом 1.4. Інструкції про порядок
застосування економічних та
фінансових (штрафних) санкцій органами
державного контролю за цінами,
затвердженої наказом Міністерства
економіки та з питань європейської
інтеграції України, Міністерства
фінансів України №298/519 від 03.12.2001р.,
визначено підставу для застосування
економічних санкцій за порушення
державної дисципліни цін, якою є
одержання суб'єктами господарювання
необґрунтованої виручки в результаті
порушення ними чинного в періоді, що
перевіряється, порядку встановлення та
застосування цін і тарифів, які
регулюються уповноваженими органами
відповідно до вимог законодавства.

Згідно цього пункту, порушеннями
порядку встановлення і застосування
цін, за які накладаються економічні
санкції, є, зокрема:

- нарахування непередбачених
законодавством націнок до цін і
тарифів, що регулюються;

- застосування вільних цін
(тарифів) на продукцію (послуги, роботи)
за умови запровадження для них режиму
державного регулювання;

- застосування цін (тарифів) на
продукцію (послуги, роботи) з
рентабельністю, рівень якої перевищує
встановлений відповідно до
законодавства граничний;

- застосування цін (тарифів) з
порушенням запровадженого порядку
обов'язкового декларування їх зміни;

- завищення або заниження розміру
передбачених законодавством податків
та обов'язкових зборів, що включаються
в структуру ціни, або їх невключення в
структуру ціни, що регулюється;

- включення в структуру
регульованих цін (тарифів) не
передбачених законодавством витрат
або витрат понад установлені розміри;

- включення у вартість продукції
та послуг, ціни (тарифи) на які
регулюються, фактично не виконаних або
виконаних не в повному обсязі послуг
(робіт);

- застосування торговельних і
постачальницько-збутових надбавок
(націнок) понад установлений граничний
розмір;

- застосування цін (тарифів)
суб'єктами господарювання за види
послуг (робіт), які не передбачені
визначеними нормативно-правовими
актами, що встановлюють для них
відповідні переліки платних послуг;

- застосування цін і тарифів з
порушенням інших запроваджених
методів регулювання.

Згідно п.1.5. цієї ж Інструкції,
підставою для застосування фінансових
(штрафних) санкцій є порушення
суб'єктами господарювання вимог
спеціальних норм законодавства з
питань ціноутворення, якими
запроваджено регулювання цін (тарифів),
зокрема, формування, установлення та
застосування цін (тарифів), нижчих від
установлених мінімальних.

У даному випадку підстав для
застосування економічних та
фінансових (штрафних) санкцій органами
державного контролю за цінами суд не
вбачає, оскільки, позивачем не було
допущено порушень державної
дисципліни цін у ході надання послуг з
опрацювання документації, здійснення
контролю за дотриманням порядку
проведення робіт, термінами і якістю їх
виконання та відновлення благоустрою.

Суд наголошує, що зазначені висновки
базується на тому, що ціни на послуги з
опрацювання документації, здійснення
контролю за дотриманням порядку
проведення робіт, термінами і якістю їх
виконання та відновлення благоустрою,
які надавалися позивачем, не
відносяться до державних фіксованих та
регульованих цін і тарифів, а питання
вартості таких послуг окремо чи в
складі дозволу (який не є тотожним
дозволу на виконання підготовчих
робіт) законодавчо не регламентоване.

Окрім того, суд критично оцінює доводи
відповідача (первинного) з приводу
того, що рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради №581 «Про
порядок видачі дозволів щодо виконання
ремонтних робіт на території м.Львова
та здійснення контролю за відновленням
благоустрою» не набрало чинності.

Так, ч.3 ст.57 Конституції України, на яку
посилався відповідач, передбачає, що
закони та інші нормативно-правові акти,
що визначають права і обов'язки
громадян, не доведені до відома
населення у порядку, встановленому
законом, є нечинними. Однак, рішенням
виконавчого комітету Львівської
міської ради №581 «Про порядок видачі
дозволів щодо виконання ремонтних
робіт на території м.Львова та
здійснення контролю за відновленням
благоустрою» права і обов'язки
громадян не визначаються, а тому дана
норма в цьому випадку застосована не
може бути. Окрім того, відповідач
посилається на приписи ст.59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», ч.5 якої передбачає, що
рішення ради нормативно-правового
характеру набирають чинності не раніше
їх офіційного оприлюднення. Однак, суд
звертає увагу, що зазначені норми
стосуються рішень ради, а не
виконавчого комітету ради. А у ст.12
Закону України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності», на яку
також посилається відповідач,
врегульовано лише питання офіційного
оприлюднення регуляторних актів, а не
питання набрання ними чинності.

При цьому, п.5.3. Регламенту виконавчого
комітету Львівської міської ради,
затвердженого рішенням виконавчого
комітету Львівської міської ради №1438
від 12.26.2006 року, визначено, що рішення
виконавчого комітету набирає чинності
з моменту його прийняття та підписання
міським головою, якщо виконавчий
комітет або чинне законодавство не
встановлюють іншого терміну введення
його у дію.

Отже, рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради №581 від 31.07.2009
року «Про порядок видачі дозволів щодо
виконання ремонтних робіт на території
м.Львова та здійснення контролю за
відновленням благоустрою» не може
вважатися нечинним з підстав його
неопублікування.

Отож, зважаючи на усе викладене вище,
беручи до уваги всі встановлені
обставини справи та доводи сторін, суд
приходить до висновку про відсутність
достатніх доказів отримання ЛКП «Княже
місто» необґрунтованої виручки за
період 31.08.2009 року - 01.07.2010 року в сумі 59
150 грн. у ході надання послуг з
опрацювання документації, здійснення
контролю за дотриманням порядку
проведення робіт, термінами і якістю їх
виконання та відновлення благоустрою.

У той же час, позивач звернувся до суду
з вимогою скасувати рішення №241 від
23.07.2010 року щодо застосування
економічних санкцій за порушення
державної дисципліни цін, однак, суд
відзначає, що зазначене рішення було
прийняте відповідачем також внаслідок
порушення державної дисципліни цін,
яке полягало в одержанні
необґрунтованої виручки в сумі 346,07 грн.
за вивезення та розміщення твердих
побутових відходів. При цьому, в
позовній заяві ЛКП «Княже місто» не
наводить жодних доказів на
обґрунтування своєї вимоги про
скасування рішення №241 в частині
одержання необґрунтованої виручки за
вивезення та розміщення твердих
побутових відходів. У зв'язку з чим суд
не вбачає підстав для скасування
рішення №241 від 23.07.2010 року щодо
застосування економічних санкцій за
порушення державної дисципліни цін у
частині одержання необґрунтованої
виручки за вивезення та розміщення
твердих побутових відходів та
знаходить підстави для скасування
рішення №241 лише частково.

Водночас, для визначення частини
рішення №241 від 23.07.2010 року щодо
застосування економічних санкцій за
порушення державної дисципліни цін,
яка підлягає скасуванню суд бере до
уваги наступне.

Так, у відповідності до ст.14 Закону
України «Про ціни і ціноутворення», уся
необґрунтовано одержана сума виручки в
результаті порушення державної
дисципліни цін підлягає вилученню в
доход відповідного бюджету, крім того,
в позабюджетні фонди місцевих рад
стягується штраф у двократному розмірі
необґрунтовано одержаної суми виручки.
Зазначеній нормі кореспондують і
положення Інструкції про порядок
застосування економічних та
фінансових (штрафних) санкцій органами
державного контролю за цінами,
затвердженої наказом Міністерства
економіки та з питань європейської
інтеграції України, Міністерства
фінансів України №298/519 від 03.12.2001р.

Згідно п.6 Положення про Державну
інспекцію з контролю за цінами,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №1819 від 13.12.2000 року,
начальники державних інспекцій з
контролю за цінами та їх заступники від
імені органів державного контролю за
цінами приймають рішення про вилучення
до відповідного бюджету сум всієї
необґрунтовано одержаної суб'єктом
господарювання виручки у результаті
порушення державної дисципліни цін та
штрафу у двократному її розмірі.

Отже, у разі виявлення порушення
державної дисципліни цін начальником
державної інспекції з контролю за
цінами або його заступниками, від імені
органів державного контролю за цінами,
може бути прийняте рішення про
вилучення в доход бюджету
необґрунтовано одержаної виручки, а
також може бути прийняте рішення про
стягнення штрафу у двократному розмірі
необґрунтовано одержаної суми виручки.

В силу п.3.4. Інструкції про порядок
застосування економічних та
фінансових (штрафних) санкцій органами
державного контролю за цінами,
затвердженої наказом Міністерства
економіки та з питань європейської
інтеграції України, Міністерства
фінансів України №298/519 від 03.12.2001р.,
таке рішення складається за формою
згідно з додатком 1 до Інструкції. У
відповідності до форми рішення за
додатком 1 до Інструкції, у ньому орган,
який приймає рішення, зазначає окремо
суму необґрунтованої виручки, яка
вилучається, та окремо суму штрафу,
який стягується.

Дослідивши оскаржуване рішення №241 від
23.07.2010 року щодо застосування
економічних санкцій за порушення
державної дисципліни цін суд
відзначає, що у ньому відображене лише
рішення органу державного контролю за
цінами про вилучення у ЛКП «Княже
місто» у дохід держбюджету 1784 488,21 грн.
Ураховуючи ж наведені вище приписи
законодавства, які регулюють
застосування відповідальності за
порушення державної дисципліни цін,
суд приходить до висновку, що таким
чином органом державного контролю за
цінами було прийняте виключно рішення
щодо стягнення з позивача суми
отриманої необґрунтованої виручки, не
прийнявши при цьому рішення про
накладення і стягнення штрафу. Однак,
як випливає із висновків акта
перевірки №000364 від 19.07.2010 року, сума
необґрунтованої виручки позивача
повинна становити 59 496,07 грн. (346,07 грн.
виручки за вивезення та розміщення
твердих побутових відходів і 59 150 грн.
виручки за оформлення документів
дозвільного характеру), а не 178 488,21 грн.
як зазначено у рішенні №241.

Проаналізувавши законодавство та
обставини справи, суд приходить до
висновку про необхідність задоволення
позову частково, а саме: за відсутності
підстав для скасування рішення №241 від
23.07.2010 року в частині вилучення у
позивача суми необґрунтованої виручки
за вивезення та розміщення твердих
побутових відходів, відмовити у
скасуванні спірного рішення №241 у
частині вилучення 346,07 грн. та, за
наявності достатніх підстав, скасувати
спірне рішення №241 у решті, тобто в
частині вилучення 178 142,14 грн. (178 488,21 грн.
- 346,07 грн.).

Питання про розподіл судових витрат не
вирішується, оскільки позивач був
звільненим від сплати державного мита
(судового збору) на підставі ухвали 16-ї
сесії 5-го скликання Львівської міської
ради від 28.01.2010 року «Про звільнення у
2010 році підприємств м.Львова від сплати
державного мита» і при поданні
позовної заяви також такого не
сплачував.

Керуючись ст.ст.7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158,
160-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Скасувати рішення Державної інспекції
з контролю за цінами у Львівській
області №241 від 23.07.2010 року про
застосування економічних санкцій за
порушення державної дисципліни цін в
частині стягнення з Львівського
комунального підприємства «Княже
місто» в дохід бюджету 178 142,14 грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч.3 ст.160
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя
Сасевич О.М.

Суддя
Дем'яновський Г.С.

Суддя
Кедик М.В.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 20 лютого 2014 року.