Справа № 801/9130/13-а
Суддя: Іщенко Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2014-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

Справа № 801/9130/13-а

17.02.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Іщенко Г.М.,

суддів Цикуренка А.С. ,

Санакоєвої М.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу №
801/9130/13-а за апеляційною скаргою
Державної податкової інспекції у місті
Алушті Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіці
Крим на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим (суддя Котарева Г.М. )
від 11.11.2013

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Енергоспецбуд" (вул.
Піонерська, буд.17, місто Алушта,
Автономна Республіка Крим, 98500)

до Державної податкової інспекції у
місті Алушті Головного управління
Міндоходів в Автономної Республіці
Крим (вул. Леніна, буд.22 А, місто Алушта,
Автономна Республіка Крим, 98500)

про про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 11.11.2013
адміністративний позов задоволено:
визнані протиправними та скасовані
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у місті
Алушта Автономної Республіки Крим
Державної податкової служби від 28.05.2013:
№, яким було донараховано
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем в
сумі 55923,00грн. та за штрафними санкціями
в сумі 27961,50грн., та №, яким було
донараховано податкове зобов'язання з
податку на прибуток приватних
підприємств за основним платежем в
сумі 58719,00грн. та за штрафними санкціями
14679,75грн.; стягнуто з Державного бюджету
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергоспецбуд» (98500,
АР Крим, місто Алушта, вул. Піонерська,
буд.17, і.н. 32499708) 1572,84грн. судового збору.

Не погодившись з даним рішенням суду,
Державна податкова інспекція у місті
Алушті Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіці
Крим звернулася з апеляційною скаргою,
в якій просить постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 11.11.2013 скасувати та
прийняте нове рішення, яким у
задоволені позовних вимог відмовити
повністю.

Правом на участь у судовому засіданні
сторони не скористались. Про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином та своєчасно.
Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України неприбуття у
судове засідання сторін, належним
чином повідомлених про дату, час та
місце апеляційного розгляду справи, є
підставою для розгляду справи в
порядку письмового провадження. Судова
колегія знаходить можливим
апеляційний розгляд справи у
відсутність сторін, визнаючи
достатніми для розгляду апеляційної
скарги наявні в матеріалах справи
письмові докази.

Розглянувши справу в порядку статей 195,
пункту 2 частини першої статті 197
Кодексу адміністративного судочинства
України, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Енергоспецбуд»
(далі-позивач) звернулось до суду з
адміністративним позовом (з
урахуванням збільшення позовних вимог)
до Державної податкової інспекції у
місті Алушта Автономної Республіки
Крим Державної податкової служби
(далі-відповідач) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
28.05.2013: №, яким було донараховано
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем в
сумі 55923,00грн. та за штрафними санкціями
в сумі 27961,50грн.; та №, яким було
донараховано податкове зобов'язання з
податку на прибуток приватних
підприємств за основним платежем в
сумі 58719,00грн. та за штрафними санкціями
14679,75грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції дійшов висновку про
помилковість висновків відповідача,
які покладено в основу спірних
податкових повідомлень-рішень про
нарахування позивачу податкових
зобов'язань, оскільки податковим
органом не надано будь-яких фактичних
даних на підтвердження обставин,
зазначених в акті перевірки, що
договори безпосередньо між позивачем
та його контрагентами мають ознаки
фіктивності. Господарські операції
відбувались реально, отримання та
оплата товарів та послуг підтверджено
всіма необхідними документами
бухгалтерського і податкового обліку,
а отже валові витрати та податковий
кредит за рахунок цих взаємовідносин
були сформовані правомірно.

Із такими висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки вони відповідають фактичним
обставинам справи та вимогам
матеріального права, що регулює спірні
правовідносини.

Відповідно до статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства України є захист прав,
свобод та інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних
суддів можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Кожному гарантується право на захист
його прав, свобод та інтересів
незалежним і неупередженим судом
(стаття 6 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Відповідно до частини першої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Отже, позивач має право звернутися до
адміністративного суду з позовом, якщо
він вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю відповідача (суб'єкта
владних повноважень) порушено його
права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин. При цьому,
обставину дійсного (фактичного)
порушення прав, свобод чи інтересів
позивача має довести належними та
допустимими доказами саме відповідач.

При апеляційному перегляді справи
встановлено, що відповідачем 28.05.2013
прийняті податкові
повідомлення-рішення: №, яким
було донараховано податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем в сумі
55923,00грн. та за штрафними санкціями в
сумі 27961,50грн.; та №, яким було
донараховано податкове зобов'язання з
податку на прибуток приватних
підприємств за основним платежем в
сумі 58719,00грн. та за штрафними санкціями
14679,75грн.

Передумовою прийняття спірних
повідомлень-рішень став акт від 20.05.13р.
№000010/01-02/22/32499708 позапланової виїзної
перевірки позивача з питань
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податку на
прибуток та податку на додану вартість
при здійсненні
фінансово-господарських операцій по
взаємовідносинам з ТОВ «Компанія
«Дельта Груп Інвест» за період з 01.01.2010
по 31.12.2012.

Перевіркою встановлені порушення
позивачем: статті 138, підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток на
58719,00грн.; статті 198, пункту 201.4 статті 201
Податкового кодексу України, що
виразилось у включенні до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, не підтверджених
відповідними податковими накладними,
що призвело до завищення податкового
кредиту на 55923,00грн.

З акту перевірки вбачається, що, як
свідчать матеріали перевірок
Переяслав-Хмельницької ОДПІ, у
контрагента позивача - ТОВ «Компанія
«Дельта Груп Інвест», відсутні основні
фонди, складські приміщення, штатна
численність персоналу, транспортні
засоби, а також воно відсутнє за
місцезнаходженням. Як наслідок,
відповідачем зроблено висновок про те,
що ТОВ «Компанія «Дельта Груп Інвест»
проводить діяльність, спрямовану на
отримання податкової вигоди шляхом
формування штучного податкового
кредиту з податку на додану вартість. У
зв'язку з зазначеним, відповідачем
правочини між позивачем так
контрагентами визнано нікчемними
відповідно до частин першої, п'ятої
статті 203, частини першої статті 216,
статті 228 Цивільного кодексу України,
як такі, що завідомо суперечать
інтересам держави та суспільства, а
також моральним засадам суспільства,
при цьому, як зазначає відповідач,
визнання таких правочинів судом не
вимагається.

Із такими висновками відповідача не
погоджується колегія суддів з огляду
на наступне.

Відповідно до 138 Кодексу
адміністративного судочинства України
предметом доказування є обставини,
якими обґрунтовуються позовні вимоги
чи заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи та які
належить встановити при ухваленні
судового рішення у справі.

Судом першої інстанції безперечно
встановлено, що між позивачем
(генпідрядник) та ТОВ «Компанія «Дельта
Груп Інвест» (субпідрядник) укладені
наступні договори підряду з виконання
робіт: 05.04.2012 №5/04 (договірна ціна робіт
108738,40грн.); 03.05.2013 №3/05 (договірна ціна
робіт 94800,00грн.); 11.05.2012 №11/05 (договірна
ціна робіт 132000,00грн.).

Заявником апеляційної скарги не
враховано, що обставини здійснення
господарських операцій між ТОВ
«Компанія «Дельта Груп Інвест» та
позивачем щодо виконання підрядних
робіт, підтверджуються довідками про
вартість виконаних будівельних робіт
та акти приймання виконаних
будівельних робіт за травень 2012 року,
сплата вартості виконаних робіт
позивачем підтверджується платіжними
дорученнями. Окрім цього, ТОВ «Компанія
«Дельта Груп Інвест» виписані позивачу
податкові накладні на загальну суму
335538,40грн.

Поза увагою заявника апеляційної
скарги залишився той факт, що
використання позивачем виконаних
робіт у своїй господарській діяльності
підтверджується договорами підряду
від 03.04.2012 №3/04, укладеному між
Об'єднаним інститутом ядерних
досліджень, в особі дерик тору
Пансіонату «Дубна» (замовник) та
позивачем (підрядник); від 04.04.2012 №4/04,
укладеного між ТОВ «Кронос» (замовник)
та позивачем (підрядник); від 10.05.2012
№10/05, укладеним між ТОВ «Кронос»
(замовник) та позивачем (підрядник),
довідками про вартість виконаних
будівельних робіт та акти приймання
виконаних будівельних робіт за травень
2012 року, платіжними дорученнями про
сплату замовниками (ТОВ «Кронос»,
Пансіонат «Дубна») позивачу вартості
виконаних робіт.

Неспроможними визнаються доводи
апеляційної скарги стосовно
відсутності у контрагента позивача-ТОВ
«Компанія «Дельта Груп Інвест»
достатніх основних фондів, виробничих
потужностей, транспортних засобів,
необхідних для здійснення
фінансово-господарської діяльності
підприємства, оскільки цей факт не є
беззаперечним доказом неможливості
здійснювати ним господарські операції:
адже транспорт, виробничі потужності
та необхідні необоротні активи могли
бути орендовані у інших осіб, а робочі
активи могли залучатись на умовах
підряду з суб'єктами підприємницької
діяльності-фізичними особами.

Поза увагою заявника апеляційної
скарги залишився той факт, що у
позивача відсутній обов'язок та право
перевіряти наявність транспорту,
виробничих потужностей та інших
необоротних активів контрагента, а
відтак, відсутня залежність
правомірності формування податкового
кредиту позивача від наявності
вказаних параметрів у ТОВ «Компанія
«Дельта Груп Інвест» (аналогічна думка
викладена в постанові Вищого
адміністративного суду України від
10.01.2012 по справі №К/9991/81953/11, в ухвалах
Вищого адміністративного суду України:
від 26.10.2011 по справі №К-26345/10, від 13.01.2011
по справі №К- 28642/10, від 23.11.2011 по справі
№К/9991/49204/11).

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що
господарські операції між позивачем та
його контрагентом є нікчемними, тому що
діяльність контрагента позивача
спрямована на отримання податкової
вигоди та ці відносини мали
безтоварний характер, через наступне.

Частина друга статті 215 Цивільного
кодексу України визначає, що недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Проте, норми закону, якою б прямо була
встановлена недійсність договорів
відповідачем в акті перевірки не
наведено.

Аналогічна позиція викладена у
постанові Вищого адміністративного
суду України від 14.11.2012 у справі
К/9991/50772/12, відповідно до якої суд
касаційної інстанції наголошує на
тому, що жодний закон не надає права
органу державної податкової служби
самостійно, у позасудовому порядку
визнавати нікчемними правочини та
данні, вказані платником у податкових
деклараціях, доки інше не буде
встановлено рішенням суду, що набрало
законної сили, оскільки необхідно
дотримуватись принципу презумпції
правомірності правочину, визначеного в
частині 1 статті 204 Господарського
кодексу України.

Слід зазначити, що невиконання
зобов'язань перед бюджетом
контрагентом позивача є підставою для
застосування заходів відповідальності
виключно до такого контрагенту, і само
по собі не свідчить про порушення
правил оподаткування позивачем.
Позивач при проведені господарських
операцій зі своїм постачальником
оформив первинні документи, які і
відобразив в своєму податковому
обліку, що не заперечувалось
податковими органами. Недостовірність
жодного з цих документів не
встановлена. Документи про стан
розрахунків з бюджетом інших платників
податків не відносяться до первинних
документів позивача, в зв'язку з чим не
підлягають врахуванню в його обліку.
Вони взагалі позивачеві невідомі.

Судова колегія зауважує, що платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентом податкових
зобов'язань.

Відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Пленум Верховного суду України в
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені статтею 228
Цивільного кодексу України, є:
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочини, які
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, зокрема є:
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу- землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним,
тощо.

Слід зазначити, що згідно листа
Державного комітету України з питань
регуляторної політики та
підприємництва від 16.09.2011 № 7319,
головною підставою вважати правочин
нікчемним є його недійсність
встановлена законом, а не актами
податкової перевірки. Вказані в актах
недоліки, допущені суб'єктами
господарювання при укладенні та
виконанні договорів, не є підставою для
визнання правочинів нікчемними
оскільки законодавство не встановлює
таких підстав нікчемності правочинів.

Аналогічна позиція викладена у
постановах Верховного суду України від
31.01.2011 у справі № 21-47а 10, від 09.09.2008 у
справі № 08/158, від 01.06.2010 у справі №
21-573воЮ, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
20.10.2011 у справі № К-39661/09, від 13.10.2011 у
справі № К-32409/09, від 15.12.2011 у справі №
К/9991/59716/11, від 08.12.2011 у справі №
К/9991/50633/11, у постанові Вищого
адміністративного суду України від
23.09.2008 у справі № К-19900/07.

До того ж, як зазначено в оглядовому
листі Вищого адміністративного суду
України "Про деякі питання практики
вирішення справ за участю органів
державної податкової служби" (за
матеріалами справ, розглянутих Вищим
адміністративним судом України у
касаційному порядку) від 06.07.2009 №
982/13/13-09, правильність формування
платником податків валових витрат та
податкового кредиту вимагає наявності
зв'язку витрат платника податків на
придбання послуг з його господарською
діяльністю, що полягає у намірі
платника податку отримати користь від
придбаних послуг/товарів, що повністю
узгоджується з встановленими судом
першої інстанції обставинами справи.

Судом першої інстанції безспірно
встановлено, що акт перевірки не
містить посилань на такі факти та не
доводить умислу позивача на порушення
публічного порядку, не містить
посилання і на те, в чому таке порушення
полягає. Доказів, які б доводили
нерозумність або необачність правової
поведінки позивача у спірних
правовідносинах при укладанні і
виконанні договорів із контрагентом
суду не надано. Будь-яких доказів
недобросовісності позивача як
платника податку на додану вартість
податковим органом не подано. У
матеріалах справи відсутні докази
обізнаності позивача щодо
протиправного характеру діяльності
окремих посередників у ланцюгах
постачання, прямої чи опосередкованої
причетності до такої протиправної
діяльності з метою отримання
податкової вигоди. Відповідачем не
надано жодних доказів, які б свідчили
про визнання судом недійсним
(нікчемним) правочинів, вчинених між
позивачем та його контрагентом.

В порушенні вимог Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженому наказом Державної
податкової служби України від 22.12.2010
№984, акт перевірки не містить оцінки
конкретних господарських операцій
вчинених між позивачем та
контрагентами з посиланням на первинні
або інші документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів, що вказує на необґрунтованість
зроблених висновків, а також вказують
на формальний підхід відповідача до
проведення перевірки.

Враховуючи викладене, судова колегія
зауважує, що висновки податкового
органу щодо не встановлення факту
відсутності умов здійснення
господарської діяльності, відсутність
мети настання реальних наслідків, а
відтак нікчемність укладених між
позивачем та контрагентом правочинів
не відповідають дійсності, суперечать
правозастосовній практиці Вищого
адміністративного Суду України та
Верховного Суду України та
спростовуються відповідними доказами.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

У порушенні вимог частини першої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, відповідачем не
доведено обставини, на яких
ґрунтуються його заперечення.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
грошові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Оцінюючи дії Державної податкової
інспекції у місті Алушті Головного
управління Міндоходів в Автономній
Республіці Крим щодо прийняття спірних
повідомлень-рішень, суд повинен
керуватися вимогами частини третьої
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України та перевіряти, чи
прийняті (вчинені) вони: на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Стаття 19 Конституції України
зобов'язує орган влади діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Отже, "на підставі"означає, що суб'єкт
владних повноважень повинний бути
утворений у порядку, визначеному
Конституцією та законами України та
зобов'язаний діяти на виконання закону,
за умов та обставин, визначених ним.

Отже, "у межах повноважень"означає, що
суб'єкт владних повноважень повинен
вчиняти дії, не виходячи за межі прав та
обов'язків, встановлених законами.

Отже, "у спосіб"означає, що суб'єкт
владних повноважень зобов'язаний
дотримуватися встановленої законом
процедури вчинення дії, і повинен
обирати лише встановлені законом
способи правомірної поведінки при
реалізації своїх владних повноважень.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про задоволення позовних вимог,
оскільки відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, при прийнятті податкових
повідомлень-рішень від 28.05.2013: №,
яким було донараховано податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем в сумі
55923,00грн. та за штрафними санкціями в
сумі 27961,50грн.; та №, яким було
донараховано податкове зобов'язання з
податку на прибуток приватних
підприємств за основним платежем в
сумі 58719,00грн. та за штрафними санкціями
14679,75грн., діяв не в порядку статті 19
Конституції України, тобто, не на
підставі діючого законодавства
України.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які спростували б висновки суду першої
інстанції.

Суд першої інстанції повно та
правильно з'ясував характер спірних
правовідносин, правильно застосував
зазначені норми матеріального права,
що підлягають застосуванню, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими при розгляді
справи.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права
висновків суду першої інстанції не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
невірному трактуванні відповідачем
наведених правових норм.

Враховуючи те, що посилання
відповідача в апеляційній скарзі на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права не знайшли свого
підтвердження при розгляді даної
справи, а судом першої інстанції повно
та всебічно перевірені надані
сторонами докази, дана їм належна
оцінка у рішенні, яке належним чином
мотивовано і за своїм змістом та формою
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону, апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
судове рішення - без змін.

Суд першої інстанції вірно встановив
фактичні обставини справи, ретельно
дослідив наявні докази, дав їм належну
оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення відповідно до
вимог матеріального та процесуального
права, рішення не може бути змінено чи
скасовано з підстав, що викладені в
апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 195, 197, пунктом 1
частини першої статті 198, статтею 200,
пунктом 1 частини першої статті 205,
статтями 206, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у місті Алушті
Головного управління Міндоходів в
Автономній Республіці Крим залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
11.11.2013 у справі № 801/9130/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
Г.М. Іщенко

Судді підпис А.С.
Цикуренко

підпис М.А.Санакоєва

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
Г.М. Іщенко