Справа № 101/5595/13-а
Суддя: Кондрак Наталя Йосифівна
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

Справа № 101/5595/13-а

12.02.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Кондрак Н.Й.,

суддів Щепанської О.А. ,

Горошко Н.П.

секретар судового засідання
Беребесова П.В.

за участю сторін:

позивач, ОСОБА_2- паспорт серія НОМЕР_1
виданий Алуштинським МВГУ МВС України
у Криму від 21 жовтня 1997 року,

представник відповідача, Виконавчого
комітету Алуштинської міської Ради- не
з'явився, надав суду клопотання про
розгляд справи у його відсутність ,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Алуштинського міського
суду Автономної Республіки Крим (суддя
Хотянова В.В.) від 06.12.13 у справі №
101/5595/13-а

за позовом ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

до Виконавчого комітету Алуштинської
міської Ради (пл. Радянська, 1, м.Алушта,
Автономна Республіка Крим, 98516)

про визнання дій неправомірними та
зобов'язання видати посвідчення
реабілітованого,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до
виконавчого комітету Алуштинської
міської ради АР Крим про визнання дій
неправомірними та зобов'язання видати
посвідчення реабілітованого. Позовні
вимоги мотивовані тим, що він народився
у 1973 році в Узбецькій РСР, за
національністю кримський татарин.
Оскільки у 1944 році весь
кримськотатарський народ піддавався
репресіям, вважає, що він також
піддавався репресіям та був обмежений
у правах та свободах. 03 червня 2013 року
позивач звернувся до виконкому
Алуштинської міської ради з заявою про
видачу посвідчення реабілітованого.
12.06.2013 року позивачу надали відповідь
про відмову у видачі посвідчення
реабілітованого. Вважає дії виконкому
Алуштинської міської ради незаконними
та просить зобов'язати видати
посвідчення реабілітованого.

Постановою Алуштинського міського
суду Автономної Республіки Крим від
06.12.13 року у справі № 101/5595/13-а у
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Виконавчого комітету Алуштинської
міської Ради про визнання дій
неправомірними та зобов'язання видати
посвідчення реабілітованого -
відмовлено.

На зазначене судове рішення від
позивача надійшла апеляційна скарга.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та не встановлення обставин, що
мають значення для справи, у зв'язку з
чим ставить питання про скасування
ухваленого рішення та прийняття нового
про задоволення позову.

Колегія суддів, вислухавши пояснення
позивача, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
правову оцінку обставин у справі та
повноту їх встановлення в межах
доводів апеляційної скарги, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач народився 26 липня 1973 року у м.
Коканд Ферганської області. 03.06.2013 року
він звернувся до виконкому
Алуштинської міської ради з заявою про
видачу посвідчення реабілітованого.
Листом від 12.06.2013 року відмовлено у
наданні посвідчення реабілітованого з
тих підстав, що ніяких документів на
підтвердження застосування до
позивача репресій по політичним
мотивам не надано.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що жодних документів які доводили
б його відношення до реабілітованих
громадян, він не надав, внаслідок чого
відповідач правомірно відмовив в
видачі посвідчення реабілітованого.
Крім того, позивач у своєму позові
зазначає, що він не піддавався
насильницькому переселенню, не
знаходився на спецпоселенні.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Декларацією Верховної Ради СРСР від 14
листопада 1989 року № 772-I «Про визнання
незаконними і злочинними репресивних
актів проти народів, яких було піддано
насильницькому переселенню, і
забезпечення їхніх прав» встановлено,
що варварськими акціями сталінського
режиму було виселення в роки Другої
світової війни з рідних місць
балкарців, інгушів, калмиків,
карачаївців, кримських татар, німців,
турків-месхетинців, чеченців.
Постановою ВР СРСР від 7 березня 1991 року
№ 2013-I «Про скасування законодавчих
актів у зв'язку з Декларацією Верховної
Ради СРСР від 14 листопада 1989 року «Про
визнання незаконними і злочинними
репресивних актів проти народів, яких
було піддано насильницькому
переселенню, і забезпечення їхніх
прав», виходячи з політичного й
соціального значення повного
вирішення всіх питань, пов'язаних з
відновленням прав народів, що зазнали
необґрунтованих репресій, було
постановлено скасувати акти найвищих
органів державної влади СРСР, які
послужили основою для протиправного
насильственного переселення окремих
народів з місць постійного проживання,
обмеження прав громадян з числа цих
народів, а також незаконної ліквідації
деяких національно-державних утворень.

Пунктом 4 постанови Верховної Ради
Української РСР від 17 квітня 1991
року № 963-ХII «Про порядок введення в дію
Закону Української РСР «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» (далі - постанова
№ 963-ХII), яким передбачено, що дія статей
3, 4 та 9 Закону не розповсюджується на
депортованих громадян, насильно
виселених за національною ознакою з
Криму у 1941-1944 роках, оскільки питання
про реабілітацію цієї категорії
громадян вирішено постановою
Верховної Ради СРСР від 7 березня 1991
року «Про скасування законодавчих
актів у зв'язку з Декларацією Верховної
Ради СРСР від 14 листопада 1989 року «Про
визнання незаконними і злочинними
репресивних актів проти народів, яких
було піддано насильницькому
переселенню, і забезпечення їхніх
прав».

Пунктом 5 постанови Верховної Ради СРСР
від 7 березня 1991 року «Про скасування
законодавчих актів у зв'язку з
Декларацією Верховної Ради СРСР від 14
листопада 1989 року «Про визнання
незаконними і злочинними репресивних
актів проти народів, яких було піддано
насильницькому переселенню, і
забезпечення їхніх прав» доручено
Кабінетові Міністрів СРСР разом з
найвищими органами державної влади й
управління республік організувати до
кінця 1991 року практичне поновлення
законних прав репресованих народів,
включаючи надання відповідних пільг
громадянам, мобілізованим у роки
Великої Вітчизняної війни в робочі
колони, а також встановити в міру
створення економічних і соціальних
умов порядок, розміри та механізм
матеріальних компенсацій особам, що
безпосередньо зазнали насильственого
переселення.

Відповідно до статті 6 Закону № 962-XII
реабілітованим встановлюються певні
пільги та видається посвідчення
єдиного зразка, що затверджується
Кабінетом Міністрів України. Видача
цього посвідчення проводиться за
місцем проживання виконавчими
комітетами відповідних місцевих Рад
народних депутатів. Також встановлено,
що чинність статей 4, 5 та 6 цього Закону
поширюється на жертви політичних
репресій, що були реабілітовані до його
прийняття.

Згідно постанови Верховної Ради
України «Про тлумачення Закону України
«Про реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» реабілітованим
громадянам видаються довідки про
реабілітацію.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів
наявності у нього статусу
реабілітованого, що було б підставою
для видачі посвідчення встановленого
зразка.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що рішення суду першої
інстанції є законним, оскільки суд,
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин,
висновок щодо встановлених обставин і
правові наслідки є правильними, а
доводи апеляційної скарги їх не
спростовують.

Керуючись частиною третьою статті 24,
статтями 160, 167, частиною першою статті
195, статтею 196, пунктом 1 частини першої
статті 198, статтею 200, пунктом 1 частини
першої статті 205, статтями 206, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 06.12.13 у
справі № 101/5595/13-а - залишити без
задоволення.

Постанову Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 06.12.13 у
справі № 101/5595/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення згідно з частиною п'ятою
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Ухвалу може бути оскаржено в порядку
статті 212 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якою
касаційна скарга на судові рішення
подається безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції, крім випадків,
передбачених цим Кодексом, а в разі
складення ухвали в повному обсязі
відповідно до статті 160 цього Кодексу -
з дня складення ухвали в повному
обсязі.

Повний текст судового рішення
виготовлений 17 лютого 2014 р.

Головуючий суддя підпис
Н.Й. Кондрак

Судді підпис
О.А.Щепанська

підпис Н.П.Горошко

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
Н.Й. Кондрак