Справа № 811/3060/13-а
Суддя: Г.П. Нагібіна
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
-------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 року
Справа № 811/3060/13-а

Кіровоградський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючої - судді Нагібіної Г.П. у
порядку письмового провадження
розглянув адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Держземагентства
у Кіровоградській області та
Новомиргородської районної державної
адміністрації Кіровоградської області
про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
певні дії, -

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 звернулась до Кіровоградського
окружного адміністративного суду з
позовом, з урахуванням ухвали від 05.02.2014
р. про залишення частини позовних вимог
без розгляду, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність
Новомиргородської РДА Кіровоградської
області, яка не розглянула заяву ОСОБА_1
про виділення в натурі (на місцевості)
земельної ділянки відповідно до
сертифікату на право на земельну
частку (пай) серії КР № 005987 від 2 квітня
1996 р. із змінами від 25 березня 2013 р.» не
прийняла рішення (розпорядження) про
надання (узгодження) ОСОБА_1 земельної
ділянки із земель переданих
Новомиргородською РДА Кіровоградської
області у оренду ПСП „Агрофірма
„Пурпурівська" із земель резервних
ділянок;

- визнати протиправною бездіяльність
Головного управління Держземагентства
у Кіровоградській області, як
державного органу, наділеного
повноваженнями щодо розпорядження
землями державної власності з питань
земельних ресурсів у галузі земельних
відносин щодо не розгляду заяви ОСОБА_1
від 18.06.2013 р. та не прийняття рішення по
суті;

- зобов'язати Новомиргородську РДА
Кіровоградської області розглянути
заяву ОСОБА_1 про виділення в натурі (на
місцевості) земельну ділянку площею 6,14
га та прийняти рішення (розпорядження)
про виділення (узгодження) ОСОБА_1
земельної ділянки площею 6Д4 га із
земель загальною площею 75,89 га ріллі
переданих Новомиргородською РДА у
оренду ПСП „Агрофірма „Пурпурівська"
Пурпурівської сільської ради
Новомиргородського району
Кіровоградської області із резервних
земельних ділянок;

- зобов'язати Головне управління
Держземагентства у Кіровоградській
області розглянути заяву ОСОБА_1 від
18.06.2013р. та прийняти рішення по її суті:
надати дозвіл на розробкупроектної
документації щодо відведення у
власність земельної ділянки площею 6,92
га із земель переданих
Новомиргородською
райдержадміністрацією
Кіровоградської області у оренду ПСП
„Агрофірма „Пурпурівська" Із
резервних земельних ділянок.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
позивач звернувшись до
Новомирогородської РДА
Кіровоградської області та ГУ
Держземагенству в Кіровоградській
області із заявами про видеління
земельної ділянки не отримав рішень
про виділення земельної діяльнки та
про отримання дозхволу на розробку
проектної документації.

Більш того, позивач зазначає, що від
Новоукраїнської РДА в Кіровоградській
області взагалі не було отримано
відповідь на звернення, а ГУ
Держземагенства в Кіровоградській
області своєю зазначила про те, що
розпоряджається землею
сільськогосподарського призначення
Новоукраїнська РДА, в той час як
повноваження по розпорядженню землями
сільськогосподарського призначення
наділено Держземагенства.

Відповідач - Головне управління
Держземагенства в Кіровоградській
області не визнаючи позов надало
заперечення, які обгрунтовані тим, що
ГУ Держземагенства здійнсює
повноваження щодо надання земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення державної власності
громадянам у загальному порядку, проте,
не є суб'єктом, який може вирішити
питання про передання земельних
ділянок в порядку визначеному ЗУ "Про
порядок виділення в натурі (на
місцевості) земельних ділянок
власникам земельних часток (паїв),
оскільки зміни до вказаного Закону в
цій частині не вносились.

Відповідач - Новомиргородська РДА
Кіровоградської області не визнаючи
позов надала заперечення, які
обгрунтовані тим, що на вимогу ОСОБА_1
щодо встановлення коли і кому передано
земельну ділянку відповідно до
сертифікату не є можливим, так як
сертифікатом на право на земельну
частку (пай) встановлено умовні
кадастрові гектари, тобто не виділено
конкретної земельної ділянки в натурі
на місцевості. Крім того, щодо
виділення ОСОБА_1 земельної ділянки,
останній надана відповідь про
можливість реалізації права на землю в
рамках того правового поля яке існує на
даний час, з врахуванням того, що
земельних ділянок колективної
власності на території Пурпурівської
сільської ради немає.

Позивач в судове засідання не з'явився,
до суду надійшла заява представника
позивача про розгляд справи в порядку
письмового провадження (а.с.199).

Відповідач - Новоукраїнська РДА
Кіровоградської області, в судове
засідання не з'явилась, в матеріалах
справи наявні заяви про розгляд справи
за відсутності представника
відповідача (а.с.195).

Відповідач - ГУ Держземагенства у
Кіровоградській області, в судове
засідання не з'явився, хоча про дату,
час та місце судового розгляду справи
був повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що в суове засідання
сторони не з'явились та керуючись
статтями 41, 128 КАС України, суд вирішив
провести судовий розгляд справи в
порядку письмового провадження.

Дослідивши подані позивачем та
відповідачами документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
адміністративний суд,

В С Т А Н О В И В:

Згідно рішення Новомиргородської
РДА Кіровоградської області від 04
березня 1996 р. №91-р ОСОБА_4 - члену КСП
імені Мічуріна Пурпурівської
сільської ради Новомиргородського
району Кіровоградської області
виданий сертифікат на право на
земельну частку (пай) розміром 6,92 га
умовних кадастрових гектарів, який
зареєстрований 02 квітня 1997 р. у Книзі
реєстрації сертифікатів на право на
земельну чатку (пай) за №215 (а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про право
на спадщину за законом від 05 лютого 2013
р. спадкоємцем ОСОБА_4 визначено ОСОБА_1
(далі позивач, а.с.13).

Новоукраїська РДА
Кіровоградської області (далі
відповідач-1) та Головне управління
Держземагентства у Кіровоградській
області (далі відповідач-2) у розумінні
статті 3 КАС України є суб'єктами
владних повноважень, бездіяльність
яких оскаржено.

Позивач звернулась до
відповдіача -1 з заявою в якій просив
виділити земельну ділянку згідно
сертифікату на право на земельну
частку (а.с.15).

На зазначену заяву відповідач-1
відповіді не надав, проте відповідь
надійшла від відділу Держземаганества
у Новомиргородсьткому районі від 11.06.2013
р. №450/01-09 (а.с.19).

Бездіяльність відповідача-1 та
зобов'язання вчинити певні дії є
предметом розгляду, який передано на
вирішення суду.

Позивач звернувся до
відповдіача-2 із заявою про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення у
власність земельної діялнки (а.с.18).

Відповідач-2 листом від 04.09.2013 р.
№1199/02/1813 відмовила у наданні дозволу на
робробку проекту землеустрою з
посиланням на те, що згідно ЗУ "Про
порядок виділення в натурі (на
місцевості) земельних ділянок
влансикам земельних часток (паї)" до
повноваження Новомирогродської РДА
належить вирішення питань по виділу
земельної ділянки в натурі (а.с.23).

Отже, визнання протиправною
бездіяльність Новомиргородської РДА
Кіровоградської області та ГУ
Держземагенства у Кіровоградській
області та зобов'язання їх вчинити
певні дії є предметом спору переданий
на вирішення суду.

Стосовно позовних вимог
спрямованих до Новомиргородської РДА
Кіровоградської області (відповідач-1),
суд зазначає наступне.

Позивач просив суд визнати
протиправною бездіяльність
відповідача-1 щодо нерозгляду заяви
ОСОБА_1 та зобов'язати відповдіача-1
розглянути заяву позивача про
виділення в натурі (на місцевості)
земельну ділянку площею.

Відповідно до частини 1 статті 1
Закону України "Про звернення громадян"
2 жовтня 1996 року N 393/96-ВР (далі Закон N
393/96-ВР), громадяни України мають право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Частиною 1 статті 20 Закон N 393/96-ВР
визначено, що звернення розглядаються
і вирішуються у термін не більше одного
місяця від дня їх надходження, а ті, які
не потребують додаткового вивчення, -
невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти
днів від дня їх отримання. Якщо в
місячний термін вирішити порушені у
зверненні питання неможливо, керівник
відповідного органу, підприємства,
установи, організації або його
заступник встановлюють необхідний
термін для його розгляду, про що
повідомляється особі, яка подала
звернення. При цьому загальний термін
вирішення питань, порушених у
зверненні, не може перевищувати сорока
п'яти днів.

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону
N 393/96-ВР, якщо питання, порушені в
одержаному органом державної влади,
місцевого самоврядування,
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, об'єднаннями громадян або
посадовими особами зверненні, не
входять до їх повноважень, воно в
термін не більше п'яти днів
пересилається ними за належністю
відповідному органу чи посадовій
особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення. У
разі якщо звернення не містить даних,
необхідних для прийняття
обґрунтованого рішення органом чи
посадовою особою, воно в той же термін
повертається громадянину з
відповідними роз'ясненнями.

Згідно частини 7 статті 122
Земельного кодексу України від 25.10.2001
року №2768-ІІІ (далі - Земельний кодекс
України), відповідний орган виконавчої
влади або орган місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу розглядає клопотання у
місячний строк і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.

Заява позивача стосувалася
повноважень відповідача-1, а тому
остання зобов'язана була розглянути
зазначену заяву та надати на неї
відповідь.

Отже, відповдача-1
зобов'язаний був розглянути заяву
позивача та надати вмотивовану
відповідь позивачу протягом 1 місяця.

В матеріалах справи наявна
відповідь відділу Держземагества у
Новомиргородському районі від 11.06.2013 р.
№450-01-09, яка адресована
Новомиргородській РДА та копія -
позивачу (а.с.19).

Проте, суд не приймає даний лист, як
доказ надання відповідачем-1 відповіді
на заяву позивача, оскільки позивач не
звертався до відділу Держземагенства у
Новомиргородському районі взагалі, а
тому дану відповідь суд не приймає як
доказ надання відповіді відповідачем-1.

Враховуючи, що відповідач-1 не надав
відповіді позивачу на його звернення,
тому суд вважаючи, що відповідач-1
допустив протиправну бездіяльність з
цього приводу.

А враховуючи обов'язок відповідача-1
розглянути заяву позивача та надати
йому мотивовану відповідь, суд вважає
за необхідне зобов'язати відповідача-1
розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.04.2013 р.
про виділення в натурі (на місцевості)
земельну ділянку площею 6,14 га.

Проте, в частині позовних вимог
про зобов'язання відповідача-1 прийняти
рішення про виділення (узгодження)
ОСОБА_1 земельної ділянки площею 6,94 га
із земель загальною площею 75,89 га ріллі
переданих Новомиргородською РДА у
оренду ПСП „Агрофірма „Пурпурівська"
Пурпурівської сільської ради
Новомиргородського району
Кіровоградської області із резервних
земельних ділянок, суд вважає за
необхідне відмовити, з огляду на
наступне.

Закон України "Про порядок
виділення в натурі (на місцевості)
земельних ділянок власникам земельних
часток (паїв)" визначає організаційні
та правові засади виділення власникам
земельних часток (паїв) земельних
ділянок у натурі (на місцевості) із
земель, що належали колективним
сільськогосподарським підприємствам,
сільськогосподарським кооперативам,
сільськогосподарським акціонерним
товариствам на праві колективної
власності, а також порядок обміну цими
земельними ділянками.

Отже, даний закон є спеціальним
щодо проведення проведури виділення
земель за сертифікатами на землю.

Згідно інформації наданої
відділом Держземагенства у
Новомиргородському районі від 11.11.2013 р.
№963/01-10, землі колективної власності
колишнього КСП ім.Мічуріна передано у
власність громадян в повному обсязі
(а.с.73).

Тобто, на час звернення позивача
із заявою про виділеннй в натурі
земельної частки (паю) відсутні вільні
земельні ділянки, які належали КСП
ім.Мічуріна, з яких Новомиргородська
РДА могла б виділити земельну ділянку в
натурі.

Відповідно до абзацу 2 пункту 17
розділу X "Перехідні положення"
Земельного Кодексу України,
сертифікати на право на земельну
частку (пай) є дійсними до виділення
власникам земельних часток (паїв) у
натурі (на місцевості) земельних
ділянок та видачі їм державних актів на
право власності на землю.

Отже, зазначеною нормою
встановлено відсутність будь-яких
строків на звернення із сертифікатом
для виділення земельної ділянки в
натурі.

Згідно абзаців 2-3 пункту 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ" член
колективного сільськогосподарського
підприємства (далі - КСП), включений до
списку, що додається до державного акта
на право колективної власності на
землю, набуває права на земельну частку
(пай) з дня видачі цього акта, і в разі
його смерті успадкування права на
земельний пай здійснюється за нормами
ЦК, у тому числі й у випадку, коли з
різних причин ця особа не отримала
сертифікат на право на земельну частку
(пай). Невнесення до зазначеного вище
списку особи, яка була членом КСП на час
передачі у колективну власність землі,
не може позбавити її права на земельну
частку.

При неможливості надати такій
особі земельну частку (пай) з
колективної власності через
відсутність необхідної для цього землі
остання відповідно до пункту 7 Указу
Президента України від 8 серпня 1995 р. N
720/95 "Про порядок паювання земель,
переданих у колективну власність
сільськогосподарським підприємствам і
організаціям" має бути надана із земель
запасу, створеного місцевою радою під
час передачі землі у колективну
власність.

У відповідності до пункту 3
Порядку організації робіт та методики
розподілу земельних ділянок між
власниками земельних часток (паїв),
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 04.02.2004 р. №122, у
разі виявлення після розробки проекту
факту невключення одного чи кількох
громадян, які отримали сертифікати на
право на земельну частку (пай) у
встановленому законодавством порядку,
спадкоємців права на земельну частку
(пай), посвідченого сертифікатом, інших
громадян та юридичних осіб України, які
відповідно до законодавства набули
право на земельну частку (пай), до
списку власників земельних часток
(паїв), на підставі якого був складений
проект, сільська, селищна, міська рада
чи райдержадміністрація може прийняти
рішення (розпорядження) про:
коригування проекту землевпорядною
організацією з метою забезпечення
громадян необхідною кількістю
земельних ділянок (на підставі
відповідного договору); надання
зазначеним громадянам земельних
ділянок із земель запасу чи резервного
фонду у розмірі відповідної земельної
частки (паю).

Оскільки усі землі КСП ім.
Мічуріна вже розпайовані та виділені
громадянам в натурі (на місцевості),
позивач має право на отримання
земельної ділянки із земель резерву
(запасу).

В абзаці 10 пункту 9 мотивувальної
частини рішення Конституційного Суду
України від 30.01.2003 р. №3-рп/2003
Конституційний Суд України
наголошував, що правосуддя за своєю
суттю визнається таким лише за умови,
що воно відповідає вимогам
справедливості і забезпечує ефективне
поновлення в правах.

У зв'язку з викладеним, враховуючи
встановлення в судовому засіданні
обставин відсутності вільних земель
колишнього КСП імені Мічурівна, суд
вважає, що задоволення позовної вимоги
щодо зобов'язання прийняти рішення за
заявою позивача не відновить права
позивача на виділення земельної
ділянки і не забезпечить ефективного
поновлення її прав, а тому така позовна
вимога задоволенню не підлягає.

Враховуючи встановлений факт
відсутності вільних земель КСП імені
Мічуріна, суд вважає недоцільним
зобов'язувати відповідача-1 надати
відповідь із зазначенням вже
встановлених обставин.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги в частині
зобов'язання відповідача-1
відповідача-1 прийняти рішення про
виділення (узгодження) ОСОБА_1
земельної ділянки площею 6,94 га із
земель загальною площею 75,89 га ріллі
переданих Новомиргородською РДА у
оренду ПСП „Агрофірма „Пурпурівська"
Пурпурівської сільської ради
Новомиргородського району
Кіровоградської області із резервних
земельних ділянок, не підлягають
задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог спрямованих до
Новомиргородської РДА Кіровоградської
області, а саме про визнання
протиправною бездільність щодо
ненадання відповіді на звернення
позивача.

Стосовно позовних вимог
спрямованих до ГУ Держземагенства в
Кіровоградській області (відповідач-2),
суд зазначає наступне.

Позивач просив визнати
протиправною бездіяльність
відповідача-2 щодо нерозгляду заяви
ОСОБА_1 та зобов'язати відповдіача-1
розглянути заяву і прийняти рішення
про надання дозволу на розробку
проектної документації щодо
відведення у власність земельної
ділянки площею 6,92 га із земель
переданих Новомиргородською
райдержадміністрацією
Кіровоградської області у оренду ПСП
„Агрофірма „Пурпурівська" із
резервних земельних ділянок.

У своїх запереченнях відповідач-2
зазначив, що законодавством наділено
його повноваженнями розпоряджатись
землями сільськогосподарського
призначення за загальними підставами.
Проте, виділення земельної ділянки в
натурі із земель державної власності
на підставі сертифікату на земельну
ділянки, як на думку відповідача-2, не
належить до його компетенції, оскільки
в Закон України "Про порядок виділення
в натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)" не вносено змін щодо суб'єктів
розпорядження.

Відповідач-2 листом від 04.09.2013 р.
№1199/02/1813 відмовив у наданні дозволу на
розробку проекту землеустрою з
посиланням на те, що згідно ЗУ "Про
порядок виділення в натурі (на
місцевості) земельних ділянок
власникам земельних часток (паї)" до
повноваження Новомирогродської РДА
належить вирішення питань по виділу
земельної ділянки в натурі (а.с.23).

Частиною 2 статті 14 Конституції
України визначено, що право власності
на землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Так, статтею 5 Закону України "Про
порядок виділення в натурі (на
місцевості) земельних ділянок
власникам земельних часток (паїв)" від 5
червня 2003 р. N899-IV визначено, що
сільські, селищні, міські ради та
районні державні адміністрації в межах
їх повноважень щодо виділення
земельних часток (паїв) у натурі (на
місцевості): розглядають заяви
власників земельних часток (паїв) щодо
виділення їм в натурі (на місцевості)
земельних ділянок і видачі документів,
що посвідчують право власності на
земельну ділянку та приймають рішення
щодо виділення земельних часток (паїв)
у натурі (на місцевості).

Проте, Законом України "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо розмежування земель
державної та комунальної власності"
від 06.09.2012 р. № 5245-VI внесено зміни до
Земельного Кодексу України, які набули
чинності з 01.01.2013 р., яким внесені зміни
до визначення суб'єктів розпорядження
землями сільськогосподарського
призначення, оскільки такі
повноваження перейшли до
Держземагенства України.

Так, відповідно до частини 4
статті 122 Земельного Кодексу України
від 25.10.2001 року №2768-ІІІ (далі - Земельний
кодекс України) центральний орган
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів у галузі земельних відносин
та його територіальні органи передають
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб.

Тобто, законодавець змінив компетенцію
органів щодо розпорядження земель
державної власності
сільськогосподарського призначення,
наділивши такими функціями
Держземагенства, замість державних
адміністрацій та органів місцевого
самоврядування.

Отже, за загальним правилом теорії
права, в даному випадку належить
застосовувати нормативно-правовий акт,
який прийнятий в часі пізніше.Законом
України "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
розмежування земель державної та
комунальної власності" від 06.09.2012 р. №
5245-VI прийнятий за часом пізніше, ніж
Закону України "Про порядок виділення в
натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)" від 5 червня 2003 р. N899-IV, а відтак
під час визначення належного суб'єкта
розпорядження слід виходити із норм
Земельного Кодексу України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку, що належним суб'єктом, який
наділено правом розпорядженням
державними землями запасу
сільськогосподарського призначення є
відповідач-2.

Оскільки сертифікат на право на
земельну частку (пай) згідно з абзацом 1
пункту 17 розділу X "Перехідні положення"
Земельного Кодексу України, важається
правовстановлюючим документом при
реалізації права вимоги на відведення
земельної частки (паю) в натурі (на
місцевості) відповідно до
законодавства, а відтак таке право
повинно бути реалізовано відповідним
державним органом.

Право особи на власність не може
ставитись в залежність від визначення
законодавчого органу, який це право
повинен надати, оскільки як
відповідач-1 так і відповідач-2 є
суб'єктавими владних повноважень, які
були наділені право розпоряджатись
землями сільськогосподарського
призначення в різний період часу.

З урахуванням встановлених в
судовому засідання обставин, суд
дійшов висновку, що позивач має право
на виділення земельної ділянки на
підставі земельного сертифікату із
державних земель запасу, оскільки
землі КСП імені Мічуріна всі
розпайовані, а враховуючи частину 4
статті 122 Земельного Кодексу України,
такими повноваження наділено
відповідача-2.

Позивач просив суд визнати пртиправною
бездіяльність відповідача-2 щодо не
розгляду рішення та не прийняття
рішення по суті.

Такі вимоги позивача суд вважає
необгрунтованими, оскільки
відповідач-2 надав позивачу відповідь
на його звернення, а відтак такі
обставини виключають бездіяльність
відповідача-2.

Крім того, позивач просив суд
зобов'язати відповдіача-2 прийняти
рішення про надання дозволу на
розробку проектної дкоументації.

Такі вимоги, суд вважає такими, що
не підлягають задоволенню з огляду на
наступне.

Вирішення питань щодо надання
дозволу на розробку проектної
документації належить до виключної
компетенції відповідача-2 та не
належить до компетенції
адміністративного суду, а відтак суд не
повноважний перебирати функції іншого
суб'єкта владних повноважень в
реалізації відповідних управлінських
функцій і вирішенні питань, віднесених
до виключної компетенції такого
суб'єкта та зобов'язувати його приймати
рішення, які входять до його
компетенції чи до компетенції іншого
органу.

Адміністративний суд,
перевіряючи рішення, дію чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не може втручатися у
дискрецію суб'єкта владних повноважень
в межах такої перевірки.

У відповідності з Рекомендаціями
№ R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам стосовно реалізації
адміністративними органами влади
дискреційних повноважень від 11.03.1980 р.
під дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду, тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Аналогічна правова позиція
міститься у постанові Верховного Суду
України від 21.05.2013р. №21-87а13, а згідно з
статтею 244-2 КАС України суд
зобов'язаний привести свою судову
практику у відповідність з рішенням
Верховного Суду України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку, що в задоволенні позовних
вимог до відповідача-2 належить
відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС
України, суд може вийти за межі
позовних вимог тільки в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Позивач прямо та опосередковано
зверталась до чотирьох суб'єктів
повноважень, які мають право на
розпорядження землями державної та
комунальної власності - це
Пурпурівська сільська рада,
Новомиргородська РДА, відділу
Держземагенства у Новомиргородському
районі та ГУ Держземагенство в
Кіровоградській області, від яких
отримала відмову в реалізації її права
на отримання земельної ділянки.

Враховуючи, що позивач є особою
дуже похилого віку (08.01.1928 р.н.), а також
відмову усих органів наділених
повноваженнями щодо розпорядження
землями державної та комунальної
власності, суд дійшов висновку про
необхідність виходу за межі позовних
вимог для того, щоб захистити порушене
право позивача та сприяти у можливості
реалізувати законне право на отримання
земельної ділянки в натурі.

Оскільки законодавець змінив суб'єкт,
який наділено правом розпорядження
державними землями
сільськогосподарського призначення,
суд дійшов висновку про зобов'язати
Головне управління Держземагентства у
Кіровоградській області відповідно до
заяви позивача від 18 червня 2013 року, з
урахування обставин встановлених
судом, вирішити питання про виділення в
натурі (на місцевості) земельної частки
(паю) із земель резерву (запасу)
відповідно до сертифікату на право на
земельну частку (пай) серії КР №005987 від
02 квітня 1996 року.

Суд зауважує, що чинним законодавством
не встановлено процедури передачі
земель виділення в натурі (на
місцевості) земельної частки (паю) із
земель резерву (запасу) відповідно до
сертифікату на право на земельну
частку (пай) у випадку неможливості
надати таку земельну частку (пай) з
колективної власності через
відсутність необхідної для цього
землі.

Проте, пунктом 147 рішення Європейського
суду з прав людини «Броньовський проти
Польщі» від 22.04.2004 р. визначено, що
згідно з принципом законності, чинні
положення національного законодавства
потрібно формулювати так, щоб вони були
достатньо доступними, чіткими і
передбачуваними у практичному
застосуванні.

Згідно з пункту 184 вказаного Рішення
принцип верховенства права, на якому
будується Конвенція, та принцип
законності, про який ідеться в статті 1
Першого протоколу, вимагає від держав
не лише поважати і застосовувати, у
передбачуваний і узгоджуваний спосіб,
запроваджені ними закони, а ще й - що
безпосередньо випливає з цього
обов'язку - забезпечувати правові та
практичні умови для втілення їх в
життя.

Отже, зміни у нормативно-правових
актах, чи не внесення змін до деяких
нормативних актів, на що посилався
відповідач-2, не можусть бути підставою
для позбавлення позивача реалізувати
своє право на виділення земельної
ділянки в натурі.

Відповідно до п.5.4 рішення
Конституційного Суду України від 22.09.2005
р. №5-рп/2005 конституційний принцип
правової держави передбачає
встановлення правопорядку, який
повинен гарантувати кожному
утвердження і забезпечення прав і
свобод.

За таких обставин суд вважає, що
виділення в натурі (на місцевості)
земельної частки (паю) із земель
резерву (запасу) відповідно до
сертифікату на право на земельну
частку (пай) у випадку неможливості
надати земельну частку (пай) з
колективної власності через
відсутність необхідної для цього землі
повинна здійснюватися відповідно до
Закону України «Про порядок виділення
в натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)» суб'єктом, якому згідно
Земельного Кодексу України надано
повноваження розпоряджатися
земельними ділянками державної
власності сільськогосподарського
призначення.

Отже, підсумовуючи вищеописане, суд
дійшов висновку про часткове
задодоволення адміністративного
позову.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Позивач при звернення до суду сплатив
судовий збір у розмірі 114,70 грн., що
підтверджується квитанцією №QS01
від 25.09.2013 р. (а.с.2), а враховуючи ухвалу
суду про залишення частини позовних
вимог без розгляду, сума сплаченого
судового збор підлягає поверненню з
Державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 2,11, 17, 94, 158 - 163 КАС
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Держземагентства
у Кіровоградській області та
Новомиргородської районної державної
адміністрації Кіровоградської області
про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною
бездіяльність Новомиргородської
районної державної адміністрації
Кіровоградської області щодо
нерозгляду заяви ОСОБА_1 про виділення
їй в натурі (на місцевості) земельної
ділянки відповідно до сертифікату на
право на земельну частку (пай) серії КР
№005987 від 02 квітня 1996 р. та неприйняття
рішення за такою заявою.

Зобов'язати Головне управління
Держземагентства у Кіровоградській
області відповідно до заяви ОСОБА_1 від
18 червня 2013 року, з урахування обставин
встановлених судом, вирішити питання
про виділення в натурі (на місцевості)
земельної частки (паю) із земель
резерву (запасу) відповідно до
сертифікату на право на земельну
частку (пай) серії КР №005908 від 02 квітня
1996 року.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

Присудити ОСОБА_1 з Державного бюджету
України судовий збір в розмірі 114 грн.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку, передбаченому статтею 254 КАС
України.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі,
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови суду,
апеляційної скарги через
Кіровоградській окружний
адміністративний суд, з одночасним
надсиланням копії апеляційної скарги
до суду апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду
Г.П. Нагібіна