Справа № 826/20149/13-а
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
головуючого судді - Добрівської Н.А.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомПублічного акціонерного
товариства «Укргазбуд»доУправління
Пенсійного фонду України в
Солом'янському районі міста
Києвапроскасування рішень від 13 серпня
2013 року №4868
18 грудня 2013 року ПАТ «Укргазбуд»
звернулось до суду з позовом до УПФУ в
Солом'янському районі міста Києва про
скасування рішення УПФУ в
Солом'янському районі міста Києва від 13
серпня 2013 року №4868 про застосування
штрафних санкцій та нарахування пені
за несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску.
В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що зазначене рішення
УПФУ в Солом'янському районі міста
Києва є неправомірним, оскільки у ПАТ
«Укргазбуд» відсутня заборгованість
зі сплати єдиного внеску, крім іншого з
огляду на положення Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом».
А також, позивач зазначає, що при
винесенні рішення управлінням було
порушено вимоги Інструкції про порядок
нарахування і сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженої
Постановою правління Пенсійного фонду
України від 27.09.2010 року №21-5.
В судовому засіданні представник
позивача вимоги підтримав і просив їх
задовольнити з підстав, викладених у
Представник відповідача проти позову
заперечив та просив відмовити в їх
задоволенні, письмово виклавши свої
доводи у запереченнях та доповненнях
У судовому засіданні 04 лютого 2014 року
судом поставлено на обговорення
питання про перехід до письмового
провадження. Враховуючи, що від
представників сторін заперечень не
надійшло суд на підставі ч.6 ст.71 КАС
України ухвалив розглядати справу у
порядку письмового провадження.
Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду і
вирішення справи по суті, суд встановив
Публічне акціонерне товариство
«Укргазбуд» перебуває на обліку в УПФУ
в Солом'янському районі міста Києва та
відповідно до вимог п.10 ч.1 ст.1, ч.3 ст.4
Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (надалі - Закон
№2464-VI) є платником зазначеного внеску
(страхувальником), згідно ст.6 Закону
№2464-VI несе обов'язки з нарахування,
обчислення і сплати єдиного внеску в
установлені строки в повному обсязі.
13 серпня 2013 року УПФУ в Солом'янському
районі міста Києва винесено рішення
№4868, яким за несплату (неперерахування)
або несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску до
платника застосовано штраф у розмірі 8
865,48 грн. та нарахована пеня у розмірі 5
382,49 грн. за період з 20.05.2013 року по 30.07.2013
Не погоджуючись із вказаним рішенням
платник єдиного внеску оскаржив його у
адміністративному порядку до
Головного управління Пенсійного фонду
України у місті Києві, яке своїм
рішенням від 16.09.2013 року за №22364/08
скаргу ПАТ «Укргазбуд» залишило без
задоволення, а рішення №4868 від 13.08.2013
року - без змін.

Позивач звернувся із скаргою до
Пенсійного фонду України на рішення
№4868 від 13.08.2013 року. Рішенням
Пенсійного фонду України від 21.11.2013
року за №31303/09-10 скаргу ПАТ «Укргазбуд»
залишило без задоволення, а рішення
№4868 від 13.08.2013 року - без змін.

Оскільки позивачем було використано
право на досудове врегулювання спору, з
огляду на положення ч.4 ст.99 Кодексу
адміністративного судочинства України
судом визнано дотриманим строк
звернення позивача до суду із даним
позовом.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначається
Законом України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» від
08.07.2010 року №2464-VI (далі по тексту - Закон
№2464).

Згідно із визначенням, наведеним у
пункті 2 статті 1 Закону №2464 єдиний
внесок на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі - єдиний
внесок) - консолідований страховий
внесок, збір якого здійснюється до
системи загальнообов'язкового
державного соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464
платник єдиного внеску зобов'язаний
своєчасно та в повному обсязі
нараховувати, обчислювати і сплачувати
єдиний внесок.

Згідно ч.8 ст.9 Закону №2464 і п.3.1 Порядку
формування та подання
страхувальниками звіту щодо сум
нарахованого єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України від 08.10.2010 року №22-2,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 01.11.2010 року за №1014/18309, платники
єдиного внеску зобов'язані сплачувати
єдиний внесок, нарахований за
відповідний базовий звітний період, не
пізніше 20 числа місяця, що настає за
базовим звітним періодом. Базовим
звітним періодом є календарний місяць.

Відповідно до пункту 1 частини 10 статті
9 Закону №2464, у разі перерахування сум
єдиного внеску з рахунку платника на
відповідні рахунки Пенсійного фонду
день списання банком або центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, суми платежу з
рахунку платника незалежно від часу її
зарахування на рахунок Пенсійного
фонду.

Крім того, частиною 12 статті 9 цього ж
Закону встановлено, що єдиний внесок
підлягає сплаті незалежно від
фінансового стану платника. За
наявності у платника єдиного внеску
одночасно із зобов'язаннями із сплати
єдиного внеску зобов'язань із сплати
податків, інших обов'язкових платежів,
передбачених законом, або зобов'язань
перед іншими кредиторами зобов'язання
із сплати єдиного внеску виконуються в
першу чергу і мають пріоритет перед
усіма іншими зобов'язаннями, крім
зобов'язань з виплати заробітної плати
(доходу).

Згідно п.6 ст.25 Закону №2464-VI за рахунок
сум, що надходять від платника єдиного
внеску або від державної виконавчої
служби, погашаються суми недоїмки,
штрафних санкцій та пені у порядку
календарної черговості їх виникнення.
У разі якщо платник має несплачену суму
недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним
суми єдиного внеску зараховуються в
рахунок сплати недоїмки, штрафів та
пені у порядку календарної черговості
їх виникнення.

Постановою правління Пенсійного фонду
України від 27.09.2010 року №21-5 затверджена
Інструкція про порядок нарахування і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, що
зареєстрована в Міністерстві юстиції
України 27.10.2010 року за № 994/18289 (надалі -
Інструкція №21-5), яка розроблена
відповідно до Закону України «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

Відповідно до п.п.4.1.2 п.4.1 вказаної
Інструкції єдиний внесок
нараховується на суми, що визначені
базою для нарахування єдиного внеску,
незалежно від джерел їх фінансування,
форми, порядку, місця виплати та
використання, а також від того, чи
виплачені такі суми фактично після їх
нарахування до сплати.

Згідно п.6.10 Інструкції №21-5, у якому
зазначено, що за рахунок сум, що
надходять від платника єдиного внеску
або від державної виконавчої служби,
погашаються суми недоїмки, штрафних
санкцій та пені у порядку календарної
черговості їх виникнення. У разі якщо
платник має несплачену суму недоїмки,
штрафів та пені, сплачені ним суми
єдиного внеску зараховуються в рахунок
сплати недоїмки, штрафів та пені у
порядку календарної черговості їх
виникнення.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на наявність платіжних
доручень, як на доказ сплати єдиного
внеску за період з квітня по травень 2013
року в повному обсязі.

Проте, враховуючи вищезазначені
положення Закону №2464 та Інструкції
№21-5, а також беручи до уваги
заперечення відповідача, в яких
останній зазначає, що заборгованість
перед управлінням зі сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування погашається в
порядку календарної черговості, а
оскільки позивач є страхувальником з
триваючою сумою заборгованості,
вказаними платіжними дорученнями
погашалися суми недоїмки (штрафів та
пені) за попередні періоди, вказані
платіжні доручення не можуть бути
визнані судом належним доказом сплати
заборгованості. Наведені обставини
підтверджуються карткою особового
рахунку платника.

Посилання позивача на неправомірність
оскаржуваного рішення з огляду на
положення, закріплені в п.6.10 Інструкції
№21-5 в частині невчасного направлення
повідомлення про суми розподілу
сплачених коштів не можуть бути
прийняті судом до уваги з огляду на
наступне.

Згідно п.п.1.1 Інструкції, вона визначає
процедуру нарахування і сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування
страхувальниками, визначеними Законом
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», нарахування і
сплати фінансових санкцій органами
Пенсійного фонду України, стягнення
заборгованості зі сплати страхових
коштів.

Відповідно до п.п.6.10 Інструкції, за
рахунок сум, що надходять від платника
єдиного внеску або від державної
виконавчої служби, погашаються суми
недоїмки, штрафних санкцій та пені у
порядку календарної черговості їх
виникнення. У разі якщо платник має
несплачену суму недоїмки, штрафів та
пені, сплачені ним суми єдиного внеску
зараховуються в рахунок сплати
недоїмки, штрафів та пені у порядку
календарної черговості їх виникнення.

При цьому протягом п'яти робочих днів
після закінчення базового звітного
періоду орган Пенсійного фонду складає
повідомлення про суми розподілу
сплачених коштів за формою згідно з
додатком 8 до цієї Інструкції, яке
надсилається (вручається) такому
платнику.

Повідомлення вважається надісланим
(врученим) платнику, якщо його передано
службовій особі юридичної особи або
фізичній особі - підприємцю, особі, яка
забезпечує себе роботою самостійно,
під підпис або надіслано простим
поштовим відправленням. Дата
відправлення проставляється на
корінці повідомлення.

Водночас, Інструкція не визначає строк,
в який територіальним органом
Пенсійного фонду України має бути
вручено (направлено) таке повідомлення.
Відтак, посилання позивача на
порушення відповідачем вимог
Інструкція в цій частині є
необґрунтованим.

З огляду на зазначене, посилання
позивача недотримання відповідачем
п.п.6.10 Інструкції №21-5, а саме на
необізнаність товариства щодо
розподілу сплачених коштів не може
бути визначена судом в якості
реабілітуючої обставини, яка могла б
бути підставою для звільнення від
відповідальності платника за невчасну
сплату єдиного внеску, оскільки факт
отримання платником повідомлення про
суми розподілу сплачених коштів не
впливає на його обов'язок по сплаті
внеску в терміни, визначені
законодавцем.

Крім того, дана обставина (не
направлення повідомлення про суми
розподілу сплачених коштів) не дає
можливості суб'єкту владних
повноважень уникнути обов'язку по
дотриманню вимог п.6 ст.25 Закону №2464 і
п.п.6.10 Інструкції №21-5 в частині
зарахування отриманих від платника
коштів в рахунок погашення суми
недоїмки, штрафних санкцій та пені у
порядку календарної черговості їх
виникнення.

Згідно з частиною 11 статті 9 Закону №2464
у разі несвоєчасної або не в повному
обсязі сплати єдиного внеску до
платника застосовуються фінансові
санкції, передбачені цим Законом, а
посадові особи, винні в порушенні
законодавства про збір та ведення
обліку єдиного внеску, несуть
дисциплінарну, адміністративну,
цивільно-правову або кримінальну
відповідальність згідно із законом.

Юридична відповідальність за вчинення
вказаного порушення вимог
законодавства встановлена п.2 ч.11 ст.25
Закону №2464 і полягає у застосуванні
територіальним органом Пенсійного
фонду до платника єдиного внеску за
несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску штрафу у
розмірі 10 відсотків своєчасно не
сплачених сум.

Разом з тим, відповідно до ч.10 ст.25
Закону №2464 на суму недоїмки
нараховується пеня з розрахунку 0,1
відсотка суми недоплати за кожний день
прострочення платежу.

Крім того, згідно з п.7.1 Інструкції №21-5
за порушення норм законодавства про
єдиний внесок на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
платників, на яких згідно з Законом
покладено обов'язок нараховувати,
обчислювати та сплачувати єдиний
внесок, застосовуються фінансові
санкції (штрафи та пеня) відповідно до
Закону.

Згідно п.п.4.3.6 п.4.3 Інструкції №21-5
нараховані за відповідний календарний
місяць суми єдиного внеску сплачуються
платниками не пізніше 20 числа
наступного місяця, крім гірничих
підприємств, які зобов'язані
сплачувати єдиний внесок, нарахований
за календарний місяць, не пізніше 28
числа наступного місяця, незалежно від
виплати заробітної плати та інших
видів виплат, на суми яких
нараховується єдиний внесок.

Відповідно до п.п.7.2.2 п.7.2 Інструкції
№21-5 за несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) єдиного внеску
накладається штраф у розмірі 10
відсотків своєчасно не сплачених сум.
При цьому складається рішення про
застосування штрафних санкцій та
нарахування пені за формою згідно з
додатком 10.

Розрахунок цієї фінансової санкції
здійснюється на підставі даних карток
особових рахунків платників.

При застосуванні штрафів, зазначених у
цьому підпункті, приймається одне
рішення після сплати (погашення) у
повному обсязі недоїмки окремо за
кожний період, за який сплачується
єдиний внесок, незалежно від кількості
випадків сплати за вказаний період.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач зазначає, що в порушення вимог
п.п.4.3.6 п.4.3 та п.п.7.2.2 п.7.2 Інструкції №21-5
оскаржуване рішення прийняте одразу за
декілька звітних періодів. Проте, дане
твердження не може бути визнане судом
як доказ порушення управлінням при
винесенні оскаржуваного рішення
Інструкції №21-5, оскільки позивачем не
було виконана умова сплати погашення
недоїмки у повному обсязі.

Посилання позивача на неправомірність
оскаржуваного рішення з огляду на
положення Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
спростовується наступним.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11 жовтня 2004 року з моменту
порушення провадження у справі про
банкрутство (з дати постановлення
вказаної ухвали) введено мораторій на
задоволення вимог кредиторів боржника
до закінчення провадження у справі.

Норми Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» від 14.05.1992
року №2343-XII (далі по тексту - Закон
№2343-XII в редакції на день винесення
Господарським судом ухвали про
порушення провадження у справі про
банкрутство ТОВ «Укргазбуд»)
встановлюють умови та порядок
відновлення платоспроможності
суб'єкта підприємницької діяльності -
боржника або визнання його банкрутом
та застосування ліквідаційної
процедури, повного або часткового
задоволення вимог кредиторів.

Згідно із визначенням, наведеним в
статті 1 Закону №2343-XII мораторій на
задоволення вимог кредиторів - це
зупинення виконання боржником
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію, і припинення
заходів, спрямованих на забезпечення
виконання цих зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів),
застосованих до прийняття рішення про
введення мораторію.

Відповідно до абз.6 ст.1 Закону №2343-XII,
грошові зобов'язання, які виникають
після порушення справи про
банкрутство, є поточними вимогами.

За змістом абз.24 цієї статті мораторій
на задоволення вимог кредиторів, який в
силу пункту 4 статті 12 названого Закону
№2343-XII вводиться одночасно з
порушенням справи про банкрутство,
являє собою зупинення виконання
боржником грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів), термін
виконання яких настав до дня введення
мораторію.

Положення статті 12 Закону №2343-XII, яка
встановлює, зокрема, заборону
нараховувати протягом дії мораторію
неустойку (штраф, пеню), інші фінансові
(економічні санкції) за невиконання чи
неналежне виконання грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів) стосується вимог,
зобов'язань, які підпадають під поняття
мораторію і застосовуються у контексті
ст.1 цього Закону, де наведене саме
визначення мораторію.

При цьому, мораторій не зупиняє
виконання боржником грошових
зобов'язань, які виникли після введення
мораторію. З порушенням провадження у
справі про банкрутство не пов'язується
завершення підприємницької діяльності
боржника, він має право укладати
договори та вчиняти інші правочини, у
зв'язку з чим у нього виникають права та
обов'язки, виконання яких
забезпечується на загальних засадах.

Як вбачається з визначення терміну
«мораторій», його режим поширюється на
ті зобов'язання, термін виконання яких
(за визначенням ч.2 ст.251 ЦК України,
термін - певний момент у часі) настав
(розпочався строк виконання) до дня
введення мораторію, тобто якщо початок
строку виконання зобов'язань припадає
на дату, яка передує введенню мораторію

Системний аналіз змісту
вищезазначених норм права свідчить про
те, що дія мораторію поширюється лише
на задоволення вимог конкурсних
кредиторів.

Стосовно зобов'язань поточних
кредиторів, які виникли під час судових
процедур, правила мораторію не
застосовуються і по цих зобов'язаннях,
згідно загальних правил, нараховуються
неустойка (штраф, пеня), застосовуються
інші санкції за невиконання чи
неналежне виконання грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів).

Таким чином, зобов'язання, які виникли
після введення мораторію боржник
повинен виконувати повністю без
будь-яких обмежень.

Аналогічна позиція була викладена в
постановах Верховного Суду України:
від 25 червня 2011 року (№ 21-113а11) та від 7
травня 2012 року (№ 21-289а11), а також від 11
червня 2012 року у справі за позовом
дочірнього підприємства Державної
акціонерної компанії «Хліб України»
«Тальнівський комбінат
хлібопродуктів» до УПФУ в
Тальнівському районі Черкаської
області про визнання протиправним і
скасування рішення; від 09 жовтня 2012
року у справі за позовом УПФУ у м.
Першотравенську Дніпропетровської
області до ПАТ «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» про стягнення суми штрафу.

Згідно частини 2 статті 161 Кодексу
адміністративного судочинства України
при виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Визначені у спірному рішенні сума
штрафних санкцій та пені за несплату
(невчасну сплату) зобов'язань позивача
зі сплати єдиного соціального внеску
за квітень 2013 року, строк виконання
яких (період сплати) розпочався в
травні 2013 року, тобто після введення в
дію мораторію (11.10.2004р.), а отже на ці
зобов'язання, строк виконання яких
розпочався після дня введення
мораторію на задоволення вимог
кредиторів, його дія не поширюється.

Враховуючи наведене, а також беручи до
уваги що строк виконання зобов'язань по
сплаті єдиного внеску виник у позивача
після порушення провадження у справі
про банкрутство та введення мораторію,
встановлені Законом України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
обмеження на виконання цих зобов'язань
і нарахування штрафних санкцій за їх
невиконання (неналежне виконання) не
поширюються.

Даний висновок кореспондується зі
змісту частини 1 статті 23 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», згідно з якою
нарахування неустойки (штрафу, пені),
процентів та інших економічних санкцій
по всіх видах заборгованості за
зобов'язаннями, строк виконання яких
настав після порушення справи про
банкрутство та введення мораторію,
припиняється лише з дня прийняття
господарським судом постанови про
визнання боржника банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури.

Крім того, ухвалою Господарського суду
міста Києва від 17.01.2011 року було
припинено провадження у справі №49/18-б,
у зв'язку із затвердженням мирової
угоди, одночасно вказаною ухвалою
припинено дію мораторію на задоволення
вимог кредиторів.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 22.03.2011 року
зазначена ухвала скасована, матеріали
справи направлено до Господарського
суду міста Києва для продовження
розгляду.

Відповідно до постанови Вищого
господарського суду України від 11.05.2011
року постанову суду апеляційної
інстанції скасовано, ухвалу суду
першої інстанції змінено, пункт 2
викладено у наступній редакції: « 2.
Затвердити мирову угоду від 08.11.2010 р.,
укладену між боржником - акціонерним
товариством фірмою «Укргазбуд» та
комітетом кредиторів, у справі N 49/18-б.»

Оцінивши встановлені у справі
обставини з врахуванням норм
законодавства, якими регулюються
спірні правовідносини, суд прийшов до
висновку про правомірність
застосування відповідачем штрафних
санкцій у розмірі 8 865,48 грн. та
нарахування пені у розмірі 5 382,49 грн. за
період з 20.05.2013 року по 30.07.2013 року.

Стаття 19 Конституції України визначає,
що органи державної влади та органи
місцевого самоврядування зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень
відповідача, суд керується критеріями,
закріпленими у ч.3 ст.2 КАС України, які
певною мірою відображають принципи
адміністративної процедури, які
повинні дотримуватися при реалізації
дискреційних повноважень владного
суб'єкта.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Судом під час розгляду справи не
встановлено фактів порушення
відповідачем зазначених критеріїв, а
тому суд вважає, що відповідач при
винесені спірного рішення №4868 від
13.08.2013 року діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
використанням повноважень з метою, з
якою ці повноваження надано,
обґрунтовано, добросовісно,
розсудливо, з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації,
пропорційно та своєчасно.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції
України та ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень довів правомірність своїх
дій. В той же час позивач не довів
обставин в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи наведене в сукупності та
виходячи із встановлених судом
обставин, оцінивши надані позивачем та
відповідачем докази в контексті
наведених вище вимог законодавства,
суд дійшов висновку про недоведеність
позивачем протиправності рішення УПФУ
в Солом'янському районі м. Києва №4868
від 13.08.2013 року, відповідність якого
вимогам законодавства встановлена під
час розгляду справи. З огляду на
зазначене, позовні вимоги позивача
визнаються судом необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки спір вирішено на користь
суб'єкта владних повноважень,
звільненого від сплати судового збору,
а також за відсутності витрат
відповідача - суб'єкта владних
повноважень, пов'язаних із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз, судові витрати (судовий
збір) стягненню з позивача не
підлягають.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені адміністративного позову
Публічного акціонерного товариства
«Укргазбуд» до Управління Пенсійного
фонду України в Солом'янському районі
міста Києва про скасування рішень від 13
серпня 2013 року №4868 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у
порядку, встановленому в ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду в
порядку та строки, визначені ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя:
Н.А. Добрівська