Справа № 809/162/14
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"10" лютого 2014 р.
справа №
809/162/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.,

при секретарі Галімурки Т.Є.,

за участю:

представників позивача: Калуського
міжрайонного прокурора
Івано-Франківської області - Аверкової
Н.О., Ільківа Ю.Я.

представника відповідача: Калуської
міської ради Івано-Франківської
області - Коцана І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
Калуського міжрайонного прокурора
Івано-Франківської області до
Калуської міської ради
Івано-Франківської області про
визнання незаконним та скасування
рішення Калуської міської ради №2288 від
17 грудня 2013 року ''Про доповнення до
рішення міської ради від 24.09.1993 року
''Про герб міста Калуш'', -

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківським окружним
адміністративним судом 24 січня 2014 року
відкрито провадження у справі за
позовом Калуського міжрайонного
прокурора (надалі по тексту - позивач)
до Калуської міської ради (надалі по
тексту - відповідач, міська рада) про
визнання незаконним та скасування
рішення Калуської міської ради №2288 від
17 грудня 2013 року ''Про доповнення до
рішення міської ради від 24.09.1993 року
''Про герб міста Калуш''.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в
порушення вимог статей 143, 144
Конституції України (надалі по тексту -
Основний Закон, Конституція), статей 19,
20, 143 Конституції України, статей 1, 16, 22,
25, 26, 59 Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' (далі по
тексту - Закону 280/97-ВР), Калуською
міською радою 17 грудня 2013 року прийнято
протиправне рішення ''Про доповнення до
рішення міської ради від 24.09.1993
року ''Про герб міста Калуш''. Даним
рішенням вирішено питання щодо
використання над приміщенням міської
ради та її виконавчих органів прапора і
символіки Європейського Союзу, при
тому що врегулювання таких
правовідносин не входить до
компетенції органів місцевого
самоврядування, в тому числі шляхом
оформлення їх у формі рішення міської
ради.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала з
підстав, наведених в позовній заяві.
Додатково пояснила, що в силу вимог
статті 20, частини 5 статті 23, Закону
України ''Про прокуратуру'', Калуський
міжрайонний прокурор звернувся до
адміністративного суду із вказаним
позовом в інтересах держави. За
відсутності органу, уповноваженого
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах, в
розгляді даної справи прокурор володіє
статусом позивача. Зазначили, що
відповідач як орган місцевого
самоврядування, дозволивши
встановлення та використання прапору і
символіки Європейського Союзу, вийшов
за межі повноважень, визначених для
нього Конституцією України, статтями 22,
25, 26 Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' та іншими
законами України. Зокрема, міські ради,
як суб'єкт публічно-правових відносин,
не наділений компетенцією вирішувати
питання про встановлення і підняття на
будинках, де працюють ради та її
виконавчі комітети, окрім Державного
Прапору України, пропори відповідних
суб'єктів міжнародних відносин.
Зазначили, що рішення міської ради від
24 вересня 1993 року ''Про герб міста
Калуш'', до якого оскаржуваним рішенням
внесено зміни про можливість
встановлення і використання прапору і
символіки Європейського Союзу,
прийнято відповідачем до набрання
законної сили Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні''. У
зв'язку з цим, позивач вважає, що станом
на грудень 2013 року згідно діючих вимог
положень пункту 49 частини 1 статті 26
вказаного Закону для того щоб
дозволити використання іншої
символіки, окрім тієї, яка затверджена
рішенням ради від 24 вересня 1993 року
необхідно спочатку розробити і
затвердити на пленарному засіданні
відповідне Положення про зміст, опис та
порядок використання символіки
територіальної громади м. Калуш, і
тільки після цього вирішувати питання
про доповнення вже існуючої символіки
елементи іншої або додаткової
символіки. У зв'язку із порушенням
законодавчо визначено порядку
затвердження використання символіки,
представники позивач просять позов
задовольнити повністю.

Представники позивача у судовому
засіданні, визначаючи спосіб захисту
інтересів держави, просила суд визнати
незаконним та скасувати рішення
Калуської міської ради №2288 від 17
грудня 2013 року ''Про доповнення до
рішення міської ради від
24.09.1993 року ''Про герб міста Калуш''.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, подавши 10.02.2014 року
письмове заперечення проти
адміністративного позову (а.с. 38). У
судовому засіданні пояснив, що у
спірних правовідносинах, прокурор
звертаючись до суду, не обґрунтував в
чиїх інтересах він звертається, не
довівши, при цьому порушень інтересів
держави. Крім того, зазначив, що
відповідно до частини 1 статті 5
Конституції України народ здійснює
владу безпосередньо і через органи
державної влади та місцевого
самоврядування. Згідно Закону України
''Про місцеве самоврядування в Україні''
міська ради є органом місцевого
самоврядування, що представляє
відповідні спільні інтереси
територіальної громади та здійснює від
її імені та в її інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України та іншими
законами. Відповідно до Закону України
''Про статус депутатів місцевих рад''
депутат місцевої ради як представник
інтересів територіальної громади,
виборців свого виборчого округу
зобов'язаний виражати і захищати
інтереси відповідної територіальної
громади та її частини - виборців свого
виборчого округу, виконуючи їх
доручення в межах своїх повноважень,
наданих законом, брати участь у
здійсненні місцевого самоврядування.
Представник відповідача вважає, що
відповідно до статті 15 Конституції
України суспільне життя в Україні
ґрунтується на засадах політичної,
економічної та ідеологічної
багатоманітності. Держава гарантує
свободу політичної діяльності не
забороненої Конституцією і законами
України. Зазначив, що статтею 4
Європейської Хартії місцевого
самоврядування місцевим властям
дозволено вільно вирішувати будь-яке
питання, яке не виключене із сфери
їхньої компетенції і вирішення якого
не доручено жодному іншому органу. На
переконання представника відповідача
жодним законодавчим актом України не
заборонено органам місцевого
самоврядування використовувати прапор
і символіку суб'єктів міжнародних
правовідносин, в тому числі
Європейського Союзу, а відтак не можна
вважати з таких підстав оскаржуване
рішення незаконним. Додатково вказав,
що рішенням від 17 грудня 2013 року
Калуською міською радою не встановлено
і не визначено прапор і символіку
Європейського Союзу як частину власної
символіки, у зв'язку із чим немає
правових підстав таке питання
вирішувати шляхом затвердження
Положення про зміст, опис та порядок
використання прапора Європейського
Союзу. Оскільки, депутати міської ради,
які дозолили встановлення і
використання прапору і символіки
Європейського Союзу, діяли від імені та
в інтересах виборців, то міська рада, як
представницький орган місцевого
самоврядування, діючи відповідно до
статей 5 і 15 Конституції України, у
законний спосіб реалізувала свої
повноваження щодо оскаржуваного
рішення. Просив у задоволенні позову
відмовити.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представників позивача і
відповідача, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення щодо них,
дослідивши і оцінивши зібрані по
справі докази, в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального права, які врегульовують
спірні правовідносини, суд виходить з
таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 17 грудня 2013 року
Калуською міською радою прийнято
рішення №2288 ''Про доповнення до рішення
міської ради від 24.09.1993 року ''Про герб
міста Калуш'' (а.с. 40).

Резолютивною частиною даного рішення
міська рада вирішила:

'' 7. Окрім державної символіки,
використання якої регламентується
чинним законодавством, та символіки
міста дозволити:

7.1. Над приміщенням міської ради та її
виконавчих органів встановлювати
прапор Європейського Союзу.

7.2. При відзначенні державних свят та
урочистостей місцевого значення
використовувати символіку
Європейського Союзу та територіальних
громад, з якими місто Калуш перебуває в
партнерських стосунках.''

В січні 2014 року Калуським міжрайонним
прокурором проведено перевірку у
порядку нагляду за додержанням і
застосуванням законів, за наслідками
якої встановлено порушення Калуською
міською радою Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні'' та
Конституції України, що виразилося у
прийнятті рішення ''Про доповнення до
рішення міської ради від 24.09.1993 року
''Про герб міста Калуш'' від 17 грудня 2013
року.

Такі виявлені порушення стали
підставою для звернення Калуським
міжрайонним прокурором до суду про
визнання рішення відповідача
незаконним та скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

За змістом вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди, серед іншого,
перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законність - це соціально-правове
явище, що характеризує організацію і
функціонування суспільства і держави
на правових засадах. Законність - це
правовий режим точного виконання
чинних законів усіма суб'єктами права;
режим, за якого забезпечуються права і
виконуються обов'язки людиною,
органами державної влади, місцевого
самоврядування і громадянським
суспільством. Основними засадами
законності вважають: зверхність закону
в системі нормативних актів; найвища
юридична сила належить Конституції
України. Єдина законність означає, що
на всій території України закон
однаковою мірою повинен діяти стосовно
до всіх суб'єктів права. Отже,
законність, як режим відповідності
суспільних відносин чинним законам, що
утворюється завдяки їх здійсненню
суб'єктами права, характеризується
правопорядком.

Основною ознакою законності є
обов'язок виконувати розпорядження
законів і підзаконних правових актів
державними органами і органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, громадянами і
різними об'єднаннями.

Основними принципами законності є:

- єдність, тобто однаковість
розуміння і застосування законів та
підзаконних нормативно-правових актів
на всій території їхньої дії та щодо
однойменних суб'єктів;

- верховенство закону, тобто
регулювання всіх найважливіших
аспектів суспільного та державного
життя законами та відповідність всіх
підзаконних нормативно-правових актів
Конституції та законам;

- контроль за законністю, тобто
наявність дійового механізму
недопущення та усунення будь-яких
порушень законності з боку будь-яких
суб'єктів права;

- неминучість відповідальності за
порушення вимог закону, тобто кожен
випадок порушення закону з боку
будь-якого суб'єкта права повинен
тягнути за собою відповідне реагування
з боку держави, відповідних органів.

Прийняття органами місцевого
самоврядування рішень поза межами
власних повноважень не в спосіб
визначений законом, на переконання
суду, порушує законність і
правопорядок в державі.

Неухильне дотримання законів
забезпечується державою через
відповідні органи державної влади,
правоохоронні органи і органи
контролю, якими на рівні законів надані
відповідні повноваження.

Відповідно до статті 1 Закону України
''Про прокуратуру'' прокурорський
нагляд за додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону
України ''Про прокуратуру'' на
прокуратуру України покладаються
функції представництво інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

Положеннями частини 1 і 3 статті 36-1
Закону визначено, що представництво
прокуратурою інтересів держави в суді
полягає у здійсненні прокурорами від
імені держави процесуальних та інших
дій, спрямованих на захист держави у
випадках, передбачених законом.
Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень інтересів
держави.

В силу вимог пункту 1 частини 1 і частини
2 статті 19 коментованого Закону
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів, серед іншого, є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам.

При цьому, перевірка виконання законів
за наявності приводів може проводитися
з власної ініціативи прокурора.

Згідно пункту 2 частини 5 статті 23
Закону України ''Про прокуратуру''
прокурор, серед іншого, може звернутися
до суду щодо: визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень.

Ці вимоги кореспондуються з
положеннями частини 5 статті 105 та
абзацу 11 частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до яких
адміністративний позов суб'єкта
владних повноважень може містити інші
вимоги у випадках, встановлених
законом, а суд за адміністративним
позовом суб'єкта владних повноважень
може прийняти іншу постанову у
випадках, встановлених законом.

Як вже зазначено судом вище предметом
прокурорського нагляду за додержанням
і застосуванням законів є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, вимогам Конституції
України та чинним законам, а до функцій
прокурора входить представництво
інтересів держави в суді у випадках,
визначених пунктом 2 частини 5 статті 23
Закону.

Відтак, в розгляді даної справи
прокурор наділений правом на захист
інтересів держави. Звертаючись до суду
з вимогами, передбаченими частиною 5
статті 23 Закону України ''Про
прокуратуру'', прокурор діє як посадова
особа органу державної влади. З огляду
на зазначене такі справи, незалежно від
статусу відповідача, предметно
підсудні окружним адміністративним
судам.

Враховуючи вищенаведене суд відхиляє
доводи представника відповідача, що у
спірних правовідносинах Калуський
міжрайонний прокурор не володіє
адміністративною процесуальною
дієздатністю.

За змістом вимог частини 1 статті 140 і
частини 1 статті 144 Конституції України
місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Відповідно до частин 1, 2 і 4 статті 4
Європейської Хартії місцевого
самоврядування, ратифікованої
Верховною Радою України 15 липня 1997
року, головні повноваження і функції
місцевих властей визначаються
конституцією або законом. Однак це
положення не перешкоджає наділенню
місцевих властей повноваженнями і
функціями для спеціальних цілей
відповідно до закону.

Місцеві власті в межах закону мають
повне право вільно вирішувати будь-яке
питання, яке не вилучене із сфери
їхньої компетенції і вирішення якого
не доручене жодному іншому органу.

Повноваження, якими наділяються
місцеві власті, як правило, мають бути
повними і виключними.

Системний аналіз статті 4 Європейської
Хартії місцевого самоврядування
вказує на те, що органи місцевого
самоврядування, в тому числі сільські,
селищні і міські ради, районні і
області ради мають право вирішувати
будь-які питання, включені до їх
повноважень і функцій конституцією або
законами національного законодавства.
Коло таких питань і компетенція
встановлюється в межах, визначених
відповідними законами.

Така правова позиція кореспондується з
рішенням Конституційного Суду України
№7 від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009
за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні''.

Відповідно до Конституції України
народ здійснює владу безпосередньо і
через органи державної влади та органи
місцевого самоврядування (частина 2
статті 5 Конституції). Основним Законом
встановлено, що місцеве самоврядування
є правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина 1 статті 140
Конституції). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради, районні
і обласні ради та їх виконавчі органи і
передбачає правову, організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень слідує, що ці
органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Главою 1 Розділом ІІ Закону України
''Про місцеве самоврядування в Україні''
встановлена організаційна-правова
основа місцевого самоврядування та
загальна і виключна компетенція
сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до статті 25 вказаного
Закону передбачена загальна
компетенція сільських, селищних,
міських рад, а саме: сільські, селищні,
міські ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання. Тобто, Закон
закріплює можливість вирішення не
будь-яких питань, а тільки тих, які
законодавчо віднесені до повноважень
відповідної ради.

Стаття 26 Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' встановлює
виключну компетенцію питань, що
вирішуються сільськими, селищними,
міськими радами на пленарних
засіданнях. Перелік виключної
компетенції у відповідних
правовідносинах включає в себе 56
пунктів частини першої і 2 пункти
частини другої статті 26 даного Закону.

Отже, до виключної компетенції
місцевих рад належать питання, які
перебувають у віданні рад і підлягають
розгляду тільки на їх пленарних
засіданнях. Це, як правило,
найважливіші питання місцевого
значення, розгляд і вирішення яких не
може бути делеговано іншим органам.
Загальні ж повноваження можуть
визначатися окремими законами, в яких
чітко визначено межі і обсяг
компетенції ради щодо врегулювання
того чи іншого колу правових відносин.

Стаття 23 Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' встановлює,
що на будинках, де працюють ради та їх
виконавчі комітети, піднімається
Державний Прапор України.

У частині першій статті 20 Конституції
України визначено перелік державних
символів України. Ними є Державний
Прапор України, Державний Герб України
і Державний Гімн України.

Державний Прапор України - стяг із двох
рівновеликих горизонтальних смуг
синього і жовтого кольорів.

Великий Державний Герб України
встановлюється з урахуванням малого
Державного Герба України та герба
Війська Запорізького законом, що
приймається не менш як двома третинами
від конституційного складу Верховної
Ради України. Головним елементом
великого Державного Герба України є
Знак Княжої Держави Володимира
Великого (малий Державний Герб
України).

Державні символи України нерозривно
пов'язані за своїм змістом з її
державним суверенітетом (абзац перший
підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної
частини Рішення Конституційного Суду
України від 16 січня 2003 року № 1-рп/2003).
Державні символи є підтвердженням
факту існування держави, її
суверенітету та спрямовані на
зміцнення її авторитету. Держава
встановлює порядок використання
державних символів та належну систему
їх правового захисту, за яких
забезпечується повага та гідне
ставлення до державних символів.

Відповідно до пункту 4 частини другої
статті 92 Конституції України виключно
законами України встановлюється
порядок використання і захисту
державних символів. Шанування
державних символів України є
обов'язком усіх її громадян (частина
перша статті 65 Конституції України).

Як встановлено судом, оскаржуваним
рішенням Калуською міською радою не
вирішувалося питання використання
державних символів України.

Суд зазначає, що Закон України ''Про
місцеве самоврядування в Україні'' не
передбачає на будинках, де працюють
ради та їх виконавчі комітети, підняття
іншої символіки, ніж Державний Прапор
України та символіки територіальних
громад сіл, селищ, міст, районів і
областей, затвердженої відповідно до
вимог статті 22 і пункту 49 частини 1
статті 26 згаданого Закону.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Компетенція міських рад є правовою
формою виразу їх функцій, вона водночас
служить і правовим засобом їх
реалізації, відтак при здійсненні
своїх повноважень орган місцевого
самоврядування повинен керуватись
принципом ''дозволено те, що дозволено
законом''.

Вирішуючи дану справу, суд виходить з
того, що у переліку питань, які належать
до виключної компетенції відповідача
та які вирішуються на її пленарних
засіданнях, - в Законі України ''Про
місцеве самоврядування в Україні''
відсутнє таке питання, як вирішення та
прийняття рішення про надання дозволу
по встановленню і використанню над
приміщеннями міської ради та її
виконавчих органів, при відзначенні
державних свят і урочистостей прапорів
і символіки суб'єктів міжнародних
відносин, в тому числі Європейського
Союзу.

Суд звертає увагу й на те, що
Конституцією України, будь-яким іншим
законом чи підзаконним
нормативно-правовим актом не надано
повноважень міським радам розглядати і
вирішувати питання, врегульовані в
оскаржуваному рішення Калуської
міської ради в частині встановлення і
використання прапору і символіки
Європейського Союзу. Враховуючи
вказане, підпункти 7.1., 7.2. пункту 7
оскаржуваного рішення у згаданій
частині прийняті поза межами
повноважень, визначених Конституцією
України і Законом 280/97-ВР.

Зважаючи на те, що оскаржуване рішення
Калуської міської ради є
нормативно-правовим актом, оскільки, на
переконання суду, є правоутворювальним
актом, який встановив та закріпив нові
норми права - доповнив діючі з метою
регулювання суспільних відносин щодо
використання територіальною громадою
міста певної символіки іншого суб'єкту
правовідносин, то у відповідності до
частин 1 і 11 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства
України, пункту 1 частини 5 статті 23
Закону України ''Про прокуратуру'',
рішення Калуської міської ради №2288 від
17 грудня 2013 року ''Про доповнення до
рішення міської ради від 24.09.1993 року
''Про герб міста Калуш'' в частині
встановленні і використання прапора та
символіки Європейського Союзу
підлягає визнанню незаконним.

Заявлена інша частина позовних вимог
про скасування рішення відповідача від
17 грудня 2013 року до задоволення не
підлягають, оскільки згідно вимог
пункту 1 частини 5 статті 23 Закону
України ''Про прокуратуру'', прокурор
має право на звернення до суду із
позовами про визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині. В свою чергу,
положеннями частини 11 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що нормативно-правові
акта у випадку їх незаконності не
підлягають додатковому скасуванню.

Слід зазначити, незважаючи на те, що
оскаржуваним рішенням внесено
доповнення до рішення Калуської
міської ради від 24 вересня 1993 року ''Про
герб міста Калуш'', суд погоджується і з
доводами представника відповідача про
те, що прапор і символіка Європейського
Союзу не віднесені до місцевої
символіки територіальної громади м.
Калуш, так як це не слідує із змісту
доповнень, визначених рішенням від 17
грудня 2013 року. Відтак, не заслуговують
на увагу доводи позивача про порушення
порядку схвалення і затвердження
місцевої символіки територіальної
громади м. Калуш, до якої без
затвердження попередньо відповідного
Положення внесено зміни про можливість
використання символіки Європейського
Союзу.

Безпідставними на переконання суду є
вимоги позивача про незаконність
положень оскарженого рішення в частині
можливості використання Калуською
міською радою при відзначенні
державних свят та урочистостей
місцевого значення символіки
територіальних громад, з якими місто
Калуш перебуває в партнерських
стосунках.

За змістом вимог пункту 21 частини 1
статті 26 Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' міські ради
вправі вирішувати питання про
об'єднання в асоціації або вступ до
асоціацій, інших форм добровільних
об'єднань органів місцевого
самоврядування та про вихід з них.

Зазначене свідчить, що коментованим
Законом визначена можливість
співпраці між собою різних
територіальних громад, в тому числі у
формі об'єднань, які в свою чергу можуть
мати затверджені у встановленому
порядку власну символіку. Порядок
використання територіальними
громадами власної символіки
дозволений Законом України ''Про
місцеве самоврядування в Україні'', а
відтак, спільне використання власної
символіки не порушує встановлену на
законодавчому рівні можливість її
використання. До того ж, на переконання
суду, в даному випадку інтереси держави
не можуть бути порушені.

Суд також зазначає, що за приписами
пункту 33 частини 1 статті 26 Закону
України ''Про місцеве самоврядування в
Україні'' сільські, селищні і міські
ради, серед іншого, вправі вирішувати
відповідно до законодавства питання
про створення підприємствами
комунальної власності спільних
підприємств, у тому числі з іноземними
інвестиціями.

В підпунктах 1 і 3 пункту ''а'' частини 1
статті 35 вказаного Закону визначено, що
до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належать, серед іншого, повноваження
щодо укладення і забезпечення
виконання у встановленому
законодавством порядку договорів з
іноземними партнерами на придбання та
реалізацію продукції, виконання робіт
і надання послуг, а також сприяння у
створенні на основі законодавства
спільних з іноземними партнерами
підприємств виробничої і соціальної
інфраструктури та інших об'єктів;
залучення іноземних інвестицій для
створення робочих місць.

Засновниками таких підприємств можуть
бути державні підприємства інших
держав, підприємства комунальної
власності інших держав, або іноземні
підприємства із часткою у статутному
капіталі, яка належить іноземній
державі чи органу місцевого
самоврядування іншої держави. Такі
суб'єкти міжнародних відносин, як
засновники згаданих підприємств,
можуть мати власну місцеву символіку, в
тому числі відповідної територіальної
громади іноземної держави чи іноземної
держави зокрема.

За таких обставин, суд не заперечую
можливість при таких правовідносинах
(офіційному прийомі іноземної
делегації, забезпечення переговорного
процесу, відзначення подій, які спільно
визначені як урочистості) можливість
спільного використання відповідної
символіки, втім зазначає, що в силу
вимог статті 19 Конституції України та
положень статей 25, 26 Закону України
''Про місцеве самоврядування в Україні''
вирішення такого колу питань не
потребує затвердження у формі рішення,
так як це не входить до повноважень
відповідних рад.

Суд, вирішуючи справу, жодним чином не
заперечує дію положення статті 15
Конституції України про ідеологічну і
політичну багатоманітність у будь-якій
законодавчо дозволеній формі її
виразу. Втім, реалізація більшістю
депутатів від складу місцевих рад
своєї індивідуальної чи колективної
ідеології і політичних поглядів, через
органами місцевого самоврядування
повинно відбуватися у межах та у спосіб
визначений Конституцією і законами
України.

Частиною 1 статті 34 Конституції України
кожному гарантовано право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань. У зв'язку
із тим, що положення частини 1 статті 15 і
частини 1 статті 34 Конституції України
мають імперативний характер, його
дублювання чи вираження у формі рішень
місцевих рад - додатково не
потребується.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
частину вимоги позивача
обґрунтованими, а позов таким, що
підлягає до часткового задоволення.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним підпункт 7.1.
пункту 7 рішення Калуської міської ради
№2288 від 17 грудня 2013 року ''Про
доповнення до рішення міської ради від
24.09.1993 року ''Про герб міста Калуш''.

Визнати незаконним підпункт 7.2. пункту 7
рішення Калуської міської ради №2288 від
17 грудня 2013 року ''Про доповнення до
рішення міської ради від 24.09.1993 року
''Про герб міста Калуш'' в частині
використання символіки Європейського
Союзу.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Резолютивна частина постанови суду про
визнання нормативно-правового акта
незаконним невідкладно публікується
Калуською міською радою у виданні, в
якому його було офіційно оприлюднено,
після набрання постановою законної
сили.

Складання постанови в повному обсязі
було відкладено на 5 днів, у зв'язку із
чим постанова в повному обсязі
виготовлена 14.02.2014 року.

Суддя
/підпис/
Чуприна О.В.