Справа № 813/664/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/664/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів:
Головуючого-судді Сасевича О.М.
судді Гулкевич І.З.,
судді Кедик М.В.,
за участю секретаря судового засідання
представників позивача Попадинця М.І.,
представника відповідача Мельника А.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом заступника прокурора
Львівської області до Львівської
обласної ради про визнання
протиправним та скасування рішення, -
заступник прокурора Львівської
області звернувся до Львівського
окружного адміністративного суду з
позовом до Львівської обласної ради, в
якому, із урахуванням заяв про зміну
позовних вимог, просить визнати
протиправним та скасувати рішення XXVI
позачергової сесії VI скликання
Львівської обласної ради від 25.01.2014
року №939 «Про визнання Народної Ради
України колегіальним органом,
уповноваженим представляти інтереси
народу України». В обґрунтування
позовних вимог посилається на те, що в
порядку здійснення нагляду за
додержанням і застосуванням законів
прокурором виявлено порушення
відповідачем норм Конституції та
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» під час
прийняття оспорюваного рішення. На
думку позивача, вищезгадане рішення не
узгоджується з положеннями
Конституції України та нормами Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», оскільки, приймаючи таке
рішення, обласна рада вийшла за межі
повноважень, наданих органам місцевого
самоврядування.

Ухвалою судді від 27.01.2014 року відкрито
провадження у даній адміністративній
справі.

У судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали,
просили суд позов задовольнити
повністю.

Представник відповідача позов не
визнав, надав суду письмове
заперечення проти позову.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши докази, які мають
значення для вирішення справи, суд
вважає, що адміністративний позов
підлягає до задоволення з огляду на
такі підстави.

З приводу повноважень позивача на
звернення до суду, суд зазначає
наступне.

Згідно із п.1 ч.1 ст.19 Закону України «Про
прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-XII,
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів є, зокрема,
відповідність актів, що видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам.

Пунктом 2 частини 5 статті 23 Закону
України «Про прокуратуру» від 05.11.1991
року №1789-XII передбачено, що прокурор,
без внесення подання, може звернутися
до суду щодо визнання протиправним дій,
рішень чи окремих його положень і щодо
скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень.

Отже, звертаючись до суду із даною
вимогою, прокурор діє як посадова особа
органу державної влади та набуває
статусу позивача.

Щодо правомірності рішення Львівської
обласної ради, яке оскаржується, суд
вважає за необхідне зазначити таке.

Судом встановлено, що 25.01.2014 року на XXVII
позачерговій сесії VI скликання
Львівської обласної ради прийнято
рішення №939 «Про визнання Народної
Ради України колегіальним органом,
уповноваженим представляти інтереси
народу України».

Із змісту спірного рішення вбачається,
що Львівська обласна рада вирішила:

- визнати Народну Раду України
колегіальним органом, уповноваженим
представляти інтереси народу України,
повноваження на створення якого надані
рішенням Всенародних зборів громадян,
які відбулися 19 січня 2014 року на
Майдані Незалежності в місті Києві;

- створити міжфракційне об'єднання
«Народна Рада» у Львівській обласній
раді, до складу якого можуть входити
фракції Львівської обласної ради та
позафракційні депутати відповідно до
поданих заяв;

- рекомендувати сільським, селищним,
районним, міським, районним у містах
радам Львівської області невідкладно
скликати позачергові сесії
відповідних рад для розгляду та
прийняття рішення щодо визнання
Народної Ради України колегіальним
органом, уповноваженим представляти
інтереси народу України, а також для
самостійного виконання делегованих
повноважень місцевих органів
державної влади;

- звернутися до Ради Європи,
Європейського Союзу, ОБСЄ та
міжнародного співтовариства з
проханням допомогти українському
народові зберегти демократичний
устрій і не допустити остаточного
встановлення в Україні диктатури та
узурпації влади Президентом України;

- встановити, що на території
Львівської області не можуть
проводитися заходи за участю особового
складу Збройних Сил України,
Міністерства внутрішніх справ України,
інших правоохоронних органів з
використанням спеціальних засобів,
зброї та військової техніки,
спрямовані на обмеження прав громадян
на проведення мирних зібрань.

Згідно преамбули рішення №939, останнє
прийняте на підставі ст.5 розділу І та
розділу ХІ Конституції України, Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», з метою реалізації права
народу України на самовизначення та
безпосереднє здійснення влади, у
зв'язку з узурпацією влади Президентом
України та Верховною Радою України
через прийняття 16 січня 2014 року в
неконституційний спосіб ряду законів,
які ведуть до встановлення диктатури в
державі та звужують зміст і обсяг
існуючих конституційних прав і свобод
громадян.

У відповідності до статті 19
Конституції України, правовий порядок
в Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Частиною 2 статті 19
Конституції України гарантовано, що
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Рішенням Конституційного Суду України
№7-рп/2009 від 16.04.2009 року «У справі за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування)» надано офіційне
тлумачення частині другій статті 19
Конституції України. Конституційний
суд, зокрема, зазначив, що органи
місцевого самоврядування, здійснюючи
владу і самостійно вирішуючи питання
місцевого значення, віднесені законом
до їх компетенції, та приймаючи
рішення, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, районні та обласні
ради і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Конституції
України.

З аналізу вказаних конституційних
положень вбачається, що органи
місцевого самоврядування, здійснюючи
владу, самостійно вирішують питання
місцевого значення, віднесені законом
до їх компетенції та приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Водночас, Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» №280/97-ВР від
21.05.1997 року відповідно до Конституції
України визначає систему та гарантії
місцевого самоврядування в Україні,
засади організації та діяльності,
правового статусу і відповідальності
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування.

Повноваження районних і обласних рад
визначені главою 4 вищезгаданого
Закону. Частиною першою статті 43 даної
глави визначено перелік питань, які
вирішуються виключно на пленарних
засіданнях районної та обласної ради, а
саме:

1)обрання голови ради, відповідно
заступника голови районної ради та
першого заступника, заступника голови
обласної ради, звільнення їх з посади;

2)утворення, обрання і ліквідація
постійних та інших комісій ради, зміна
їх складу, обрання голів комісій;

3)утворення президії (колегії) ради,
затвердження положення про неї;

4)затвердження за пропозицією голови
ради структури виконавчого апарату
ради, його чисельності, встановленої
відповідно до типових штатів,
затверджених Кабінетом Міністрів
України, витрат на утримання ради та її
виконавчого комітету;

5)затвердження регламенту ради;

6)затвердження плану роботи ради з
урахуванням вимог статті 32 Закону
України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності»,
заслуховування звіту про його
виконання;

7)заснування засобів масової
інформації відповідної ради,
призначення і звільнення їх
керівників;

8)заслуховування звітів постійних
комісій, керівників органів, які рада
утворює, обирає та призначає;

9)розгляд запитів депутатів, прийняття
рішень по них;

10)прийняття рішень щодо дострокового
припинення повноважень депутата ради в
порядку, встановленому законодавством;

11)визначення відповідно до закону
кількісного складу ради;

12)прийняття за пропозицією
територіальних громад рішення щодо
проведення консультативного
опитування з питань, які стосуються їх
спільних інтересів;

13)здійснення відповідно до закону
повноважень щодо організації
проведення всеукраїнських
референдумів та виборів органів
державної влади і місцевого
самоврядування;

14)затвердження відповідно до закону
Положення про зміст, опис та порядок
використання символіки району,
області;

15)прийняття рішень щодо об'єднання в
асоціації, вступ до асоціацій та інших
форм добровільних об'єднань органів
місцевого самоврядування, що
представляють спільні інтереси
територіальних громад, а також про
вихід із них;

16)затвердження програм
соціально-економічного та культурного
розвитку відповідно району, області,
цільових програм з інших питань,
заслуховування звітів про їх
виконання;

17)затвердження відповідно районних,
обласних бюджетів, внесення змін до
них, затвердження звітів про їх
виконання;

18)розподіл переданих з державного
бюджету коштів у вигляді дотацій,
субвенцій відповідно між районними
бюджетами, місцевими бюджетами міст
обласного значення, сіл, селищ, міст
районного значення;

19)вирішення за дорученням відповідних
рад питань про продаж, передачу в
оренду, концесію або під заставу
об'єктів комунальної власності, які
забезпечують спільні потреби
територіальних громад і перебувають в
управлінні районних, обласних рад, а
також придбання таких об'єктів в
установленому законом порядку;

20)вирішення в установленому законом
порядку питань щодо управління
об'єктами спільної власності
територіальних громад сіл, селищ, міст,
районів у містах, що перебувають в
управлінні районних і обласних рад;
призначення і звільнення їх
керівників;

21)вирішення відповідно до закону
питань регулювання земельних відносин;

22)вирішення відповідно до закону
питань про надання дозволу на
спеціальне використання природних
ресурсів відповідно районного,
обласного значення, а також про
скасування такого дозволу;

23)встановлення правил користування
водозабірними спорудами, призначеними
для задоволення питних, побутових та
інших потреб населення, зон санітарної
охорони джерел водопостачання,
обмеження або заборони використання
підприємствами питної води у
промислових цілях;

24)прийняття рішень про організацію
територій і об'єктів
природно-заповідного фонду місцевого
значення та інших територій, що
підлягають особливій охороні; внесення
пропозицій до відповідних державних
органів про оголошення природних та
інших об'єктів, що мають екологічну,
історичну, культурну або наукову
цінність, пам'ятками історії або
культури, які охороняються законом;

25)прийняття за пропозицією відповідних
сільських, селищних, міських рад
рішень, пов'язаних зі створенням
спеціальних вільних та інших зон,
зміною у статусі цих зон, внесення до
відповідних органів пропозицій з цих
питань;

26)прийняття рішень з питань
адміністративно-територіального
устрою в межах і в порядку, визначених
законом;

27) прийняття рішень щодо делегування
місцевим державним адміністраціям
окремих повноважень районних, обласних
рад;

28)заслуховування звітів голів місцевих
державних адміністрацій, їх
заступників, керівників структурних
підрозділів місцевих державних
адміністрацій про виконання програм
соціально-економічного та культурного
розвитку, бюджету, рішень ради із
зазначених питань, а також про
здійснення місцевими державними
адміністраціями делегованих їм радою
повноважень;

29)прийняття рішення про недовіру
голові відповідної місцевої державної
адміністрації;

30)прийняття рішень про звернення до
суду щодо визнання незаконними актів
місцевих органів виконавчої влади,
підприємств, установ та організацій,
які обмежують права територіальних
громад у сфері їх спільних інтересів, а
також повноваження районних, обласних
рад та їх органів;

31)внесення до Кабінету Міністрів
України пропозицій щодо голови
відповідної місцевої державної
адміністрації;

32)надання згоди на передачу об'єктів з
державної власності у спільну
власність територіальних громад сіл,
селищ, міст та прийняття рішень про
передачу об'єктів права спільної
власності територіальних громад сіл,
селищ, міст, що перебувають в
управлінні районних, обласних рад, у
державну власність, а також щодо
придбання об'єктів державної
власності;

35)затвердження відповідно до закону
Положення про помічника-консультанта
депутата ради та опису посвідчення
помічника-консультанта депутата ради;

36)заслуховування інформації
прокурорів та керівників органів
внутрішніх справ про стан законності,
боротьби із злочинністю, охорони
громадського порядку та результати
діяльності на відповідній території;

37)встановлення тарифів на
житлово-комунальні послуги, які
надаються підприємствами, що
перебувають у спільній власності
територіальних громад, представництво
інтересів яких здійснює відповідна
районна чи обласна рада, а також
суб'єктами господарювання, що
здійснюють управління (експлуатацію)
цілісними майновими комплексами таких
підприємств.

Судом з'ясовано, що у цьому переліку
відсутні питання, вирішені Львівською
обласною радою на позачерговій сесії 25
січня 2014 року.

Частина друга статті 43 глави 4 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» передбачає право обласних рад
розглядати і вирішувати на пленарних
засіданнях й інші питання, однак
обмежує коло таких питань тими
питаннями, які віднесені до їх відання
цим та іншими законами.

Оскільки ні Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» №280/97-ВР від
21.05.1997 року, ні жоден інший
нормативно-правовий акт не наділяє
орган місцевого самоврядування правом
щодо визнання будь-якого органу таким,
що уповноважений представляти
інтереси народу України, то приймаючи
рішення №939 від 25 січня 2014 року
Львівська обласна рада перевищила свої
повноваження.

В силу вимог статті 5 Конституції
України, народ є носієм суверенітету і
єдиним джерелом влади в Україні. Народ
здійснює владу безпосередньо і через
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування.

Конституційний суд України своїм
рішенням у справі №1-5/2005 за
конституційним поданням 60 народних
депутатів України про офіційне
тлумачення положень частини першої
статті 103 Конституції України в
контексті положень її статей 5, 156 та за
конституційним зверненням окремих
громадян дав офіційне тлумачення
положень частин другої, третьої,
четвертої статті 5 Конституції України
(справа про здійснення влади народом).
Так, Конституційний суд зазначив, що
положення частини другої статті 5
Конституції України «носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади в
Україні є народ» треба розуміти так, що
в Україні вся влада належить народові.
Влада народу є первинною, єдиною і
невідчужуваною та здійснюється
народом шляхом вільного волевиявлення
через вибори, референдум, інші форми
безпосередньої демократії у порядку,
визначеному Конституцією та законами
України, через органи державної влади
та органи місцевого самоврядування,
сформовані відповідно до Конституції
та законів України.

Статтею 6 Конституції України
закріплено, що державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову.
Органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України. У відповідності до
статті 92 Конституції України, виключно
законами України визначаються:
організація і порядок діяльності
Верховної Ради України, статус
народних депутатів України;
організація і діяльність органів
виконавчої влади, судоустрій, засади
місцевого самоврядування.

У той же час, суд звертає увагу, що ні
нормами Конституції, ні нормами
жодного іншого нормативно-правового
акту не передбачено здійснення
народовладдя через Народну раду
України, більше того, формування в
Україні такого органу державної влади
чи органу місцевого самоврядування на
законодавчому рівні узагалі не
передбачено.

В силу вимог статті 75 Конституції
України, Верховна Рада України є єдиним
органом законодавчої влади в Україні.
Згідно статті 1 Закону України «Про
статус народного депутата України»
№2790-XII від 17.11.1992 року, представником
Українського народу у Верховній Раді
України є народний депутат України.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
№280/97-ВР від 21.05.1997 року,
представницьким органом місцевого
самоврядування є виборний орган (рада),
який складається з депутатів і
відповідно до закону наділяється
правом представляти інтереси
територіальної громади і приймати від
її імені рішення. А відповідно до
статті 2 Закону України «Про статус
депутатів місцевих рад» №93-IV від 11.07.2002
року, депутат місцевої ради є
представником інтересів
територіальної громади села, селища,
міста чи їх громад.

Таким чином, відповідним органом
законодавчої влади визначено, хто є
уповноваженим на представництво
інтересів народу України.

Вищенаведене дозволяє зробити
висновок, що визнавши спірним рішенням
Народну Раду України колегіальним
органом, уповноваженим представляти
інтереси народу України, Львівська
обласна рада не лише вийшла за межі
власної компетенції, а й перебрала на
себе повноваження законодавчого
органу - Верховної Ради України.

Окрім цього, суд вважає за доцільне
наголосити, що за змістом наведених
вище законодавчих норм органи
місцевого самоврядування не наділені
повноваженнями створювати інші, не
передбачені Конституцією та законами
України, органи державної влади чи інші
представницькі органи та надавати
рекомендації іншим органам місцевого
самоврядування щодо визнання таких
органів, не віднесено і до компетенції
відповідача питання і з приводу
діяльності Збройних Сил України, МВС,
інших правоохоронних органів та
звернення до міжнародних інституцій.

Однак, щодо цих питань Конституцією
України та законами України визначено
інший порядок їх вирішення.

Відповідно до вимог статей 10, 43 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» №280/97-ВР від 21.05.1997 року,
обласні та районні ради є органами
місцевого самоврядування, що
представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст
і вирішують не будь-які питання
суспільного життя, а лише питання
місцевого значення, віднесені
Конституцією та законами до їхньої
компетенції.

Судом встановлено, що рішення
Львівської обласної ради №939 від 25.01.2014
року не стосується вирішення питань
місцевого значення, а тому суперечить
вимогам Конституції України та Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» №280/97-ВР від 21.05.1997 року.

Згідно частини десятої статті 59 Закон
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» №280/97-ВР від 21.05.1997 року, акти
органів місцевого самоврядування з
мотивів їхньої невідповідності
Конституції або законам України
визнаються незаконними у судовому
порядку.

Так, проаналізувавши рішення загалом, а
також кожен із його пунктів, при цьому,
враховуючи вимоги частини третьої
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд вважає, що
рішення прийнято не на підставі, не у
межах повноважень та не у спосіб, що
передбачені Конституцією і законами
України, а тому таке є протиправним та
підлягає скасуванню.

Отже, враховуючи встановлені фактичні
обставини справи та вищенаведені норми
діючого законодавства, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
законними, обґрунтованими, і такими, що
підлягають до задоволення у повному
обсязі.

Відповідно до положень статті 94 КАС
України, судові витрати не стягуються
зі сторін.

Керуючись ст.ст.7-11, 14, 69-71, 86, 87, 94, 158, 160-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення XXVII позачергової сесії VI
скликання Львівської обласної ради
від 25.01.2014 року №939 «Про визнання
Народної Ради України колегіальним
органом, уповноваженим представляти
інтереси народу України».

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 цього
Кодексу, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя
Сасевич О.М.

Суддя
Гулкевич І.З.

Суддя
Кедик М.В.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 17 лютого 2014 року.