Справа № К/9991/50701/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/50701/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом прокурора Київського району м.
Харкова в інтересах держави в особі
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Легіс" про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, за касаційною скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Легіс" на постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16 листопада
2010 року,-

у с т а н о в и л а :

У квітні 2010 року прокурор звернувся до
суду з позовом в інтересах держави в
особі Харківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів (далі відділення Фонду) про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Легіс" (далі
Товариство)
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
2009 році в розмірі 4555 грн.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що Товариством не дотримано
вимоги статті 19 Закону України від 21
березня 1991 року № 875-ХII «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин; далі -
Закон № 875-ХII), а саме - не виконано 4 %
нормативу зі створення робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів, та не забезпечено
працевлаштування у 2009 році однієї
особи-інваліда. З цих підстав просив
про задоволення позову.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 3 серпня 2010
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Постановою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 16 листопада 2010 року
постанову суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нову постанову,
якою позовні вимоги задоволено.

У поданій до Вищого адміністративного
суду України касаційній скарзі
Товариство, посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалене
ним судове рішення скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку
про задоволення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті
220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Скасовуючи рішення суду
першої інстанції і задовольняючи позов
апеляційний суд встановив, що
Підприємство у 2009 році не забезпечило
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів, зокрема
однієї особи, чим порушило вимоги
Закону № 875-ХII. Суд виходив із того, що
відповідач не звітував за формою 3-ПН,
тобто не виділяв робочі місця для
працевлаштування інвалідів.

Проте до такого висновку
апеляційний суд дійшов без з'ясування
дійсних прав та обов'язків сторін, в
порушення норм матеріального і
процесуального права, виходячи з
наступного.

За змістом статті 19 Закону № 875-ХІІ для
підприємств, установ, організацій
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Частиною першою статті 20 Закону №
875-ХІІ встановлено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду адміністративно-господарські
санкції, сума яких визначається в
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві,
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, фізичної особи,
які використовують найману працю, за
кожне робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року №
1251-XII «Про систему оподаткування», а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що він ужив усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-ХІІ
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України від 23 лютого 2006 року №
3483-IV «Про внесення змін до деяких
законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» зазначену статтю було
викладено в іншій редакції, а Закон №
875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом
якої пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Встановлено, що Підприємство у 2009 році
звітувало про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за Формою
10-П1. При цьому матеріали справи містять
звітність про наявність вакансій й за
належною Формою № 3-ПН. Тобто
Підприємство виділяло робочі місця для
працевлаштування інвалідів. Також
вбачається, що позивач інвалідів для
працевлаштування не направляв, а
відповідач не відмовляв у
працевлаштуванні інвалідам за
направленням центру зайнятості.

Таким чином, оскільки відповідач ужив
усіх залежних від нього заходів щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, на нього
не може бути покладена
відповідальність за ненаправлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження підприємства інвалідів,
які бажають працевлаштуватись, тощо.

Саме до такого висновку у своєму
рішенні дійшов суд першої інстанції, а
тому підстав для його скасування і
задоволення позовних вимог у суду
апеляційної інстанції не було.

За приписами статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Керуючись статтями 223, 226, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Легіс"
задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від
16 листопада 2010 року скасувати та
залишити в силі постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 3
серпня 2010 року.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.