Справа № 815/4217/13-а
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 року
м. Київ К/800/646/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого: Олексієнка М.М.,

суддів: Ємельянової В.І.,

Рецебуринського Ю.Й.,

здійснивши попередній розгляд справи
за адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
(далі - ДМС України) про скасування
рішення ДМС України №239-13 від 22.04.2013
року, яким відмовлено у визнанні його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зобов'язати
прийняти рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за касаційною скаргою ОСОБА_2
на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 10 вересня
2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 17 грудня 2013 року,

в с т а н о
в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом

Посилався на незаконність
оскаржуваного рішення, оскільки він
залишив країну походження через
обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками
віросповідання та помстою з боку
бійців ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 10 вересня
2013 року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 17 грудня 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
допущені судами, просить попередні
рішення скасувати і ухвалити нове про
задоволення позову. Вказує на те, що
судами неповно з'ясовані обставини
справи щодо підстав залишення ним
країни свого походження. Він змушений
був покинути Ліван у зв'язку з
переслідуванням його бійцями групи
ІНФОРМАЦІЯ_1

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), колегія суддів
приходить до висновку про відмову в
задоволенні касаційної скарги з
урахуванням наступного.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, рішенням ДМС України №239-13
від 22 квітня 2013 року, яке є предметом
оскарження, ОСОБА_2 відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Підставою до прийняття зазначеного
рішення стали результати перевірки,
проведені Управлінням у справах
біженців Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області, згідно яких жодних
підтверджень стосовно погроз та
переслідувань відносно ОСОБА_2 в країні
його національного походження не
виявлено. Очевидною причиною звернення
до міграційної служби стало бажання
легалізуватися на території України,
де він перебуває з 2011 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що рішення, яке оскаржується
позивачем, є правомірним, оскільки, в
даному випадку, відсутні умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», які б давали
підстави визнати позивача біженцем або
собою, яка потребує додаткового
захисту.

Висновок судів відповідає нормам
матеріального та процесуального права.

Регулювання суспільних відносин у
сфері визнання особи біженцем, особою,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні
здійснюється Законом України від 8
липня 2011 року №3672-VІ «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон
№3672-VІ).

Відповідно до пунктів 1, 13 частини
першої вище згаданого Закону, біженцем
визнається особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту - це особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортури, нелюдського
або такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Вищий адміністративний суд України у
постанові Пленуму від 25 червня 2009 року
№1 «Про судову практику розгляду
спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановами Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
20.06.2011 року №3, від 16.03.2012 року №3 (далі -
постанова Пленуму ВАС України №1),
роз'яснив судам, що згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року і
Протоколом 1967 року поняття "біженець"
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця. Такими
підставами є: 1) знаходження особи за
межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, за межами
країни свого колишнього місця
проживання; 2) наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

При розгляді зазначених справ судам
слід ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів. Суб'єктивна оцінка
залежить від особистості, і те, що для
однієї особи є нормою, для іншої може
бути нестерпним. Побоювання
ґрунтується не тільки на тому, що особа
постраждала особисто від дій, які
змусили її покинути країну, тобто ці
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Ситуація у
країні походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

На підставі зібраних та досліджених
доказів, судами попередніх інстанцій
не встановлено, що позивач має правові
підстави до визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Зокрема, судами не встановлено, що у
ОСОБА_2 є об'єктивні побоювання
переслідувань у країні національного
походження за ознаками віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Загальновідомо, що між релігійними
течіями мусульман-сунітів та
мусульман-шиїтів періодично
трапляються сутички на релігійному
ґрунті. Проте, побоювання позивача
стати жертвою таких переслідувань з
боку представників групи ІНФОРМАЦІЯ_1
через належність до мусульман-сунітів
не ґрунтується на очевидних фактах та є
перебільшеними.

Як установлено судами, ОСОБА_2 покинув
Ліван легально, без будь-яких перешкод
з боку державних органів та
недержавних угрупувань. З пояснень
самого позивача вбачається, що він
вперше покинув країну в 2009 році, потім
повернувся додому, де перебував до
жовтня 2011 року. За цей період
переслідування по відношенні до нього
не здійснювалися.

Не встановлено судами і те, що позивач
може відносяться до осіб, які
потребують додаткового захисту. З
цього приводу не виявлено жодної
обставини, що позивач змушений був
прибути до України внаслідок загрози
життю, безпеці чи свободі в країні
походження через побоювання
застосування смертної кари або
виконання вироку про смертну кару чи
тортури, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання, а також те, що він не може
користуватися захистом своєї країни.

З урахуванням наведеного, рішення
судів попередніх інстанції ухвалені з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав до
їх скасування чи зміни немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 10 вересня
2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 17 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає, проте може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у строки та в порядку,
встановленими статтями 237, 238, 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді:
М.М. Олексієнко

В.І. Ємельянова

Ю.Й. Рецебуринський