Справа № 2а-1870/2114/11
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/14669/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Заїки М.М.,

суддів
Стародуба О.П.,

Штульман І.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 17 червня 2011
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 16 листопада 2011 року у справі за
позовом Сумського міського центру
зайнятості, Сумського обласного центру
зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості,

встановила:

У грудні 2010 року Сумський міський
центр зайнятості звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2, в якому просив
стягнути з відповідача на користь
Сумського міського центру зайнятості
незаконно отриману допомогу по
безробіттю в розмірі 5824,01 грн та кошти,
фактично витрачені на навчання, в
розмірі 2365,27 грн на користь Сумського
обласного центру зайнятості.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 17 червня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від
16 листопада 2011 року, позов Сумського
міського центру зайнятості та
Сумського обласного центру зайнятості
задоволено.

У касаційній скарзі, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, ОСОБА_2 просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати, а провадження у
справі закрити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає,
оскільки рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими і не дають підстав,
які передбачені статтями 225 - 229 Кодексу
адміністративного судочинства
України, для зміни чи скасування
судових рішень.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що 08 квітня 2005 року ОСОБА_2
звернувся із заявою до Сумського
міського центру зайнятості, в якій
просив надати йому статус безробітного
з виплатою допомоги по безробіттю та
зазначив, що в даний час не
зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності, трудовою
діяльністю не займається та пенсії не
отримує.

Разом з тим, під час перебування на
обліку в Сумському міському центрі
зайнятості ОСОБА_2 пройшов навчання в
Товаристві з обмеженою
відповідальністю «Інтер КОМ» за
професією «електромеханік з ремонту та
обслуговування
лічильно-обчислювальних машин», сума
витрат на навчання становить 2365,27 грн.

За період з 08 квітня 2005 року по 02 квітня
2006 року ОСОБА_2 отримав допомогу по
безробіттю в розмірі 5824,01 грн.

24 вересня 2010 року до позивачів надійшла
інформація з Єдиного державного
реєстру юридичних та фізичних
осіб-підприємців про те, що ОСОБА_2,
перебуваючи на обліку як безробітний,
був зареєстрований як фізична
особа-підприємець з 26 березня 2003 року.

21 жовтня 2010 року Сумський міський центр
зайнятості надіслав ОСОБА_2 претензію з
вимогою добровільно сплатити кошти в
сумі 8189,28 грн протягом 15 календарних
днів з моменту отримання претензії,
проте, в добровільному порядку
відповідач кошти не повернув.

Відповідно до статті 36 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» застраховані особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Згідно з Порядком реєстрації,
перереєстрації та ведення обліку
громадян, які шукають роботу і
безробітних від 27 квітня 1998 року №578
при реєстрації в центрі зайнятості як
шукаючого роботу громадянин повинен
подати визначений цим порядком перелік
документів. При цьому він має
повідомити спеціалісту центру
зайнятості всі відомості, які можуть
вплинути на порядок виплати та розмір
допомоги по безробіттю.

Частиною третьою статті 1 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» визначено, що
громадяни, які самостійно забезпечують
себе роботою, в тому числі підприємці,
відносяться до зайнятого населення і
не можуть бути визнані безробітними та
отримувати соціальне забезпечення
відповідно до вказаного Закону.

Положеннями статті 36 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» передбачено, що сума
виплаченого забезпечення та вартості
наданих соціальних послуг
застрахованій особі внаслідок
умисного невиконання нею своїх
обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_2 при реєстрації в
службі зайнятості не повідомив про
нескасовану реєстрацію його як
фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності.

Таким чином, суди першої та апеляційної
інстанції дійшли вірного висновку про
те, що ОСОБА_2 отримував матеріальне
забезпечення за нормами Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» безпідставно і незаконно,
оскільки особи, які мають статус
суб'єкта підприємницької діяльності,
незалежно від того, чи отримують вони
дохід чи ні, не можуть належати до осіб,
що мають статус безробітного і
відповідно отримувати матеріальне
забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

На підставі викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає. Постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
17 червня 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16
листопада 2011 року необхідно залишити
без змін, оскільки вони є законними і
обґрунтованими та постановлені з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Сумського
окружного адміністративного суду від 17
червня 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 16 листопада 2011 року у справі за
позовом Сумського міського центру
зайнятості, Сумського обласного центру
зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.М. Заїка

Судді
О.П. Стародуб

І.В.
Штульман