Справа № 2а-1187/11/2170
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/56391/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 11.07.2011 року

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 01.12.2011 року

у справі № 2-а-1187/11/2170

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у м.
Херсоні Головного управління
Міндоходів у Херсонській області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у м.Херсоні про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 11.07.2011 року,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 01.12.2011 року, у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати та прийняти нове, яким позов
задовольнити у повному обсязі.

В запереченнях на касаційну скаргу
відповідач - Державна податкова
інспекція у м.Херсоні Головного
управління Міндоходів у Херсонській
області - правонаступник Державної
податкової інспекції у м.Херсоні
Херсонської області Державної
податкової служби з вимогами та
доводами скаржника не погоджується,
просить залишити в силі рішення судів
першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин справи,
колегія суддів встановила наступне.

Відповідачем проведено документальну
невиїзну перевірку позивача за період
листопад, грудень 2007 року, січень,
лютий, березень 2008 року, за
результатами якої складено акт від
21.08.2010 року №3755/17-2/НОМЕР_1, яким
встановлено порушення підпунктів 7.2.1,
7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України
"Про податок на додану вартість",
внаслідок чого позивачем занижено суму
податку на додану вартість, яка
підлягає сплаті до бюджету, а також
порушення статті 13 ДКМУ «Про
прибутковий податок з громадян»,
п. 5.3.9 п.5.3 статті 5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" у
вигляді завищення валових витрат, що
призвело до донарахування податку з
доходів фізичних осіб.

На підставі акту від 21.08.2010 року
№3755/17-2/НОМЕР_1 відповідачем прийнято
податкові повідомлення-рішення: -
№/0 від 01.09.2010 року, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 259798,95 грн., у тому числі
основного платежу 173199,30 грн. та
штрафних санкцій 86599,65 грн.;
- №/0 від 01.09.2010 року, яким
визначено суму з податку з доходів
фізичних осіб суб'єктів
підприємницької діяльності в сумі
129899,46 грн., у тому числі основного
платежу 129899,46 грн.

За результатами адміністративного
оскарження скарга позивача залишена
без задоволення, а податкові
повідомлення-рішення - без змін.

Ці податкові повідомлення-рішення
позивачем оскарженні до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що позивачем безпідставно віднесено до
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість та валових витрат в
листопаді, грудні 2007 року, січні,
лютому, березні 2008 року сум, сплачених
по взаємовідносинам з ПП
«Дніпро-Леон-Сервіс» у зв'язку з
невстановленням факту поставки товару,
а тому дійшли висновку про
правомірність оскаржених податкових
повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає такий висновок
передчасним, враховуючи наступне.

Згідно із п. 1.7 статті 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Підпункт 7.4.5 п. 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» забороняє включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями.

Порядок складення та видачі податкових
накладних визначений п. 7.2 статті 7
цього ж Закону. Порядок заповнення
податкової накладної затверджений
наказом ДПА України від 30.05.97 № 165.

Згідно із пп. 7.2.3 п. 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до абз. 3 пп. 7.2.3 п. 7.2 вказаної
вище статті Закону України «Про
податок на додану вартість» податкова
накладна є звітним податковим
документом і одночасно розрахунковим
документом.

Згідно із пп. 7.2.4 п. 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статті 9 цього
Закону.

Як зазначено в п. 9.6 статті 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість» свідоцтво про реєстрацію діє
до дати його анулювання, яке
відбувається в тому числі у випадку,
коли зареєстрована в якості платника
податку особа припиняє діяльність
згідно з рішенням про ліквідацію
такого платника податку.

З названих положень законодавства
України вбачається, що обов'язковою
умовою виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку (зокрема,
податковими накладними), що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Згідно із п. 22.10 статті 22 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
до набрання чинності спеціальним
законом з питань оподаткування
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, стосовно
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю діють положення розділу IV
Декрету Кабінету Міністрів України від
26.12.1992 № 13-92 «Про прибутковий податок з
громадян».

Відповідно до статті 13 вказаного
розділу Декрету КМ України «Про
прибутковий податок з громадян»
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. До складу витрат безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, як включаються до складу
валових витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації.

Тобто, у податковому обліку понесені
витрати мають бути підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами, які
містять відомості про господарську
операцію, підтверджують її фактичне
здійснення та реальність понесених
витрат. І тільки за повної відсутності
таких документів валові витрати можуть
вважатися не підтвердженими.

Вирішуючи спір щодо правомірності
визначення позивачеві суми
податкового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість та податку з
доходів фізичних осіб, судами першої та
апеляційної інстанцій не встановлені
фактичні обставини, що мають значення
для вирішення спору.

Так, матеріалами справи
підтверджується, що відповідачем у
грудні 2008 року проведена планова
виїзна документальна перевірка
позивача - ФОП ОСОБА_4 за період з 01.10.2007
року по 30.09.2008 року, про що складено акт
від 11.12.2008 року №1229/17-222, у ході якої
встановлено, що суми вартості товару на
підставі взаємовідносин позивача з ПП
«Дніпро-Леон-Сервіс» за листопад,
грудень 2007 року, січень, лютий та
березень 2008 року ним включено до складу
загальної суми валових витрат за 2007-2008
роки та податкового кредиту за
відповідні періоди.

При перевірці у грудні 2008 року, яка
оформлена актом від 11.12.2008 року
№1229/17-222, позивачем на підтвердження
обґрунтованості віднесення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість та формування валових
витрат при взаємовідносинах з ПП
«Дніпро-Леон-Сервіс» у спірних
періодах були надані відповідачу
податкові та видаткові накладні, у яких
було відображено поставку товару.

За результатами планової
документальної перевірки за період з
01.10.07 року по 30.09.08 року донараховані
суми ПДВ - 5840, 0 грн., штрафна санкція по
ПДВ - 2216, 4 грн., податок з доходів
фізичних осіб - 4123, 26 грн. платником
податків були сплачені, що зокрема
підтверджується пунктом 1.8 «Інформація
про попередні документальні
перевірки» акта від 21.08.2010 року
№3755/17-2/НОМЕР_1.

Те, що позивачем надавались до
податкового органу відповідні
податкові та видаткові накладні у
грудні 2008 року відповідачем не
заперечувалось.

Причиною ненадання до суду первинних
документів щодо взаємовідносин
позивача із ПП «Дніпро-Леон-Сервіс», як
зазначив позивач та його представник у
суді, є їх знищення у зв'язку із
завершенням податкової перевірки та
неможливістю подальшого збереження. На
підтвердження цього до матеріалів
справи надано копію акта про знищення
бухгалтерської документації від 29.03.2010
року.

У письмовій заяві про витребування
доказів від 30.03.2011 року позивач просив
суд витребувати з ДПІ м. Херсона копії
документів, які підтверджують
господарські відносини ФОП ОСОБА_4 з ПП
«Дніпро-Леон-Сервіс» за листопад 2007
року - березень 2008 року, що надавались
відповідачу при проведенні перевірки у
грудні 2008 року.

Про витребування цієї документації
також заявляв клопотання і представник
позивача у суді, яке, як
підтверджується журналом судового
засідання від 30.03.2011 року, Херсонським
окружним адміністративного суду було
задоволено.

Однак, є підстави для висновку, що
оскільки зазначені документи відсутні
в матеріалах справи і відповідно не
досліджувались у судовому засіданні,
судом не вжито належним чином
передбачених законом заходів,
необхідних для з'ясування всіх
обставин у справі, у тому числі щодо
виявлення та витребування доказів.

Адміністративне судочинство вирішує
спори «особи проти держави» і діє у
сфері специфічних публічно-правових
відносин, де стороною є особа, яка
протистоїть державі - її владним
інститутам, захищаючи свої права,
свободи та інтереси. В
адміністративному судочинстві діє
презумпція неправомірності рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень (стаття 71 КАС України), який
зобов'язаний у порядку визначеної
процесуальним законом судової
процедури довести суду правомірність
своїх рішень, дій чи бездіяльності.

Проте у справі відсутня будь-яка
інформація ОДПІ м.Херсона з приводу
документації, яка надавалась
відповідачу при проведенні перевірки у
грудні 2008 року стосовно відносин ФОП
ОСОБА_4 з ПП «Дніпро-Леон-Сервіс» за
листопад 2007 року - березень 2008 року.

Отже, наявних у справі доказів
недостатньо для всебічного та
об'єктивного розгляду і вирішення
справи. У зв'язку із цим, є підстави
вважати, що висновки судів попередніх
інстанцій про відмову у задоволенні
позову ґрунтуються на даних,
зазначених в акті перевірки від 21.08.2010
року №3755/17-2/НОМЕР_1.

При цьому слід звернути увагу на те, що
відсутність товарно-транспортних
накладних при наявності інших
первинних бухгалтерських документів
щодо господарської операції
недостатньо для висновку про
безтоварність такої операції.

Таким чином, судами не досліджено
доказів, на підставі яких в силу статей
69, 70 КАС України, можна встановити
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі.

Стосовно посилання податкового органу
на нікчемність господарських операцій,
судам слід звернути увагу на те, що
необхідними умовами для визнання угоди
нікчемною в силу вимог статті 228
Цивільного кодексу України є її
укладання з метою, завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства та
наявність умислу щодо настання
відповідних протиправних наслідків.
При цьому висновки про наявність такої
протиправної мети, зокрема у покупця
товару (послуг), можуть ґрунтуватися
лише на належних, достатніх, а також тих
доказах, які одержані з дотриманням
закону.

Визнання контрагента банкрутом та
подальша його ліквідація саме по собі
не тягне встановлення факту
нікчемності правочинів та не позбавляє
правового значення виданих за
відповідними господарськими
операціями податкових накладних. Окрім
цього, згідно з наявним у справі листом
Господарського суду Херсонської
області від 30.05.2011 року №5/213-Б-07 звіт
ліквідатора та ліквідаційний баланс
банкрута - ПП «Дніпро-Леон-Сервіс»
затверджено лише 18.03.2008 року.

Посилання податкового органу на
відповідь ДПІ у м.Нова Каховка про
неможливість проведення зустрічної
перевірки ПП «Дніпро-Леон-Сервіс»
також само по собі не може бути доказом
на спростування факту реального
виконання господарських операцій,
оскільки такі обставини в даному
випадку необхідно встановити,
враховуючи відповідні первинні
документи та інші докази в сукупності,
як це випливає з приписів статті 86 КАС
України.

Крім того, з приводу посилання
відповідача на постанову про порушення
кримінальної справи від 23.10.09 року
відносно громадянки ОСОБА_6, судами не
враховано, що звільнення від
доказування в адміністративному
судочинстві відповідно до положень
статті 72 КАС України можливе лише на
підставі вироку суду в кримінальній
справі або постанови суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, стосовно питань,
чи мало місце діяння та чи вчинено воно
особою, щодо якої ухвалено вирок або
постанову суду.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісним
постачальником з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями контрагента
може слугувати підставою для висновку
про неправомірне формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Враховуючи, що судами попередніх
інстанцій відповідні обставини не було
з'ясовано, і це призвело до не
обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до частини
2 статті 227 КАС України.

При цьому, з метою однакового
застосування судами загальної
юрисдикції норм законодавства України,
судом враховується позиція Вищого
адміністративного суду України у
справах даної категорії. Зокрема,
береться до уваги ухвала Вищого
адміністративного суду України від
14.01.2013 року у справі №2-а-3723/10/2170 за
позовом ФОП ОСОБА_4 до Державної
податкової інспекції у м.Херсоні про
визнання нечинним податкового
повідомлення рішення, якою, при
подібних обставинах, судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
скасовано, і направлено справу на новий
розгляд.

В силу положень частин другої,
четвертої статті 227 КАС України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення допущені тільки цим судом. В
усіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

При новому розгляді справи суду слід
урахувати, що згідно з частиною першою
статті 138 Кодексу адміністративного
судочинства України предметом
доказування є обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги чи
заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи та які
належить встановити при ухваленні
судового рішення у справі.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно з'ясувати і перевірити
всі фактичні обставини справи,
об'єктивно оцінити докази, що мають
юридичне значення для її розгляду та
вирішення спору по суті, і в залежності
від встановленого правильно визначити
норми матеріального права, що
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, та прийняти
обґрунтоване і законне судове рішення.

Зазначені порушення відповідно до
частини другої статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для скасування ухвалених у
справі судових рішень з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

За таких обставин касаційна скарга
підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 220, 223, 227, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 11.07.2011 року
та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 01.12.2011 року
у справі №2-а-1187/11/2170 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили у порядку
та строки, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, та не може бути оскаржена.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук