Справа № 807/2127/13-а
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 рокум. Ужгород№ 807/2127/13-а

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Микуляк П.П., судді
Дору Ю.Ю. та Рейті С.І.

при секретарі судового засідання Лумей
В.Г.,

за участю перекладачів - ОСОБА_4,
ОСОБА_1;

та сторін по справі:

позивача: ОСОБА_2, представник - ОСОБА_3,

відповідача: Державна міграційна
служба України, представник - Радь О.О.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у приміщенні
Закарпатського окружного
адміністративного суду
адміністративну справу за позовною
заявою ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС
України 15 січня 2014 року було
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Повний текст
постанови виготовлено та підписано 03
лютого 2014 року.

До Закарпатського окружного
адміністративного суду звернувся
позивач ОСОБА_2 з позовною заявою до
Державної міграційної служби України,
якою просить: 1) скасувати рішення
Державної міграційної служби України
про відмову у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту; 2) зобов'язати Державну
міграційну службу України повторно
розглянути заяву про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що
незважаючи на те, що основною причиною
виїзду зі Шрі - Ланки стало
переслідування його за національною
ознакою з боку правоохоронних органів
йому було вручено повідомлення № 36 від
03 червня 2013 року про відмову в наданні
статусу біженця, яке було прийняте на
підставі рішення Державної
міграційної служби України № 302-13 від 20
травня 2013 року. Вважає, що вказане
рішення було видане всупереч приписам
Європейської Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод, є
незаконним та не обгрунтованим.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали позовні вимоги
з мотивів, що наведені в позовній заяві
та додатково пояснив, що основною
причиною виїзду позивача із Шрі-Ланки
стало переслідування за національною
ознакою з боку правоохоронних органів.

В судовому засіданні представник
відповідача надав суду письмове
заперечення, яким проти позовних вимог
заперечив та просив суд відмовити у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Судом встановлено, що рішенням
Державної міграційної служби України
№ 302-13 від 20 травня 2013 року відповідно
до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
було відмовлено позивачеві у визнанні
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Також судом було встановлено, що ОСОБА_2
являється громадянином Шрі-Ланки,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець села Удаппу,
округ Путалам, Північно-Західна
провінція, Шрі-Ланка. Позивач за
національністю таміл, освіта середня,
одружений, не судимий. У країні
громадянської належності у нього
залишилась дружина. Також повідомив, що
в країні громадянської належності у
нього була ID-картка та паспорт для
виїзду за кордон, який, за його словами,
відібрали перевізники на території
Росії, а ID-картка залишилась в
Шрі-Ланці. Зазначив, що основною
причиною виїзду із Шрі-Ланки стало його
переслідування за національною
ознакою з боку правоохоронних органів
(а.с.37-44).

Відповідно до пп. 45, 66 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН у справах
біженців особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками. Позивач
ОСОБА_2 таких свідчень не надав.

Відповідно до Позиції ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців" факти в підтвердження заяв
біженців визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні так і
письмові. Це означає, що позивач
повинен переконати посадову особу
компетентного органу в правдивості
своїх фактичних тверджень. Позивач
ОСОБА_2 не навів будь-якої аргументації
свого побоювання у разі повернення на
батьківщину, які б ґрунтувалися на
реальних подіях, або інших доказів
того, що ці побоювання є обґрунтованими
та відповідають вимогам п.1 та 13 ч.1 ст. 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Згідно преамбули Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
від 8 липня 2011 року № 3671-VI - цей Закон
визначає порядок регулювання
суспільних відносин у сфері визнання
особи біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

ОСОБА_2 не навів жодних фактів його
переслідування в Шрі-Ланці як біженця,
також не навів фактів загрози його
життю, безпеці чи свободі. Не був
причетний до подій, через які б мав
обґрунтований страх утисків,
переслідувань, погроз, дискримінації,
застосування щодо нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Як вбачається з матеріалів справи та
підтверджено в судовому засіданні
поясненнями самого позивача, останній
безперешкодно отримав у країні
походження паспорт та відкриту візу,
після чого легально покинув країну
свого походження. З метою ухилення від
можливого покарання за злочин, у
вчиненні якого останній підозрювався
позивач і перебував в Україні, а в
подальшому протиправно намагався
потрапити в країни Європи та був
затриманий при спробі перетину
кордону. В подальшому повідомив, що в
нього немає умов до існування, тому він
прийняв рішення виїхати з України
(Протокол співбесіди від 16.04.2013 року,
а.с.45).

Крім того, судом було з'ясовано, що
перебуваючи в третій безпечній країні,
позивач за захистом не звертався, хоча
державний кордон Російської Федерації
перетнув на в'їзді у законному порядку.

На переконання суду дані обставини не
можуть слугувати підставою для
визнання особи біженцем або особою, яка
потребує додаткового чи тимчасового
захисту. Будь-яких доказів того, що до
позивача у країні свого походження
буде застосовано смертну кару, тортури,
нелюдське, або таке, що принижує
гідність поводження чи покарання в
процесі розгляду справи судом не
здобуто.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, видає
заявникові довідку про звернення за
захистом в Україні та реєструє
заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих
днів з дня реєстрації заяви
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводить співбесіду із заявником,
розглядає відомості, наведені в заяві,
та інші документи, вимагає додаткові
відомості та приймає рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або про відмову в оформленні
документів для вирішення зазначеного
питання.

Згідно п. 4 ст. 8 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
уповноваженої посадової особи
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених пп. 1
чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Згідно п. 7 ст. 8 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту" у
разі прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
протягом трьох робочих днів з дня його
прийняття надсилає заявнику або його
законному представнику письмове
повідомлення з викладенням причини
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача.

Таким чином з огляду на обставини
встановлені в процесі розгляду справи,
колегія суддів приходить до
переконання, що відповідачем в процесі
розгляду заяви позивача дотримано
вищенаведені норми законодавства та
останній діяв в межах наданих йому
повноважень та у спосіб передбачений
законом, відтак ним доведено
правомірність оскаржуваного рішення, а
тому позовні вимоги є
необґрунтованими, суперечать
матеріалам справи та вимогам
законодавства та в їх задоволенні слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 160, 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 до Державної міграційної
служби України про скасування рішення
Державної міграційної служби України
про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції. Апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України.

Головуючий суддяП.П. Микуляк

Судді:
Ю.Ю. Дору

С.І. Рейті