Справа № 812/10354/13-а
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 лютого 2014 рокуЛуганськСправа №
812/10354/13-а

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді:
Шембелян В.С.,

при секретарі:
Козловській А.О.,

за участю:

позивача:
ОСОБА_1,

представника позивача:
ОСОБА_2,

представника відповідачів:
Стельмах М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні клопотання представника
позивача у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Луганській області, Краснодонського
районного відділу Управління
Міністерства внутрішніх справ в
Луганській області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

11 грудня 2013 року до Луганського
окружного адміністративного суду
надійшов позов ОСОБА_1 до Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Луганській області,
Краснодонського районного відділу
Управління Міністерства внутрішніх
справ в Луганській області з
наступними вимогами:

- визнати дії головного Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Луганській області до ОСОБА_1 з
питання відмови у нарахуванні та
виплати грошового забезпечення за
період з 09 листопада 2011 року по 29
березня 2012 року компенсацій за
невикористані відпустки за 2010 рік, 2011
рік, 2012 рік, матеріальної допомоги на
оздоровлення при наданні відпусток за
2011 рік, 2012 рік та грошової компенсації
за невидане обмундирування за останні 3
роки - неправомірними.

- зобов'язати відповідача Головне
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Луганській області
нарахувати та виплатити ОСОБА_1
грошове забезпечення за період з 09
листопада 2011 року по 29 березня 2012 року,
компенсації за невикористані
відпустки за 2010 рік, 2011 рік, 2012 рік,
матеріальної допомоги на оздоровлення
при наданні відпусток за 2011 рік, 2012 рік
та грошову компенсацію за невидане
обмундирування за останні 3 роки, а саме
з січня 2009 року по 31 березня 2012 року.

В обґрунтування позовних вимог
зазначено наступне.

З 27 грудня 1993 року позивач проходила
службу у Краснодонському РВУ МВС
України в Луганській області, була
звільнена з посади відповідно до
наказу від 26 жовтня 2010 року. Постановою
від 21.12.2011 року була поновлена на службі
в органах внутрішніх справ на посаді
заступника начальника відділу
кадрового забезпечення
Краснодонського РВУ МВС України в
Луганській області, з відновленням
спеціального звання - підполковник
міліції та стягненням середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з 09
листопада 2010 року до 08 листопада 2011
року. Відповідним наказом її було
поновлено на службі на підставі
рішення суду з 29 березня 2012 року, і за її
згодою з 31.03.2012 року звільнено у
відставку "за віком", відповідно до
наказу №136 о/с від 30 березня 2012 року з
посади заступника начальника відділу
кадрового забезпечення
Краснодонського відділу УМВС України в
Луганській області.

Позивач вважає, що відповідач на час
звільнення її з органів внутрішніх
справ не нарахував та не виплатив їй
грошове забезпечення за період з 09
листопада 2011 року до 29 березня 2012 року,
компенсацію за невикористані
відпустки за 2010, 2011, 2012 роки,
матеріальну допомогу на оздоровлення
при наданні відпусток за 2011 та 2012 роки,
грошову компенсацію за невидане
обмундирування за останні 3 роки. На
неодноразові звернення до відповідача
з відповідними заявами позивачу було
відмовлено. У зв'язку з вищевикладеним
просила суд задовольнити її позовні
вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні 03 лютого 2014 року
представником позивача надано заяву
про уточнення позовних вимог, а саме:

- зобов'язати відповідачів: Головне
управління МВС України в Луганській
області, Краснодонського РВУ МВС
України в Луганській області солідарно
нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошове
забезпечення за період з 09 листопада 2011
року до 29 березня 2012 року у сумі 19447,65
грн., компенсації за невикористані
відпустки за 2010, 2011, 2012 роки у сумі 9793,50
грн., матеріальну допомогу на
оздоровлення при наданні відпусток за
2011, 2012 роки у сумі 8394,60 грн., грошову
компенсацію за невидане
обмундирування за останні 3 роки з
січня 2009 року по 31 березня 2012 року.

Тому ухвалою суду від 3 лютого 2014 року
залучено до участі в справі як другого
відповідача Краснодонський РВУ МВС
України в Луганській області.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні підтримали
уточнені позовні вимоги та просили їх
задовольнити в повному обсязі. Позивач
пояснила, що її вимоги щодо стягнення
суми грошового забезпечення фактично є
вимогами щодо стягнення сум середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.
Оскільки за рішенням суду про
поновлення її на роботі були повністю
задоволені її вимоги щодо стягнення
середнього заробітку в сумі 50 231,30 грн.
за 1 рік: з 09.11.2010 року по 08.11.2011 року, а
відповідач поновив її на службі в
порядку примусового виконання лише з
29.03.2012 року. Позивач вважає, що має
право на отримання середнього
заробітку за період з 09 листопада 2011
року по 28 березня 2012 року, оскільки її
своєчасно не поновили на роботі з
незалежних від неї причин. Та під час
звільнення її з 31.03.2012 року відповідач
не виплатив належні їй суми
компенсації за невикористані
відпустки за 2010, 2011, 2012 роки,
матеріальну допомогу на оздоровлення
при наданні відпусток за 2011, 2012 роки
грошову компенсацію за невидане
обмундирування за останні 3 роки з
січня 2009 року по 31 березня 2012 року.
Розрахунок цих сум нею зроблено
власноручно на підставі довідки про
розмір її середнього заробітку, що було
надано відповідачем під час розгляду
її справи про поновлення на службі.

Представник відповідачів у судовому
засіданні надав письмові заперечення
та просив відмовити у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі. Серед
іншого зазначив, що ОСОБА_1 не має права
на отримання середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, оскільки
період, за який підлягає стягненню сума
середнього заробітку позивачу, вже
визначений в рішенні суду про
поновлення її службі, а саме: в межах
одного року, відповідно до чинної на
той час редакції п.24 «Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР».
Тому заявлені тепер вимоги позивача не
підлягають задоволенню, оскільки не
відповідають чинному на час
постановлення рішення суду та
поновлення позивача на службі
законодавству. Крім того, позивач
своєчасно не зверталася з заявою до
відповідача про поновлення на службі,
тому і не була поновлена. В подальшому,
позивача було звільнено з ОВС наказом
ГУМВСУ від 29.03.2012 № 136 о/с з 31.03.2012 на
підставі п. 65 "а" (з віком) Положення про
проходження служби особами рядового і
начальницького складу ОВС.

З приводу компенсації за невикористані
відпустки зазначив, що після
поновлення ОСОБА_1 на службі в ОВС вона
набула право на використання відпусток
за минулі роки, але з рапортами про
надання їй відпусток не зверталась.
Також, при наданні рапорту про
звільнення, ОСОБА_1 не зазначала про
бажання отримати усі дні
невикористаних відпусток. Відповідно
до вимог п. 56 «Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом ОВС Української
PCP», затвердженого Постановою КМУ від 29
липня 1991 року N 114 (в редакції станом на
день звільнення ОСОБА_1 особам
середнього, старшого і вищого
начальницького складу, звільненим із
ОВС за віком у році звільнення, за їх
бажанням, надається чергова відпустка,
а не грошова компенсація. Оскільки
ОСОБА_1 звільнилась з ОВС у
спеціальному званні підполковника
міліції і була особою старшого
начальницького складу, за отриманням
відпустки на час звільнення не
зверталася, її вимоги про виплату
компенсації за невикористану
відпустку не підлягають задоволенню.

З приводу вимог позивача щодо надання
матеріальної допомоги на оздоровлення
то ГУМВСУ зазначає, що вона передбачена
наказом МВС від 31.12.2007 № 499 "Про
впорядкування структури та умов
грошового забезпечення осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ". У п. 2.16.3
вищевказаного наказу зазначено, що
допомога на оздоровлення особам
рядового і начальницького складу
надається в разі вибуття в чергову
відпустку. За пунктом 2.16.4 указані
виплати здійснюються на підставі
наказу про особовий склад, за яким
особа рядового або начальницького
складу вибуває в чергову відпустку.
Оскільки позивач не перебувала у
відпустці, то сплата матеріальної
допомоги їй не передбачена.

З приводу вимог позивача щодо
компенсації за не отримане речове
майно відповідач зазначає, що
відповідно до вимог "Положення про
забезпечення речовим майном осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ і
військовослужбовців внутрішніх військ
МВС України", затвердженого наказом МВС
України від 05.12.2003 № 1489, зі змінами,
внесеними наказом МВС України від
30.12.2005 № 1265, грошову компенсацію за не
отримане речове майно скасовано.
Враховуючи вищевикладене, компенсація
за не отримане речове майно на 2009-2012
роки не передбачена жодним
нормативно-правовим актом.

Також представник відповідача
посилався на пропуск позивачем строку
позовної давності та просив в
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази відповідно до вимог статей 69-72
Кодексу адміністративного судочинства
України, вирішуючи справу по суті, суд
виходить з наступних вимог чинного
законодавства.

Частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 43 Конституції України
встановлено, що кожен має право на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується.

Громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення.

У відповідності до ст. 2 КАС України у
справах про оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень слід
перевіряти чи прийняті такі рішення на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та Законами України, з
виконанням повноваження з метою, з якою
це повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії), безсторонньо
(неупереджено), добросовісно,
розсудливо, з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації,
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (
дія), з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення,
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Ст. 17 КАС України передбачено, що в
числі інших компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень з
приводу прийняття громадян на публічну
службу, її проходження, звільнення з
публічної служби.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС публічна
служба - це діяльність на державних
політичних посадах, професійна
діяльність суддів, прокурорів,
військова служба, альтернативна
(невійськова) служба, дипломатична
служба, інша державна служба, служба в
органах влади Автономної Республіки
Крим, органах місцевого
самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною
службою.

Суспільні відносини, пов'язані зі
створенням правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу, регулює Закон
України "Про державну службу" від 16
грудня 1993 року № 3723.

Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону,
правовий статус окремих категорій
державних службовців регулюється
Конституцією України, спеціальними
законами та Кодексом законів про працю
України.

Спеціальним законодавством
урегульовані питання, пов'язані із
прийняттям (обранням, призначенням)
громадян на публічну службу, її
проходженням та звільненням із неї (її
припиненням).

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
міліцію" від 20 грудня 1990 року N 565-XII
основними завданнями міліції є:
забезпечення особистої безпеки
громадян, захист їх прав і свобод,
законних інтересів; запобігання
правопорушенням та їх припинення;
охорона і забезпечення громадського
порядку; виявлення і розкриття
злочинів, розшук осіб, які їх вчинили;
забезпечення безпеки дорожнього руху;
захист власності від злочинних
посягань; виконання кримінальних
покарань і адміністративних стягнень;
участь у поданні соціальної та
правової допомоги громадянам, сприяння
у межах своєї компетенції державним
органам, підприємствам, установам і
організаціям у виконанні покладених на
них законом обов'язків.

Статтею 3 Закону України "Про міліцію"
від 20 грудня 1990 року N 565-XII встановлено,
що діяльність міліції будується на
принципах законності, гуманізму,
поваги до особи, соціальної
справедливості, взаємодії з трудовими
колективами, громадськими
організаціями й населенням.

Згідно ст. 18 Закону України "Про
міліцію" від 20 грудня 1990 року N 565-XII
порядок та умови проходження служби в
міліції регламентуються Положенням
про проходження служби особовим
складом органів внутрішніх справ,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до наданих сторонами
доказів суд встановив наступні
правовідносини.

ОСОБА_1 змінила прізвище з ОСОБА_1 на
ОСОБА_1 з 24.02.2012 року внаслідок
реєстрації шлюбу (а.с.96)

ОСОБА_1 було звільнено з ОВС 26.10.2010 за
порушення дисципліни згідно наказу
УМВСУ від 26.10.2010 № 427 та подальшим
внесенням змін наказом УМВСУ від 23.11.2010
№ 460.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 21.12.2011 року
в справі №2а-9107/10/1270 було скасовано
накази про звільнення позивача, її було
поновлено на попередній посаді та
стягнуто на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
один рік у сумі 50 231,30 грн. Як вбачається
з постанови суду, її прийнято в межах
заявлених позовних вимог в тому числі
повністю задоволені вимоги позивача
щодо стягнення суми середнього
заробітку за визначений нею період. В
частині поновлення на службі та
стягнення середнього заробітку за один
місяць судом встановлено негайне
виконання рішення суду(а.с.18-27).

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду України від
14.02.2012 року постанова Луганського
окружного адміністративного суду від
21.12.2011 була залишена без змін.

На виконання рішення суду наказом
ГУМВСУ від 29.03.2012 № 133 було відмінено
пункт наказу УМВСУ від 26.10.2010 № 427 в
частині звільнення з ОВС у запас ЗС за
п.64 "є" (за порушення дисципліни)
"Положення про проходження служби"
підполковника міліції ОСОБА_1, тобто
поновлено на службі. Також позивачу
було сплачено стягнуту на її користь
середньомісячна заробітна плата за час
вимушеного прогулу (а.с.58).

Як вбачається з постанови про
відкриття виконавчого провадження
№32129883 від 13.03.2012 року позивача було
поновлено на службі в примусовому
порядку виконання рішення суду (а.с.99).

Тому суд вважає, що позивача своєчасно
не поновлено на службі не з її вини.

Вирішуючи питання про наявність в
позивача права на стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, що
перевищує один рік, суд керується
принципом верховенства права та
виходить з наступних вимог чинного
законодавства.

Дійсно, на час прийняття постанови суду
про поновлення позивача на службі та на
час її фактичного поновлення мала
чинність редакція п. 24 "Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР",
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29 липня 1991 року №
114. Яка передбачала у разі поновлення на
роботі (посаді) орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно вирішує
питання про виплату особі рядового і
начальницького складу середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про внесення змін до Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ» № 1137 від 05.12.2012 року
було внесено зміни до п. 24 "Положення
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР" та
зазначено, що у разі незаконного
звільнення або переведення на іншу
посаду особи рядового, начальницького
складу органів внутрішніх справ
підлягають поновленню на попередній
посаді з виплатою грошового
забезпечення за час вимушеного прогулу
або різниці в грошовому забезпеченні
за час виконання службових обов'язків,
але не більш як за один рік. Якщо заява
про поновлення на службі розглядається
більше одного року не з вини особи
рядового, начальницького складу, така
особа має право на отримання грошового
забезпечення за весь час вимушеного
прогулу.

Згідно з статтею 235 Кодексу законів про
працю України, у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає
трудовий спір. При винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд вважає, що оскільки на
час фактичного поновлення позивача на
службі мала чинність редакція п. 24
"Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР", що фактично звужувала права
позивача як службовця органів
внутрішніх справ порівняно з іншими
працівниками, на яких
розповсюджувалася дія норми права ст.
235 КЗпП України, за принципом
верховенства права до спірних
правовідносин має застосовуватися
норма ст. 235 КЗпП України, що передбачає
право позивача на отримання середнього
заробітку за весь час вимушеного
прогулу, яка до того ж має вищу юридичну
силу порівняно з нормою "Положення про
проходження служби…».

Дійсно, постановою від 21.11.2011 року
Луганського окружного
адміністративного суду стягнуто на
користь позивача середній розмір
грошового забезпечення за час
вимушеного прогулу з 09.11.2010 до 08.11.2011,
тобто за один рік. Однак, оскільки, як
вбачається з постанови, судом прийнято
рішення в межах заявлених позовних
вимог, і фактично щодо можливості
стягнення цих сум за час понад року
питання судом не розглядалося, то
додаткове стягнення сум середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
період з 09 листопада 2011 року до 29
березня 2012 року не буде суперечити
висновкам зазначеної постанови суду.

Як також вбачається з постанови про
поновлення позивача на службі, розмір
її середнього заробітку обчислений
судом, виходячи з розрахунку
Краснодонського РВ УМВС України в
Луганській області від 24.11.2011 року №
69/14-11146, складає 4197,38 грн.

Оскільки позивач виходила саме з цієї
суми для обчислення розрахунку
уточнених позовних вимог, суд,
перевіривши її розрахунок, вважає його
обґрунтованим і таким, що відповідає
вимогам чинного законодавства.

За таких обставин, уточнені вимоги
позивача в частині стягнення сум
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за період з 09.11.2011 року по 28.03.2012
року в розмірі 19447,65 грн. підлягають
задоволенню.

Що стосується позовних вимог щодо
стягнення з відповідача на користь
позивача грошової компенсації за
невикористані щорічні відпустки, суд
зазначає наступне.

Позивача було звільнено зі служби у
відставку "за віком" на підставі наказу
№136 о/с від 30 березня 2012 року з посади
заступника начальника відділу
кадрового забезпечення
Краснодонського відділу УМВС України в
Луганській області - з 31.03.2012 (а.с.8)

Довідкою від 17.01.2014 року зазначено, що у
підполкоОСОБА_1 залишається
невикористаними 10 днів відпустки за 2010
рік(а.с. 65)

Довідкою від 10.01.2014 року відповідачем
зазначено, що на відпустки за 2011 та 2012
роки позивач не має права, оскільки
фактично не працювала на службі
протягом цих років (а.с.63-64).

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону України від
15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки", щорічна
відпустка складається із, зокрема,
основної відпустки та інших додаткових
відпусток, передбачених діючим
законодавством.

Щорічна основна відпустка надається
працівникам тривалістю не менш як 24
календарних дні за відпрацьований
робочий рік, який відлічується з дня
укладення трудового договору (ч.1 ст.6
Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про
відпустки").

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у
разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки.

Дійсно, на час звільнення позивача зі
служби у відставку "за віком" на
підставі наказу №136 о/с від 30 березня 2012
року, мала чинність редакція
«Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом ОВС
Української PCP», затвердженого
Постановою КМУ від 29 липня 1991 року N 114,
відповідно до якої особам середнього,
старшого і вищого начальницького
складу, звільненим із ОВС за віком у
році звільнення, за їх бажанням,
надається чергова відпустка, а не
грошова компенсація. Оскільки ОСОБА_1
звільнилась з ОВС у спеціальному
званні підполковника міліції і була
особою старшого начальницького складу,
то на неї розповсюджувалася дія цієї
норми права.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про внесення змін до Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ» № 1137 від 05.12.2012 року
було внесено зміни до п. 56 "Положення
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР",
якими передбачено виплату компенсації
за невикористані відпустки для всіх
службовців органів внутрішніх справ
України у разі їх звільнення.

Таким чином, суд вважає, що, оскільки на
час звільнення позивача зі служби мала
чинність редакція п. 56 "Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР", що
фактично звужувала права позивача як
службовця органів внутрішніх справ
порівняно з іншими працівниками, на
яких розповсюджувалася дія норми права
ст. 83 КЗпП України, за принципом
верховенства права до спірних
правовідносин має застосовуватися
норма ст. 83 КЗпП України, що передбачає
право позивача на отримання грошової
компенсації за всі невикористані нею
дні щорічної відпустки, а також
додаткової відпустки., яка до того ж має
вищу юридичну силу порівняно з нормою
"Положення про проходження служби…».

З вищевикладеного вбачається, що
компенсація ОСОБА_1 за невикористані
нею дні щорічної відпустки має
здійснюватися з одночасним
урахуванням, як щорічної основної
відпустки, так і щорічної додаткової
відпустки. Факт наявності у позивача
достатнього стажу для отримання
додаткової відпустки не оспорюється.

Як також вбачається з постанови про
поновлення позивача на службі, розмір
її середнього заробітку обчислений
судом, виходячи з розрахунку
Краснодонського РВ УМВС України в
Луганській області від 24.11.2011 року №
69/14-11146, складає 4197,38 грн.

Оскільки позивач виходила саме з цієї
суми для обчислення розрахунку
уточнених позовних вимог, суд,
перевіривши її розрахунок, вважає його
обґрунтованим і таким, що відповідає
вимогам чинного законодавства.

Тому, уточнені вимоги позивача в
частині стягнення сум компенсації за
невикористані відпустки за 2010, 2011, 2012
роки у сумі 9793,50 грн. підлягають
задоволенню.

Розглядаючи питання щодо
обґрунтованості вимог позивача
стосовно стягнення матеріальної
допомоги на оздоровлення, суд виходить
з наступного.

Питання виплати матеріальної допомоги
врегульовані пунктом 2.16 Наказу МВС
України №499 від 21.12.2007 "Про
впорядкування структури та умов
грошового забезпечення осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ", зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 12 березня
2008 за №205/14896, відповідно до якого:

2.16.1. Особам рядового і начальницького
складу органів внутрішніх справ
надається матеріальна допомога у межах
асигнувань що виділяються на їх
утримання, для вирішення
соціально-побутових питань у розмірі,
що не перевищує місячного грошового
забезпечення на день виплати, та один
раз на рік - допомога для оздоровлення
при щорічній основній відпустці в
розмірі, що не перевищує місячного
грошового забезпечення.

2.16.2. Матеріальна допомога для
вирішення соціально-побутових питань
особам рядового і начальницького
складу надається протягом року за
мотивованим рапортом особи рядового чи
начальницького складу у розмірі
місячного грошового забезпечення, яке
особа отримувала на день виплати.

2.16.3. Допомога для оздоровлення особам
рядового і начальницького складу
надається в разі вибуття в чергову
відпустку у розмірі грошового
забезпечення, яке особа отримувала на
день виплати.

2.16.4. Підставою для надання допомоги для
оздоровлення особам рядового чи
начальницького складу є наказ про
особовий склад, за яким особа рядового
чи начальницького складу вибуває в
чергову відпустку.

2.16.5. Фактичні витрати на матеріальну
допомогу відповідно до вимог
бюджетного законодавства проводяться
тільки в межах затвердженого
кошторисом фонду грошового
забезпечення.

Зважаючи на те, що фактично відпустки
за 2011 та 2012 роки позивачу не надавалися,
відповідні накази по особовому складу
про вибуття позивача у чергову
відпустку відповідачами не видавалися,
суд вважає вимоги позивача про
стягнення допомоги на оздоровлення
безпідставними та необґрунтованими.

Щодо компенсації за формений одяг суд
зазначає наступне.

Відповідно до арматурної карточки №13631
позивача за останні три роки служби
формений одяг та інше речове майно
позивачу не видавалося (а.с.67).

Суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Згідно з ст. 16 Закону України "Про
міліцію" працівники міліції мають
єдиний формений одяг, зразки якого
затверджуються Кабінетом Міністрів
України, що видається безплатно.

Пунктом 12 Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року N 114,
передбачено, що особи рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ одержують грошове і
речове забезпечення за нормами,
встановленими законодавством.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 11 листопада 1994 року № 766 "Про
формений одяг працівників міліції"
було затверджено форму одягу та знаки
розрізнення працівників міліції
згідно з описом і зразками, що
додаються.

Постановою Кабінету Міністрів України
"Про форму одягу осіб начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та військовослужбовців
внутрішніх військ Міністерства
внутрішніх справ" від 27 серпня 1997 року
№ 925 було затверджено зразки форми
одягу осіб начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ, що
мають спеціальні звання міліції,
внутрішньої служби та
військовослужбовців внутрішніх
військ, норми їх забезпечення речовим
майном (у мирний час) та знаки
розрізнення осіб начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ, що мають спеціальні звання
міліції згідно з переліком та описом та
доручено Міністерству внутрішніх
справ затвердити правила носіння
предметів обмундирування, взуття,
спорядження осіб начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ, що мають спеціальні звання
міліції, внутрішньої служби та
військовослужбовців внутрішніх
військ, розміри і порядок виплати
грошової компенсації окремим
категоріям осіб начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ, що мають спеціальні звання
міліції, внутрішньої служби,
військовослужбовцям внутрішніх військ
для придбання, у разі потреби, одягу,
взуття цивільного зразка в межах
діючих цін на предмети, передбачені до
видачі за нормами забезпечення речовим
майном особистого користування.

Згідно з п.2 Постанови Кабінету
Міністрів України № 1515 від 17.11.2001 року
"Про формений одяг осіб начальницького
і рядового складу органів внутрішніх
справ, військовослужбовців
спеціальних моторизованих військових
частин міліції внутрішніх військ
Міністерства внутрішніх справ та осіб
начальницького складу податкової
міліції" доручено Міністерству
внутрішніх справ і Державній
податковій адміністрації за
погодженням з Міністерством економіки
та з питань європейської інтеграції і
Міністерством фінансів розробити та
затвердити: норми забезпечення
форменим одягом (у мирний час) осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ,
військовослужбовців спеціальних
моторизованих військових частин
міліції внутрішніх військ
Міністерства внутрішніх справ та осіб
начальницького складу податкової
міліції; правила носіння форменого
одягу і знаків розрізнення зазначеними
особами.

На час виникнення спірних
правовідносин інших
нормативно-правових актів, що
регулюють правовідносини пов'язані з
предметом спору, крім зазначених,
прийнято не було.

Вказаними нормативно-правовими актами
грошову компенсацію за формений одяг
для службовців органів внутрішніх
справ та військовослужбовців
внутрішніх військ Міністерства
внутрішніх справ України передбачено
не було, тому вона з суб'єкта владних
повноважень стягненню не підлягає.

Крім того, суд вважає, що вимоги
позивача в частині визнання
неправомірними дій відповідача
відповідачів щодо відмови на її
звернення в нарахуванні та виплаті їй
зазначених в позові сум не підлягають
задоволенню, оскільки зазначені суми
мають бути виплачені за місцем її
безпосередньої служби та підлягають
стягненню з Краснодонського РВУ МВС
України в Луганській області, а докази
звернення до них позивача з цього
приводу в матеріалах справи відсутні.

Що стосується строку позовної
давності, то до вимог позивача про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу він не
застосовується відповідно до вимог ч.2
ст. 233 КЗпП України, оскільки це
фактично заробітна плата позивача.

В частині вимог позивача щодо
стягнення сум компенсації за
невикористані відпустки суд вважає
можливим поновити пропущений
позивачем строк позовної давності за
клопотанням позивача (а.с.80), оскільки
вважає причини його пропуску - через
хворобу та перенесені операції -
поважними, обґрунтованими та такими, що
підтверджені належними доказами
(а.с.97,98).

Питання щодо судових витрат судом не
вирішується, оскільки позивача
звільнено від сплати судового збору
відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5. Закону
України «Про судовий збір» від 8 липня
2011 року № 3674-VI та позивачем такі
витрати не були здійснені.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 17, 18, 23, 69-72, 87,
94, 99, 105, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги уточненого адміністративного
позову ОСОБА_1 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Луганській області, Краснодонського
районного відділу Управління
Міністерства внутрішніх справ в
Луганській області задовольнити
частково.

Поновити позивачу строк звернення до
суду.

Стягнути з Краснодонського районного
відділу Управління Міністерства
внутрішніх справ в Луганській області
на користь ОСОБА_1 середній заробіток
за час вимушеного прогулу за період з
09.11.2011 року по 28.03.2012 року в сумі: 19447,65
грн. та компенсацію за невикористані
відпустки в сумі 9793,50 грн.

Допустити постанову в частині
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в межах платежів за
один місяць в сумі 4197,38 грн. до
негайного виконання.

В задоволенні іншої частини уточнених
позовних вимог відмовити за
необгрунтованістю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Постанова суду може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду. Апеляційна
скарга подається до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд
першої інстанції, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та
підписано 10 лютого 2014 року.

Суддя В.С.
ШембелянСОБА_8