Справа № 2а-18751/11/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року м.
Київ К/9991/38647/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

провівши попередній розгляд справи за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Відділу державної виконавчої служби
Деснянського районного управління
юстиції у м. Києві про визнання
протиправними дій та зобов'язання
вчинити дії, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 24
січня 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 14 травня 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У грудні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Відділу державної
виконавчої служби Деснянського
районного управління юстиції у м.
Києві (далі ВДВС), в якому просив
визнати неправомірною відмову у
відкладенні виконавчих дій та
поновленні строку самостійного
виконання рішення суду, визнання
неправомірною та скасування постанови
про стягнення виконавчого збору,
усунення порушення і поновлення права
боржника шляхом повернення на його
користь суми неправомірно стягнутого
виконавчого збору в розмірі 56691, 20 грн.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що відповідач вчиняючи
спірні виконавчі дії та стягуючи
виконавчий збір порушив вимоги Закону
України «Про виконавче провадження»
від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV та
Інструкції «Про проведення виконавчих
дій» (далі Закон № 606-ХІV), у частині не
відкладення виконавчих дій і не
продовження строку для добровільного
виконання рішення. При цьому, позивач
посилався на несвоєчасне отримання
постанови про виконавче провадження,
надіслання її на адресу, за якою він не
проживає, і як наслідок неможливості
самостійно виконати рішення у
передбачений законом строк .

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 24
січня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 травня 2012
року у задоволенні зазначених позовних
вимог відмовлено.

У поданій до Вищого адміністративного
суду України касаційній скарзі
позивач, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить їх
рішення скасувати та задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті
220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з частиною 3 статті 211
Кодексу адміністративного судочинства
України підставами касаційного
оскарження є порушення судом норм
матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи
вбачається, що оскаржувані судові
рішення суду ухвалені з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, підстави для їх скасування
відсутні.

Як вбачається з матеріалів
справи, спір сторін за своєю суттю
зводиться до оскарження позивачем дій
та рішень, пов'язаних із стягненням з
нього виконавчого збору в розмірі 56691, 20
грн. за невиконання постанови ВДВС від
22 серпня 2011 року за виконавчим
провадженням № 28247707. Дане виконавче
провадження відкрите на виконання
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 19 квітня 2011 року
про стягнення з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_5 коштів в розмірі 565492 грн. та
судових витрат. Усі інші позовні вимоги
є похідними від зазначених.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди попередніх інстанцій на
підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що відповідач при винесенні спірної
постанови про стягнення з боржника
виконавчого збору, діяв у
відповідності до 28 Закону № 606-ХІV,
тобто на підставі і у спосіб, що
передбачений чинним законодавством.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
постановою ВДВС від 22 серпня 2011 року
відкрито виконавче провадження, в
строк до 29 серпня 2011 року боржнику
запропоновано добровільно виконати
рішення суду. Дана постанова 5 вересня
2011 року направлена позивачу за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

Суди встановили, що про вказане
виконавче провадження позивач
дізнався 2 листопада 2011 року, проте до 2
грудня 2011 року рішення не виконав. У
зв'язку з чим, 25 листопада 2011 року до
позивача застосовані передбачені
Законом № 606-ХІV санкції та стягнуто
спірний виконавчий збір.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону
№ 606-ХІV у постанові державний
виконавець вказує про необхідність
боржнику самостійно виконати рішення у
строк до семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Згідно з частиною 1 статті 28 Закону №
606-ХІV у разі невиконання боржником
рішення майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню.

Доводи позивача про те, що відповідач
направив на іншу адресу постанову про
виконавче провадження, а тому він не
міг вчасно виконати рішення, є
непереконливими, оскільки такий
надіслано на адресу, зазначену у
виконавчому документі.

Згідно частини 1 статті 30 Закону № 606-ХІV
копії постанов державного виконавця та
інші документи виконавчого
провадження (далі - документи
виконавчого провадження), що державний
виконавець зобов'язаний довести до
відома сторін та інших учасників
виконавчого провадження, надсилаються
адресатам із супровідними листами
простою кореспонденцією, крім постанов
про відкриття виконавчого провадження
або відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення. Боржник
вважається повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

Згідно вимог статті частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Матеріали справи свідчать про те, що
доказів безпідставності винесення
постанови про стягнення спірного
виконавчого збору позивач суду не
представив, на відміну від відповідача,
який довів правомірність свого рішення
згідно вимог частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Враховуючи зазначене, суди дійшли
обґрунтованого висновку, що відповідач
діяв в межах своїх повноважень, на
підставі та у спосіб, що передбачений
Законом України «Про виконавче
провадження», як того вимагає стаття 19
Конституції України, а тому підстав для
задоволення позовних вимог не має.

Таким чином, рішення судів
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 24 січня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 травня 2012
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.