Справа № 826/19896/13-а
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2014-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Аблова Є.В., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Мірель Трейд» до
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,-
Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,
позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку позивача оскаржуване
повідомлення-рішення прийняте з
порушенням вимог чинного
законодавства, оскільки господарські
взаємовідносини між позивачем та
контрагентами є дійсними та такими, що
були спрямовані на реальне настання
В позовній заяві просить суд визнати
протиправним та скасувати, винесене 30
серпня 2013 року ДПІ у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м.Києві податкове
збільшено ТОВ «Мірель Трейд» суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 723 728,50грн. (з
яких 482499,00грн., за основним платежем та
241249,50грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями) в повному обсязі.
В судовому засіданні представник
позивача, позовні вимоги підтримав в
Представник відповідача в судове
засідання не з'явився про дату, час, та
місце розгляду справи був повідомлений
Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи зазначене, суд ухвалив
розглядати справу у порядку письмового
Оцінюючи наявні в матеріалах справи
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що ДПІ у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві,
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку товариства з
обмеженою відповідальністю «Мірель
Трейд» (ПН 37688432) з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
здійсненні фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «Абсолют Компані»
(ПН 30782478), ТОВ «Мірель Фудз» (ПН 37143146) за
період з 01.01.2013 по 28.02.2013р., за
результатами якої складено акт від
19.08.2013р. №356/56-54-22-03-07/37688432.
В ході проведення перевірки ТОВ
«Мірель Трейд» встановлено порушення:
пп.14.1.27 п.14.1 ст.14, п. 138.2 ст.138, пп.138.1.9.
пп.139.1 ст.139 Податкового кодексу, ТОВ
«Мірель Трейд» позбавлено права
включення до витрат, що враховуються
при визначенні об'єкта оподаткування у
2013 суми витрат в розмірі 2336704 грн.; п.185.1
ст.185, п.185, п.186.1 ст.186, п.187.1 ст.187, п.188.1
ст.188, п.198.1, п.198.3 ст.198, ст.201.10
Податкового кодексу, за період з
01.01.2013р. по 28.02.2013р. в розмірі 482499грн.
На підставі акту від 19.08.2013р.
№356/56-54-22-03-07/37688432, ДПІ у Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві, прийняло
податкове-повідомлення рішення від
30.08.2013р. №007332203, за платежем податок на
додану вартість, на загальну суму
723748,50грн., з яких за основним платежем
482499грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями 241249,5грн.
Як вбачається з акту перевірки за
період 01.01.2013 року по 28.02.2013 року ТОВ
«Мірель Трейд» задекларовано податок
на додану вартість, що підлягає сплаті
податку, що підлягає (підлягав)
бюджетному відшкодуванню у сумі 0 грн.
Проведеною перевіркою ТОВ «Мірель
Трейд» при взаємовідносинах з ТОВ
«Абсолют Компані» (ПН 30782478), ТОВ «Мірель
Фудз», (ПН 37143146) встановлено заниження
податку на додану вартість, що підлягає
нарахуванню та сплаті до бюджету за
перевіряємий період на загальну суму
Судом встановлено, що позивач мав
господарські відносини з ТОВ «Мірель
Фудз», відповідно до договору поставки
№02/07 від 02 липня 2012р.
В свою чергу, ДПІ у Оболонському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві при проведенні
перевірки використано акт ДПІ у
Печерському районі м. Києва Державної
податкової служби №1615/22-9/37143146 від
13.05.2013 «Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «МІРЕЛЬ ФУДЗ»,
господарських відносин з суб'єктами
господарювання за січень 2013 року»,
згідно якого: від ГВПМ ДПІ у
Печерському районі м. Києва Державної
податкової служби отримано службову
записку від 29.04.2013 року № 2934/вн/07-06/52,
якою надано висновок щодо відсутності
підтвердження факту реального
здійснення фінансово-господарських
операцій підприємством ТОВ «МІРЕЛЬ
ФУДЗ». В висновку вказано, що
засновниця ОСОБА_1 неодноразово
запрошувалась до ГВПМ для надання
пояснень та надання документів про
підтвердження фінансово-господарської
діяльності ТОВ «МІРЕЛЬ ФУДЗ» та
підтверджень взаємовідносин з
підприємствами з якими виник схемний
кредит. Засновниця ТОВ «МІРЕЛЬ ФУДЗ»
ОСОБА_1 до ГВПМ ДПІ у Печерському р-ні
ДПС не з 'явилась, підтверджуючі
документи на дату складання висновку
З викладеного, податковим органом
зроблено висновок про відсутність
об'єктів оподаткування при придбанні
та продажу товарів (послуг) за лютий 2013
року, які підпадають під визначення п.п.
14.1.27 ст.14, ст.185, ст.198 Податкового
Окрім того, як вбачається з матеріалів
справи, ТОВ «Мірель Трейд» мало
господарські відносини з ТОВ «Абсолют
Компані» (ПН 30782478), відповідно до
договору поставки №1218 від 27 грудня 2012р.
ДПІ у Оболонському районі м. Києва від
ДПІ у Печерському районі м. Києва
Державної податкової служби, при
проведенні перевірки використало акт
№1624/22.8/30782478 від 13.05.2013 року «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ "Абсолют Компані" (ПН 30782478)
щодо підтвердження господарських
відносин з платниками за період
діяльності з 01.01.2010р. по 31.03.2013р.», згідно
Івана Кудpi, 6.38-Б. Фактичне
місцезнаходження ТОВ "Абсолют Компані"
не встановлено. Складено акт
№1056/22-1/30782478 від 30.04.2013р. про відсутність
за місцезнаходженням та передано запит
№842/9/22-1 від 30.04.201Зр. до ГВПМ ДПІ у
Печерському районі м. Києва ДПС на
встановлення фактичного
місцезнаходження ТОВ "Абсолют Компані"
та його посадових осіб. Перевіркою
встановлено порушення вимог п.187.1 ст.187,
п.198.1 статті 198, п.198.2, 198.3 та п. 198.6 cm. 198
Податкового кодексу України від 02
грудня 2010 року №2755-VI із змінами та
доповненнями, що призвело до завищення
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість за період діяльності з
01.01.2010р. по 31.03.2013р. на загальну суму 8 727432
грн. та завищення податкового кредиту з
податку на додану вартість за період
діяльності з 01.01.2010р. по 31.03.2013р. на
загальну суму 8 653 147 грн.
Таким чином, податковим органом
зроблено висновок про те, що, продукти
харчування, що реалізовані ТОВ
«Абсолют Компані» для ТОВ «Мірель
Трейд» являються імпортованими
товарами. Однак, відповідно до поданої
ТОВ «Абсолют Компані» податкової
декларації з податку на додану
вартість за січень та лютий 2013 року від
придбання, податок на додану вартість,
сплачений митним органам» не містить
жодного значення, а згідно даних АРМ
«Митниця» не встановлено
зареєстрованих ВМД. Встановлене дає
можливість стверджувати, що ТОВ
«Абсолют Компані» не здійснювало
імпортних операцій у січні та лютому 2013
року, а тому не одержувало у власність
продукції імпортного походження
торгових марок MIKADO, LORELLE тощо. Даний
факт виключає можливість ТОВ «Абсолют
Компані» здійснити поставку
консервованої продукції та макаронних
виробів вищевказаних марок для ТОВ
«Мірель Трейд» у січні та лютому 2013
На підтвердження реального здійснення
господарської діяльності в матеріалах
справи містяться копії договорів, акти
прийому-передачі виконаних робіт,
видаткові накладні, податкові
накладні, банківські виписки,
специфікації, заявки, митні декларації.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів регулює
Податковий кодекс України (далі
-Кодекс), він, зокрема, визначає
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.
За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оскаржуваний правочин). До
оскаржуваних правочинів належить
зокрема фіктивний правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК
Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.
У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака
-специфічна мета -порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.
Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника
-фізичної особи, яка на момент
укладання угоди виконувала
представницькі функції за статутом
(положенням) або за довіреністю. Слід
зазначити, що наявність мети
зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК
України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставши можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком.
Статтею 207 Господарського кодексу
України передбачено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.
Недійсною може бути визнано також
нікчемну умову господарського
зобов'язання, яка самостійно або в
поєднанні з іншими умовами
зобов'язання порушує права та законні
інтереси другої сторони або третіх
осіб. Нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
Таким чином, необхідними умовами для
визнання угоди недійсною є її
укладання з метою, що завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства та наявність умислу хоча б
у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків.
Відповідачем не надано суду жодних
доказів, які б підтверджували те, що
укладення договорів, на підставі яких
виникли взаємовідносини між позивачем
та контрагентами, не відповідають
дійсним намірам сторін щодо набуття
цивільних прав та обов'язків. Зазначена
обставина відповідачем взагалі не
досліджувалась, посадові особи сторін
правочинів з цього приводу навіть не
опитувались. Отже, доводи відповідача
щодо нікчемності правочинів, укладених
між позивачем та контрагентами, судом
до уваги не приймаються.
На момент укладання договорів, на яких
ґрунтувалися взаємовідносини позивача
з контрагентами, а також під час
здійснення господарських операцій,
згідно даних ЄДРПОУ контрагенти були
зареєстровані в податкових органах як
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців" якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки них не внесено відповідних змін.
Суд також звертає увагу на положення
інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
20.07.2010 № 1112/11/13-10, в якому зазначено, що у
разі якщо на час здійснення
господарських операцій, якими
податкова інспекція не визнає
обґрунтованим віднесення позивачем до
податкового кредиту з податку на
додану вартість, постачальники були
включені до єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб
-підприємців, а також мали свідоцтво
про реєстрацію платника податку додану
вартість, покупець не може нести
відповідальність ні за несплату
податків продавцями, ні можливу
недостовірність відомостей про них,
наведених у зазначеному реєстрі, за
умови необізнаності щодо неї.
Крім того, чинним законодавством
України, відповідач не наділений
повноваженнями щодо визнання
правочинів нікчемними (недійсними) із
застосуванням відповідних наслідків
їх нікчемності (недійсності).
Відповідно до пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Кодексу,
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.
Відповідно до пп.14.1.27. п.14.1. ст.14 Кодексу,
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
Відповідно до пп.139.1.9. п.139.1. ст.139
Кодексу, не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення податкового обліку
та нарахування податку.
Згідно пп.14.1.181. п.14.1.ст.14 Податкового
кодексу України, податковий кредит - це
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.
Відповідно до пп. а п.198.1, п.198.2., п.198.3.
ст.198 Податкового кодексу України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.
Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду, зокрема, у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.
Згідно п.198.6. ст.198 Податкового кодексу
України, не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.
Відповідно до п.201.10. ст.201 Кодексу,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.
Законом України "Про бухгалтерський
обік та фінансову звітність в Україні"
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.
Таким чином, для підтвердження
включення витрат на придбання товарів
(робіт, послуг) до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за придбаний товар
(роботи, послуги) до складу податкового
кредиту, необхідні первинні документи
(зокрема, податкові накладні),
оформлені відповідно до вимог Закону
України "Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні"
Закон поширюється на всіх юридичних
осіб, створених відповідно до
законодавства України, незалежно від
їх організаційно-правових форм і форм
власності, а також на представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством (ст.2).
Частиною 2 ст.3 Закону визначено, що
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
Відповідно до ст.1 Закону, первинний
документ -це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.
Згідно ст.9 Закону підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Згідно п.2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.
Пунктом 1 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 01.11.2011 р. № 1379, визначено, що
податкова накладна вважається
недійсною у разі її заповнення особою,
яка не зареєстрована як платник
податку в податковому органі і якій не
присвоєно індивідуальний податковий
номер платника податку на додану
Відповідно до п.6.2. зазначеного Порядку,
податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
Таким чином, враховуючи викладені
законодавчі норми та обставини справи,
суд дійшов висновку, що
взаємовідносини позивача з
контрагентами, які на момент
здійснення господарських операцій
були належним чином зареєстровані як
платники податку на додану вартість,
оформлені договорами, які не були
визнані в судовому порядку недійсними,
а також підтверджені виданими
контрагентом первинними документами,
зокрема, податковими накладними, отже
позивачем були виконані передбачені
законодавством вимоги для
підтвердження права на податковий
кредит та включення відповідних витрат
до складу валових витрат підприємства.
Відповідно до ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Докази, одержані з
порушенням закону, судом при вирішенні
справи не беруться до уваги. Обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
Суд критично сприймає доводи
відповідача, сформовані на підставі
актів перевірки контрагентів про
неможливість проведення зустрічної
звірки, оскільки, інформація, викладена
в зазначених документах була фактично
переписана відповідачем в акт
перевірки позивача, без належного
дослідження та надання оцінки
первинним документам, як того
вимагають норми діючого податкового
законодавства України.
Згідно вимог Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого Наказом Державної
податкової адміністрації України від
22.12.2010 р. № 984, факти виявлених порушень
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів. В акті перевірки не
допускається відображення
необґрунтованих даних, а також
суб'єктивних припущень перевіряючими,
які не мають підтверджених доказів, та
різного роду висновків щодо дій
посадових осіб суб'єкта
Крім того, суд звертає увагу на
положення інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
20.07.2010 р. № 1112/11/13-10 щодо принципу
персональної податкової
відповідальності в спорах про податок
на додану вартість та принципу
добросовісності платника податків,
якими визначено, що сама по собі
несплата податку продавцем (серед
іншого й внаслідок ухилення від сплати)
у разі фактичного здійснення
господарської операції не впливає на
формування податкового кредиту
покупцем та суму бюджетного
відшкодування. Відповідальна за сплату
податку на додану вартість особа, що
формує дані податкового обліку з цього
податку, а не контрагент такої особи.
Якщо дії платника податку свідчать про
його добросовісність, а вчинені ним
господарські операції реальні та
відповідають дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та /або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема, податкових накладних. Не
будуть підставою для відмови у праві на
податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни з боку його контрагентів,
припинення чи анулювання статусу
платника податку на додану вартість,
припинення юридичної особи.
Отже, суд вважає, що у ТОВ «Мірель
Трейд» були всі підстави для
віднесення витрат пов'язаних із
веденням господарської діяльності до
складу валових витрат та податкового
кредиту з податку на додану вартість.
За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва, за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази та заслухавши пояснення
представників сторін, вважає заявлені
позовні вимоги обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню в
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого вирішує справи відповідно до
Конституції України та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.
Відповідач по справі, як суб'єкт
владних повноважень, не виконав
покладеного на нього обов'язку щодо
доказування правомірності прийнятого
податковиогоповідомлення-рішення.
На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -
Позовні вимоги задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати
від 30 серпня 2013 року, прийняте ДПІ у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві.
Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Окружний адміністративний суд міста
Києва апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня її
проголошення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Суддя
Є.В. Аблов