Справа № К/9991/33977/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/33977/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України в
Перевальському районі Луганської
області про перерахунок пенсії, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 22 квітня 2011
року,-

у с т а н о в и л а :

У лютому 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в
Перевальському районі Луганської
області (далі УПФ) про зобов'язання
здійснити перерахунок та виплату
підвищення до пенсії, як учаснику
бойових дій у розмірі 150 відсотків
мінімальної пенсії за віком,
передбаченого статтею 12 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», починаючи з 1
січня 2000 року.

Постановою Перевальського районного
суду Луганської області від 22 лютого 2011
року позовні вимоги задоволено
частково, зобов'язано відповідача
здійснити перерахунок та виплату
підвищення до пенсії позивачу в
розмірі 150 відсотків мінімальної
пенсії за віком з 1 січня 2000 року по 30
червня 2006 року. В решті позовних вимог
відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 22 квітня 2011
року постанову суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нову постанову,
якою у задоволенні позову відмовлено.

У поданій до Вищого адміністративного
суду України касаційній скарзі
позивач, посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалене
ним судове рішення скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про часткове
задоволення скарги з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач є пенсіонером
за віком, має статус учасника бойових
дій, а тому йому належить право на
підвищення пенсії в розмірі 150 %
мінімальної пенсії за віком у
відповідності до статті 12
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи в задоволенні
частини позовних вимог після 1 липня 2006
року, апеляційний суд правильно
виходив з відсутності правових підстав
для їх задоволення, оскільки редакцію
статті 12 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» було змінено
Законом України від 5 жовтня 2005 року №
2939-IV «Про внесення змін до Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» (далі
- Закон № 2939-IV).

За приписами статті 12 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» (в редакції,
чинній до 1 січня 2006 року) учасникам
бойових дій пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії підвищуються в розмірі
150 процентів мінімальної
пенсії за віком.

Відповідно до пункту 2 Закону України
від 5 жовтня 2005 року № 2939-IV «Про
внесення змін до Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (далі - Закон №
2939-IV) частину четверту статті
12 вищезгаданого Закону викладено в
іншій редакції, якою передбачається
підвищення учасникам бойових дій
пенсій або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, у розмірі 25 %
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Прикінцевими положеннями Закону № 2939-IV
встановлено, що пункт 2
цього Закону набрав чинності з 1 липня
2006 року.

Таким чином, з урахуванням зазначених в
Законі № 2939-IV змін, відповідач у період
перерахунку спірного підвищення
пенсії після 1 липня 2006 року діяв на
підставі, в межах повноважень та
спосіб, що передбачений чинним
законодавством, як того вимагає стаття
19 Конституції України, а тому правових
підстав задоволення цієї частині
позову у судів не було.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог за період з 1 січня 2000
року по 30 червня 2006 року, апеляційний
суд помилково застосував положення
статті 99 Кодексу адміністративного
судочинства України, які на час
розгляду справи втратили чинність.

Суд не звернув увагу на те, що згідно
вимог частини 2 статті 5 Кодексу
адміністративного судочинства України
провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

30 липня 2010 року набрав чинності Закон
України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про
судоустрій та статус суддів", яким
змінено редакції статей 99 та 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Так, відповідно до частини 1 і 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (у редакції чинній на час
вчинення процесуальної дії)
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала .

Апеляційним судом встановлено, що
відповідач у період до 30 червня 2006 року
проводив виплату спірної доплати до
пенсії у розмірі меншому ніж
передбачено статтею статті 12 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» в
редакції до 1 липня 2006 року, а позивач
отримуючи таку за її перерахунком не
звертався і не оспорював зазначеного у
судовому порядку до лютого 2011 року.

Таким чином, апеляційний суд дійшов
правильного висновку, що позов про
перерахунок спірної пенсії позивач
подав з пропущенням строків звернення
до адміністративного суду, проте
помилково обрахував цей строк та
застосував нечинні наслідки пропуску
такого.

Виходячи з наведеного, апеляційним
судом правильно встановлено усі
обставини справи та скасовано рішення
суду першої інстанції, проте помилково
відмовлено у зазначеній частині
позовних вимог, яку слід залишити без
розгляду, змінивши рішення суду
апеляційної інстанції.

За приписами статті 225 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
змінити судове рішення, якщо у справі
немає необхідності досліджувати нові
докази або встановлювати обставини, а
судове рішення, яке змінюється, є
помилковим тільки в частині.

Керуючись статтями 225, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 22 квітня 2011
року у частині відмови в позові за
період з 1 січня 2000 року по 30 червня 2006
року змінити та залишити в цій частині
позовні вимоги без розгляду.

В решті касаційну скаргу залишити без
задоволення, а постанову суду
апеляційної інстанції - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.