Справа № 804/10372/13-а
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2013-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2013 р. Справа № 804/10372/13-а

Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді:
Турової О.М.

за участю секретаря судового
засідання: Щербак А.Ю.

представника позивача:
ОСОБА_1

представника відповідача:
Фінченко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3

до Новомосковської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області

про визнання протиправним та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

в с т а н о в и в :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
звернулася до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
позовом до Новомосковської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області, в якому
просила визнати протиправним та
скасувати повністю податкове
повідомлення-рішення відповідача від
25.06.2013р. №, а також визнати
протиправним та скасувати частково
податкове повідомлення-рішення
відповідача від 25.06.2013р. №, а саме:
в частині щодо нарахування позивачу
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем у
сумі 27500,00грн. та за штрафними санкціями
у сумі - 13750,00грн.

В обґрунтування пред'явлених позовних
вимог зазначалося, що відповідач за
результатами проведеної
документальної планової виїзної
перевірки позивача дійшов помилкового
висновку про порушення останнім
податкового законодавства та про
заниження ним внаслідок цього податку
на доходи фізичних осіб та податку на
додану вартість, оскільки позивач
правомірно включив до складу витрат
для цілей оподаткування податком на
доходи фізичних осіб звітного
податкового періоду відповідні суми
витрат за господарськими операціями з
ТОВ «МІДУЄЙ», а також правомірно відніс
до складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість за
податковими накладними, виписаними цим
контрагентом. Так, правочин, укладений
з цим контрагентом, недійсним в
судовому порядку не визнавався та є
реальним, що посвідчується
відповідними первинними документами,
які були надані до перевірки,
натомість, акт, складений за її
результатами, не містить фактів, які б
спростовували підтвердження цими
первинними документами відносин, виду,
обсягу і якості операцій та
розрахунків, що здійснювалися між
сторонами даного правочину. Також
позивача зазначав, що він правомірно
відніс до складу витрат для цілей
оподаткування податком на доходи
фізичних осіб у 2012 році суму витрат на
придбання запасних частин для ремонту
автомобілів, що використовуються
позивачем у власній господарській
діяльності, тому висновок відповідача
про завищення витрат у 2012 році на
вказану суму та про заниження
оподатковуваного доходу за цей період
є неправомірним.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав пред'явлений
адміністративний позов у повному
обсязі та, посилаючись на викладені у
ньому доводи, просив повністю його
задовольнити.

Відповідач пред'явлений
адміністративний позов не визнав,
подав на нього письмові заперечення, в
яких просив повністю відмовити у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на те, що позивач
неправомірно завищив суму витрат для
цілей оподаткування податком на доходи
фізичних осіб, а також неправомірно
включив до складу податкового кредиту
суми податку на додану вартість по
взаємовідносинам з ТОВ «МІДУЄЙ»,
оскільки правочин, укладений з цим
контрагентом не спрямований на реальне
настання наслідків, що обумовлені ним,
підтвердженням чого є висновки акту
перевірки фінансово-господарської
діяльності ТОВ «МІДУЄЙ» від 31.10.2012р.
№3689/221/НОМЕР_2, складеного ДПІ у
Жовтневому районі міста
Дніпропетровська, згідно якого
встановлено, що ТОВ «МІДУЄЙ» протягом
лютого 2012 року здійснено операції з
продажу та купівлі товарів (робіт,
послуг) без фактичної поставки товару
(робіт, послуг), оскільки у цього
підприємства відсутні необхідні умови
для ведення господарської діяльності,
до перевірки не надано жодних
документів на підтвердження
реальності вчинених ним господарських
операцій, саме підприємство та його
посадові особи на час проведення
перевірки відсутні за
місцезнаходженням. Крім того
відповідач зазначав, що позивач також
неправомірно завищив суму витрат для
цілей оподаткування податком на доходи
фізичних осіб внаслідок включення до
їх складу суми вартості запасних
частин для ремонту автомобілів, що
використовуються позивачем у власній
господарській діяльності, оскільки
відповідно до п.п.138.10.2 п.138.10 ст.138
Податкового кодексу України до складу
інших витрат, зокрема, включаються
витрати на утримання основних засобів,
до яких відноситься амортизація, при
цьому згідно п.144.1 ст.144 цього Кодексу
амортизації, зокрема, підлягають
витрати на проведення ремонту,
реконструкції модернізації та інших
видів поліпшення основних засобів, що
перевищують 10% сукупної балансової
вартості всіх груп основних засобів, що
підлягають амортизації, на початок
звітного року. Разом з тим, ФОП ОСОБА_3
не має балансу та не може проводити
нарахування амортизації. Ведення
бухгалтерської звітності валових
витрат та основних фондів чи
нематеріальних активів, які підлягають
амортизації, для фізичних
осіб-підприємців на загальній системі
оподаткування не передбачено.

Представник відповідача у судовому
засіданні також заперечував проти
задоволення пред'явленого
адміністративного позову, посилаючись
на доводи, викладені у письмових
запереченнях на нього.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи та
надані сторонами докази,
проаналізувавши зміст норм
матеріального та процесуального права,
що регулюють спірні правовідносини,
суд приходить до висновку про
задовлення позовних вимог, з огляду на
наступне.

Судом встановлено, що Фізична
особа-підприємець ОСОБА_3
(р.н.о.к.п.п.НОМЕР_1) (далі - ФОП ОСОБА_3),
зареєстрована рішенням виконкому м.
Новомосковська, свідоцтво від 02.07.2004р.,
перебуває на обліку в Новомосковській
об'єднаній державній податковій
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області (далі - Новомосковська ОДПІ ГУ
Міндоходів у Дніпропетровській
області) як платник податків на
загальній системі оподаткування.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію
платником податку на додану вартість
від 21.09.2006р. НОМЕР_3 ФОП ОСОБА_3 є
платником податку на додану вартість.

Згідно плану-графіка проведення
планових виїзних перевірок
Новомосковської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області та наказів
керівника цього органу доходів і
зборів від 07.05.2013р. №197 та від 29.05.2013р.
№234 та на підставі направлень від
17.05.2013р. №177, №176 та №175 працівниками
Новомосковської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області проведено
документальну планову виїзну
перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.01.2012р. по
31.12.2012р.

За результатами означеної перевірки
складено акт від 11.06.2013р. №211/172/НОМЕР_1,
згідно якого встановлено порушення ФОП
ОСОБА_3 приписів ст.177 Податкового
кодексу України, в результаті чого
останньою занижено податок на доходи
фізичних осіб за 2012 рік на суму
488474,46грн., порушення позивачем приписів
п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України,
що, призвело до заниження нею податку
на додану вартість у січні та грудні 2012
року на загальну суму 838,46грн. та про
порушення ФОП ОСОБА_3 п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України, через що
позивачем занижено податок на додану
вартість за лютий та березень 2012 року у
розмірі 27645,00грн., в тому числі: за лютий
2012 року - 27500,00грн. та за березень 2012 року
- 145,00грн. (т.1 а.с.13-47).

Висновки акту перевірки щодо порушення
ФОП ОСОБА_3 приписів п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України та
заниження у зв'язку із цим податку на
додану вартість за лютий 2012 року на
суму 27500,00грн. обґрунтовані тим, що
позивач неправомірно включив до складу
податкового кредиту суми податку на
додану вартість по взаємовідносинам з
ТОВ «МІДУЄЙ», оскільки правочин,
укладений з цим контрагентом не
спрямований на реальне настання
наслідків, що обумовлені ним,
підтвердженням чого є висновки акту
перевірки фінансово-господарської
діяльності ТОВ «МІДУЄЙ» від 31.10.2012р.
№3689/221/НОМЕР_2, складеного ДПІ у
Жовтневому районі міста
Дніпропетровська, згідно якого
встановлено, що ТОВ «МІДУЄЙ» протягом
лютого 2012 року здійснено операції з
продажу та купівлі товарів (робіт,
послуг) без фактичної поставки товару
(робіт, послуг), оскільки у цього
підприємства відсутні необхідні умови
для ведення господарської діяльності,
до перевірки не надано жодних
документів на підтвердження
реальності вчинених ним господарських
операцій, саме підприємство та його
посадові особи на час проведення
перевірки відсутні за
місцезнаходженням. Крім того через
віднесення ФОП ОСОБА_3 у лютому 2012 року
до складу витрат, що враховуються для
цілей оподаткування податком на доходи
фізичних осіб, суми витрат, здійснених
за нереальними господарськими
операціями з ТОВ «МІДУЄЙ», у розмірі
137499,99грн., позивачем, в порушення
приписів ст.177 Податкового кодексу
України, занижено податок на доходи
фізичних осіб за 2012 рік. Також, через
недотримання вимог означеної статті
Податкового кодексу України, позивач
неправомірно завищив суму витрат для
цілей оподаткування податком на доходи
фізичних осіб у 2012 році внаслідок
включення до їх складу суми вартості
запасних частин для ремонту
автомобілів, що використовуються
позивачем у власній господарській
діяльності, у розмірі 2751029,16грн.,
оскільки відповідно до п.п.138.10.2 п.138.10
ст.138 Податкового кодексу України до
складу інших витрат, зокрема,
включаються витрати на утримання
основних засобів, до яких відноситься
амортизація, при цьому згідно п.144.1 ст.144
цього Кодексу амортизації, зокрема,
підлягають витрати на проведення
ремонту, реконструкції модернізації та
інших видів поліпшення основних
засобів, що перевищують 10% сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів, що підлягають амортизації, на
початок звітного року. Разом з тим, ФОП
ОСОБА_3 не має балансу та не може
проводити нарахування амортизації.
Ведення бухгалтерської звітності
валових витрат та основних фондів чи
нематеріальних активів, які підлягають
амортизації, для фізичних
осіб-підприємців на загальній системі
оподаткування не передбачено.

На підставі акту перевірки від 11.06.2013р.
№211/172/НОМЕР_1 Новомосковською ОДПІ ГУ
Міндоходів у Дніпропетровській
області 25.06.2013р. винесено податкове
повідомлення-рішення форми «Р» №,
яким ФОП ОСОБА_3 збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб на загальну суму
732711,69грн., в тому числі за основним
платежем - 488474,46грн. та за штрафними
санкціями - 244237,23грн. (т.1 а.с.49).

Крім того 25.06.2013р. Новомосковською ОДПІ
ГУ Міндоходів у Дніпропетровській
області винесено податкове
повідомлення-рішення форми «Р» №,
яким ФОП ОСОБА_3 збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму
42725,19грн., в тому числі за основним
платежем - 28483,46грн. та за штрафними
санкціями - 14241,73грн. При цьому, як
вбачається з розрахунку податкового
повідомлення-рішення форми «Р» від
25.06.2013р. №, до складу суми
основного платежу увійшла сума
завищення податкового кредиту за лютий
2012 року у розмірі 27500,00грн., а сума
штрафних санкцій, нарахованих саме за
це порушення, становить 13750,00грн. (т.1
а.с.51,52).

Розглядаючи позовні вимоги в частині
щодо визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення форми «Р» від
25.06.2013р. № в частині щодо
нарахування грошового зобов'язання з
податку на додану вартість за основним
платежем у сумі 27500,00грн. та за
штрафними санкціями у сумі - 13750,00грн.,
суд зважає на наступне.

Так, відповідно до п.198.1 ст.198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає, зокрема, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Не відносяться до податкового кредиту,
згідно з пунктом 198.6. цієї статті, суми
податку, сплаченого (нарахованого) у
зв'язку з придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Таким чином, податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
підтверджений належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «МІДУЄЙ» було
укладено договір від 29.02.2012р. №022912 на
закупівлю автозапчастин, на виконання
умов якого згідно видаткових накладних
від 29.02.2012р. №РН-022915, №РН-022914 та №РН-022916
та рахунків-фактур від 29.02.2012р. №СФ-022915,
№СФ-022914 та №СФ-022916 ТОВ «МІДУЄЙ»
поставило позивачу балки передні в
зборі для автомобілю у загальній
кількості три штуки вартістю 55000,00грн.
(в тому числі ПДВ - 9166,67грн.) за одиницю
товару на загальну суму 165000,00грн. (в
тому числі ПДВ - 27500,00грн.). На суму
поставки ТОВ «МІДУЄЙ» було виписано
податкові накладні від 29.02.2012р. №198, №199
та №200 (т.4 а.с.67,68,70,71,73,74).

Розрахунки між позивачем та ТОВ
«МІДУЄЙ» проведено в безготівковій
формі, на підтвердження чого надані
банківські виписки по рахункам ФОП
ОСОБА_3

Таким чином, факт здійснення реальних
господарських операцій між позивачем
та його вищеозначеним контрагентом
підтверджується первинними
документами бухгалтерського обліку та
податкової звітності, а саме: договором
поставки, рахунками-фактурами,
видатковими та податковими накладними,
а також банківськими виписками щодо
оплати за отриманий товар.

Означені вище податкові накладні, які
були серед інших первинних документів
також надані до перевірки, оформлені
відповідно до вимог ст. 201 Податкового
кодексу України та відповідають
вимогам передбаченим ч.2 ст.9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», що
відповідачем не заперечується.

Таким чином, податковий кредит
позивачем було сформовано на підставі
належно оформлених податкових
накладних, виписаних контрагентами
позивача, та отриманими в ході
виконання господарських операцій, що
ґрунтується на вимогах закону.

Товар, отриманий ФОП ОСОБА_3 за
правочином з ТОВ «МІДУЄЙ», було
використано позивачем у власній
господарській діяльності.

Так, згідно з реєстраційними даними
видами господарської діяльності
позивача є діяльність автомобільного
вантажного транспорту та оптова
торгівля автомобільними деталями та
приладдям.

В акті перевірки позивача від 11.06.2013р.
№211/172/НОМЕР_1 наведено перелік
автомобілів, які перебувають у
користуванні (на умовах оренди) ФОП
ОСОБА_3, серед яких також є КАМАЗи (т.1
а.с.15-16). Також позивачем надано суду
товарно-транспортні накладні на
підтвердження використання цих
автомобілів у власній господарській
діяльності щодо перевезення ними
вантажів за правочинами з іншими
контрагентами, в яких ФОП ОСОБА_3
виступала як перевізник (т.2 а.с.212-250, т.3).

Крім того ФОП ОСОБА_3 надано акти
списання запчастин від 29.02.2012р.
№СпТ-000015, №СпТ-000016 та №СпТ-000017, якими
запчастини, придбані за правочином з
ТОВ «МІДУЄЙ», були списані на ремонт
транспортних засобів, що
використовуються позивачем у власній
господарській діяльності (т.4 а.с.66,69,72).

Допитаний в ході розгляду справи у
якості свідка ОСОБА_4, який є чоловіком
позивача, а також є фізичною
особою-підприємцем, який здійснював
господарську діяльність і з ФОП ОСОБА_3,
зокрема, щодо здавання їй в оренду
деяких транспортних засобів, в тому
числі і тих, на ремонт яких було списано
придбані за правочином з ТОВ «МІДУЄЙ»
запчастини, пояснив суду, що у ФОП
ОСОБА_3 за трудовими договорами
працюють три воді-далекобійника і саме
вони здійснювали заміну запасних
частин а автомобілів КАМАЗ, оскільки
вони працюють за вказаною професією
доволі тривалий час і мають достатні
навички та досвід для заміни
відповідних деталей автомобілів. При
цьому вони керуються відповідними
вказівками, вказаними у каталогах по
ремонту автомобілів «КАМАЗ». Будь-яких
кранів чи іншого подібного обладнання
для заміни балок, передньої вісі чи
кузовів автомобілів КАМАЗ не потрібно.
Якщо замінювали кузови, то вони після
їх доставки стояли на «лапах», а машина
під них заїздила. Свідок показав, що він
особисто контролював заміну деталей,
оскільки вони встановлювались на його
автомобілях.

Таким чином показаннями свідка ОСОБА_4
також підтверджено використання
позивачем товару, придбаного у ТОВ
«МІДУЄЙ», у власній господарській
діяльності.

При цьому позивачем надано суду до
огляду каталог по ремонту автомобілів
«КАМАЗ» та для долучення до матеріалів
справи копії трудових договорів з
найманими працівниками - водіями
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т.2 а.с.183-185).

Суд не погоджується з твердженням
відповідача про те, що правочин,
укладений між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ
«МІДУЄЙ» є нікчемним, оскільки зміст
цього договору не суперечить актам
цивільного законодавства, а
відповідачем не надано доказів, які б
підтверджували, що зміст цієї угоди не
відповідає дійсним намірам сторін щодо
набуття цивільних прав і обов'язків чи
свідчить про намір сторін ухилитися
від оподаткування доходів, отриманих
внаслідок виконання договору або
приховування дійсного об'єкту
оподаткування, зменшення бази
оподаткування, створення штучних
підстав для незаконного відшкодування
сум сплачених податків за рахунок
коштів бюджету, отримання незаконних
пільг з оподаткування тощо. В межах
спірних правовідносин позивач не
складав податкових накладних, а
отримував такі податкові накладні від
контрагента та згідно них формував
податковий кредит за відповідні
періоди.

В матеріалах справи відсутні докази на
підтвердження факту розірвання,
визнання недійсним чи неукладеним
вказаного правочину. Також
відповідачем не було надано належних
та допустимих доказів нікчемності
означеного договору, фіктивної
господарської діяльності контрагента
позивача, безтоварності господарської
операції, відсутності зв'язку
укладеної угоди з господарською
діяльністю позивача, а також, що
укладений правочин порушує публічний
порядок відповідно до ч.2 ст.228
Цивільного кодексу України.

Так, необхідними умовами для визнання
угоди нікчемною в силу вимог ст.228
Цивільного кодексу України є її
укладання з метою, завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства та
наявність умислу хоча б у однієї із
сторін щодо настання відповідних
протиправних наслідків. При
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо. Проте, існування відповідних
обставин у даній справі податковим
органом не доведено.

Разом з тим, як на час укладення угоди
між позивачем та його означеним вище
контрагентом, так і на час її виконання,
останні знаходилися в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, а також,
були платниками податку на додану
вартість, що відповідачем не
заперечується.

Посилання відповідача на те, що позивач
неправомірно завищив суму податкового
кредиту по взаємовідносинам з ТОВ
«МІДУЄЙ», оскільки правочин, укладений
з цим контрагентом не спрямований на
реальне настання наслідків, що
обумовлені ним, підтвердженням чого є
висновки акту перевірки цього
контрагенту, отриманого від ДПІ у
Жовтневому районі м. Дніпропетровська,
згідно якого встановлено
незнаходження цього підприємства за
його юридичною адресою, відсутність у
нього всіх необхідних умов для ведення
господарської діяльності та
відсутність документів, які б
підтверджували факт прийому/передачі
товару (послуг), що свідчить про те, що
ТОВ «МІДУЄЙ» здійснено операції з
продажу та купівлі товарів (робіт,
послуг) без фактичної поставки товару
(робіт, послуг), судом до уваги не
приймаються, оскільки, не є
обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податку та його безпосереднім
контрагентом. Крім того, навіть якщо
контрагент (постачальник по ланцюгу) і
порушив вимоги податкового
законодавства, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи. Зазначена
обставина не є підставою для
позбавлення платника податку (покупця
товарів, робіт, послуг) права на
відшкодування ПДВ за правочином з
таким контрагентом у разі, якщо платник
податку виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування і має документальне
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

При цьому жодною нормою законодавства
України не передбачається обов'язку
платників податків - одержувачів
товарів - вимагати від
контрагентів-постачальників будь-яких
відомостей щодо повноти сплати ними
податків за окремою операцією
придбання товарів, відомостей щодо
третіх осіб (постачальників у ланцюгу),
перевіряти додержання чи порушення
ними законодавчих приписів, а також
наявність у цих контрагентів умов для
належного здійснення господарської
діяльності, оскільки податкове
законодавство не ставить в залежність
податковий облік певного платника
податків від інших осіб, від фактичної
сплати контрагентом податку до
бюджету, а також від господарських та
виробничих можливостей контрагента.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про задоволення позовних
вимог в частині щодо визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
відповідача форми «Р» від 25.06.2013р.
№ в частині щодо нарахування
позивачу грошового зобов'язання з
податку на додану вартість за основним
платежем у сумі 27500,00грн. та за
штрафними санкціями у сумі - 13750,00грн.

Розглядаючи позовні вимоги в частині
щодо визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення форми «Р» від
25.06.2013р. №, яким ФОП ОСОБА_3
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб на
загальну суму 732711,69грн., суд зважає на
наступне.

Оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою - підприємцем від
провадження господарської діяльності,
крім осіб, що обрали спрощену систему
оподаткування, врегульовано ст.177
Податкового кодексу України.

Так, п.177.2 ст.177 Податкового кодексу
України визначено, що об'єктом
оподаткування податком на доходи
фізичних осіб є чистий оподатковуваний
дохід, тобто різниця між загальним
оподатковуваним доходом (виручка у
грошовій та негрошовій формі) і
документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Згідно п.177.3 ст.177 Податкового кодексу
України для фізичної особи -
підприємця, зареєстрованого як платник
податку на додану вартість, не
включаються до витрат і доходу суми
податку на додану вартість, що входять
до ціни придбаних або проданих товарів
(робіт, послуг).

При цьому п.177.4 ст.177 цього Кодексу
передбачено, що до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

Отже, наведеною нормою встановлено, що
витрати фізичної особи-підприємця для
цілей оподаткування податком на доходи
фізичних осіб формуються у тому ж
порядку, як і у платників податку на
прибуток.

Пунктом 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України встановлено, що
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами
138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138
Податкового кодексу України витрати
операційної діяльності, зокрема,
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей
142 і 143 та інших статей цього Кодексу,
які прямо визначають особливості
формування витрат платника податку.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового
кодексу України передбачено, що
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно п. «в» п.п.138.10.2 п.138.10 ст.138
Податкового кодексу України до складу
інших витрат включаються
адміністративні витрати, спрямовані на
обслуговування та управління
підприємством, зокрема, витрати на
утримання основних засобів, інших
необоротних матеріальних активів
загальногосподарського використання
(оперативна оренда (у тому числі оренда
легкових автомобілів), придбання
пально-мастильних матеріалів, стоянка,
паркування легкових автомобілів,
страхування майна, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона.

Разом з тим, п.п.139.1.5 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України
встановлено, що не включаються до
складу витрат, що враховуються при
визначенні оподатковуваного прибутку,
витрати на придбання, виготовлення,
будівництво, реконструкцію,
модернізацію та інше поліпшення
основних засобів та витрати, пов'язані
з видобутком корисних копалин, а також
з придбанням (виготовленням)
нематеріальних активів, які підлягають
амортизації згідно зі статтями 144-148
цього Кодексу, з урахуванням пунктів
146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті
148 цього Кодексу.

Пунктом 144.1 статті 144 Податкового
кодексу України визначено, що
амортизації підлягають: витрати на
проведення ремонту, реконструкції,
модернізації та інших видів поліпшення
основних засобів, що перевищують 10
відсотків сукупної балансової
вартості всіх груп основних засобів, що
підлягають амортизації, на початок
звітного року.

Статтею 145 Податкового кодексу України
закріплено класифікацію груп основних
засобів та інших необоротних активів і
мінімально допустимі строки їх
амортизації. Згідно цієї статті до
група 5 основних засобів належать
транспортні засоби.

При цьому п.146.11 ст.146 цього Кодексу
чітко визначено, що первісна вартість
основних засобів збільшується на суму
витрат, пов'язаних із ремонтом та
поліпшенням об'єктів основних засобів
(модернізація, модифікація, добудова,
дообладнання, реконструкція), що
приводить до зростання майбутніх
економічних вигод, первісно очікуваних
від використання об'єктів у сумі, що
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів, що підлягають амортизації, на
початок звітного податкового року з
віднесенням суми поліпшення на об'єкт
основного засобу, щодо якого
здійснюється ремонт та поліпшення.

Пунктом 146.12 ст.146 цього Кодексу (в
редакції, чинній до 01.07.2012р.) було
передбачено, що сума витрат, що
пов'язана з ремонтом та поліпшенням
об'єктів основних засобів, у тому числі
орендованих або отриманих у концесію
чи створених (збудованих)
концесіонером у розмірі, що не
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів на початок звітного року,
відноситься до витрат того звітного
податкового періоду, в якому такий
ремонт та поліпшення були здійснені.

Відповідно до цієї норми закону в
редакції, чинній з 01.07.2012р. на підставі
змін, внесених Законом №4834-VІ від
24.05.2012р., сума витрат, що пов'язана з
ремонтом та поліпшенням об'єктів
основних засобів, у тому числі
орендованих або отриманих у концесію
чи створених (збудованих)
концесіонером у розмірі, що не
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів на початок звітного року,
відноситься платником податку до
складу витрат.

Таким чином, до складу витрат не
включаються витрати на придбання,
виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів. Разом з
тим, ці витрати підлягають амортизації
у порядку, визначеному ст.ст.144-146
Податкового кодексу України та
включаються до валових витрат у
вигляді амортизаційних відрахувань.

Зважаючи на те, що, як зазначалося вище,
п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України
встановлено, що витрати фізичної
особи-підприємця для цілей
оподаткування податком на доходи
фізичних осіб формуються у тому ж
порядку, як і у платників податку на
прибуток, використання позивачем
основних засобів у власній
господарській діяльності є нормативно
обґрунтованою підставою для
нарахування амортизаційних
відрахувань на такі основні фонди.

Закон України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» надає фізичній особі -
підприємцю право вести спрощений облік
доходів і витрат, при цьому не
позбавляє його права вести
бухгалтерський облік валових витрат
основних фондів, що підлягають
амортизації та витрат на утримання
основних засобів, придбання
пально-мастильних матеріалів.

Тому, висновок податкового органу про
відсутність у приватного підприємця
права здійснювати облік основних
засобів та (як наслідок) включати до
валових витрат витрати у вигляді
амортизаційних відрахувань по
основним засобам, які використовуються
у підприємницькій діяльності є
безпідставним та є намаганням
обмеження позивача у правах,
встановлених ст.ст.138,139,144-146,177
Податкового кодексу України.

Заперечення відповідача щодо
порушення позивачем ведення обліку
основних засобів судом до уваги не
приймаються, оскільки такі доводи були
висловлені під час розгляду справи, а
під час проведення перевірки предметом
дослідження не були взагалі, про що
свідчіть відсутність відображення
відповідних відомостей в акті
перевірки позивача.

При цьому єдиною підставою для
висновку про завищення позивачем
валових витрат та донарахування
податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб був висновок
відповідача про неможливість ведення
позивачем бухгалтерського обліку
основних засобів та нарахування
амортизаційних відрахувань.

Віднесення позивачем до складу витрат
витрат, що безпосередньо не пов'язані з
веденням його господарської
діяльності, відповідачем під час
перевірки не встановлено.

Як встановлено судом, понесені
позивачем протягом 2012 року витрати
прямо пов'язані з його господарською
діяльністю (наданням послуг з
перевезення вантажів) та пов'язані з
необхідністю ремонту вантажних
автомобілів, що перебували у ФОП ОСОБА_3
в користуванні за договорами оренди.

При цьому означеними договорами оренди
передбачено, що орендар (ФОП ОСОБА_3)
зобов'язана здійснювати за свій
рахунок ремонт та технічне
обслуговування автомобіля (т.2 а.с.158-182).

Використання запчастин, вартість на
придбання яких віднесена до складу
витрат відповідних звітних періодів 2012
року, для ремонту автомобілів, що
використовувались ФОП ОСОБА_3 у власній
господарській діяльності,
підтверджено наданими як до перевірки,
так і до матеріалів справи,
відповідними первинними документами, а
саме: податковими та видатковими
накладними, банківськими виписками за
2012 рік, які підтверджують придбання цих
запчастин, актами списання їх на ремонт
відповідних транспортних засобів та
договорами оренди цих автомобілів і
свідоцтвами реєстрації цих
транспортних засобів (т.1 а.с.64-250, т.2
а.с.1-131,158-189,201-211, т.4 а.с.38-47,62-77).

Як зазначалося вище, використання
самих вантажних автомобілів ФОП ОСОБА_3
у власній господарській діяльності
підтверджується товарно-транспортними
накладними щодо перевезення цими
транспортними засобами вантажів за
господарськими операціями з іншими
контрагентами позивача, в яких
останній надавав послуги з перевезення
згідно свого основного виду діяльності
(т.2 а.с.212-250, т.3).

Надаючи правову оцінку спірному
рішенню відповідача суд виходить з
приписів ч.3 ст.2 КАС України, відповідно
до яких, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, адміністративні
суди перевіряють: чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноважень з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про задоволення позовних
вимог в частині щодо визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
форми «Р» від 25.06.2013р. №, яким ФОП
ОСОБА_3 збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на загальну суму
732711,69грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд виходить із того, що
позивачем при подачі позову до суду
понесені судові витрати у вигляді
сплати судового збору у сумі 2294грн.
00коп., що підтверджується платіжним
дорученням, наявним в матеріалах
справи (а.с.2), а відповідно до ч.1 ст.94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Таким чином, судові витрати, понесені
позивачем та підтверджені
вищенаведеними належними доказами
підлягають стягненню з Державного
бюджету України на користь позивача у
розмірі 2294грн. 00коп.

Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до
Новомосковської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкових повідомлень-рішень -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Новомосковської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 25.06.2013р.
№.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Новомосковської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 25.06.2013р.
№ в частині щодо нарахування
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем у
сумі 27500,00грн. та за штрафними санкціями
у сумі - 13750,00грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 судові витрати із сплати
судового збору у розмірі 2294грн. 00коп.
(дві тисячі двісті дев'яносто чотири
гривні 00 копійок).

Постанова суду набирає законної
сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в порядку та у
строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу
до Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Суддя О.М. Турова