Справа № 2а/0570/14564/12
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/8817/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

Головуючого
Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів
Ємельянової В.І.,

Олексієнка М.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 29 січня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Жовтневого відділу Державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції (далі -
Жовтневий ВДВС Маріупольського
міського УЮ), третя особа - ОСОБА_3, про
визнання дій незаконними, скасування
арешту шляхом визнання недійсною
постанови та зобов'язання вчинити
певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з адміністративним позовом, в
якому просив: визнати незаконними дії
Жовтневого ВДВС Маріупольського
міського УЮ щодо відмови від 23 жовтня
2012 року про зняття арешту на квартиру,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1;
визнати недійсною та скасувати
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 27 січня 2006 року.

Позов обґрунтовано тим, що 7
вересня 2004 року укладено договір
іпотеки, згідно якого майно ОСОБА_3, а
саме - квартира, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 є предметом іпотеки.
Однак на вказану квартиру постановою
державного виконавця було накладено
арешту Позивач звернувся до
відповідача із заявою про зняття
арешту зі спірного майна, але 23 жовтня
2012 року йому було відмовлено.

Ухвалою Донецького окружного
адміністративного суду від 26 листопада
2012 року відмовлено в прийнятті
заяви ОСОБА_2 про збільшення позовних
вимог від 13 листопада 2012 року.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 20 грудня
2012 року, залишеною без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 29 січня 2013
року, в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суди попередніх
інстанцій виходили з того, що постанова
про арешт майна боржника та оголошення
заборони його відчуження винесена
відповідачем правомірно, в межах
повноважень та у спосіб, передбачений
Законом України «Про виконавче
провадження» від 21 квітня 1999 року
№606-XIV (далі - Закон №606-XIV), тому є
законною і скасуванню не підлягає.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати судові рішення судів
попередніх інстанцій та постановити
нове рішення про задоволення позовних
вимог.

Справа вирішується в порядку
письмового провадження за наявними у
ній матеріалами відповідно до статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки відсутні клопотання
осіб, які беруть участь у справі, про
розгляд справи за їх участю.

Перевіривши надані письмові
докази в їх сукупності, з'ясувавши
обставини справи, колегія суддів
приходить до наступних висновків.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 7 вересня 2004 року між
ОСОБА_2 та представником третьої особи
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 укладено договір №2901,
який посвідчений приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5
Відповідно до якого, у якості предмета
іпотеки передано квартиру, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою державного виконавця
від 30 листопада 2005 року відкрито
виконавче провадження щодо виконання
судового наказу №2-5703 про стягнення з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 коштів в
розмірі 58072 грн. 70 коп., виданого
Жовтневим районним судом м. Маріуполя 27
жовтня 2005 року.

З метою виконання судового наказу
№2-5703, постановою державного виконавця
серії АЕ №823642 від 27 січня 2006 року
накладено арешт на майно боржника -
ОСОБА_3 на частину квартири за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідачем листом від 23 жовтня 2012
року ОСОБА_2 повідомлено, що підстав для
зняття арешту з квартири за адресою:
АДРЕСА_1 немає, роз'яснено право на
звернення до суду з позовом про зняття
арешту з вказаного майна на підставі
статті 60 Закону України «Про виконавче
провадження».

Частинами першою та другою
статті 2 Закону №606-XIV передбачено, що
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України «Про державну виконавчу
службу».

Статтею 5 вказаного Закону
передбачено, що державний виконавець
зобов'язаний вживати заходів
примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії. Державний виконавець
при здійсненні виконавчого
провадження має право накладати арешт
на майно боржника, опечатувати,
вилучати, передавати таке майно на
зберігання та реалізовувати його в
порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини першої
статті 55 Закону №606-XIV арешт на майно
боржника може накладатися державним
виконавцем шляхом винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

Частиною другою вказаної статті
передбачено, що державним виконавцем
за постановою про відкриття
виконавчого провадження або за
постановою про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
може бути накладений арешт у межах суми
стягнення за виконавчими документами з
урахуванням витрат, пов'язаних з
проведенням виконавчих дій на
виконання на все майно боржника або на
окремо визначене майно боржника. У разі
потреби постанова, якою накладено
арешт на майно боржника та оголошено
заборону на його відчуження,
надсилається державним виконавцем до
органу нотаріату та інших органів, що
здійснюють реєстрацію майна або ведуть
реєстр заборони на його відчуження.

Відповідно до частини сьомої
статті 52 вказаного Закону примусове
звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється державним виконавцем з
урахуванням положень Закону України
"Про іпотеку" від 5 червня 2003 року №898-IV
(далі - Закон №898-IV).

Згідно з вимогами статті 62-1 Закону
України «Про виконавче провадження»
звернення стягнення на предмет іпотеки
і його реалізація для задоволення
вимог іпотекодержателя здійснюються
відповідно до умов іпотечного
договору. На майно, щодо якого
встановлено іпотеку чи накладено
заборону на відчуження, не може бути
звернено стягнення для задоволення
вимог стягувачів, які не є
іпотекодержателями згідно із Законом
України "Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати". У разі
звернення стягнення на предмет іпотеки
на підставі виконавчого напису
нотаріуса на нотаріально посвідчених
примірниках іпотечного договору та
договору про іпотечний кредит чи на
нотаріально посвідчених копіях цих
документів або за рішенням суду орган
державної виконавчої служби здійснює
реалізацію предмета іпотеки в порядку,
встановленому іпотечним договором.
Відчуження предмета іпотеки
здійснюють органи державної
виконавчої служби.

Відповідно до статті 33 Закону №898-IV
у разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки. Право
іпотекодержателя на звернення
стягнення на предмет іпотеки також
виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет
іпотеки здійснюється на підставі
рішення суду, виконавчого напису
нотаріуса або згідно з договором про
задоволений вимог іпотекодержателя.

Таким чином іпотекодержатель має
право задовольнити свої вимоги за
рахунок предмета іпотеки у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником зобов'язання шляхом
звернення стягнення на предмет іпотеки
на підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

З матеріалів справи вбачається,
що позивачем не надано доказів щодо
реєстрації заборони на відчуження
майна, стану виконання договору
боржником, тобто невиконання або
неналежного виконання боржником умов
договору. При цьому позивач зазначив,
що арешт на майно накладений згідно
пункту 10 договору. Проте, вказаним
пунктом договору сторони лише
домовилися про укладення договору
іпотеки із накладенням заборони
відчуження предмета іпотеки, але
позивачем доказів на підтвердження
цього факту суду не надано. Отже, ОСОБА_2
не надано доказів на підтвердження
свого права на задоволення вимог
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Враховуючи викладене, суд
касаційної інстанції погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій
про правомірність накладання арешту на
майно боржника, оскільки положення
Закону України «Про виконавче
провадження» в редакції чинній на час
прийняття відповідачем оскаржуваної
постанови не забороняють накладання
арешту на майно, яке знаходиться в
іпотеці.

Стосовно заперечень позивача на
ухвалу Донецького окружного
адміністративного суду від 26 листопада
2012 року щодо заяви про збільшення
позовних вимог від 13 листопада 2012 року,
у якій позивач просив визнати
бездіяльність відповідача щодо його
неповідомлення про накладення арешту
на нерухоме майно за постановою від 27
січня 2006 року, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до частини першої
статті 51 Кодексу адміністративного
судочинства України позивач має право
до початку судового розгляду справи по
суті змінити предмет або підставу
позову шляхом подання письмової заяви.

Частиною першою статті 137 КАС
України передбачено, що позивач може
протягом всього часу судового розгляду
збільшити або зменшити розмір позовних
вимог, подавши письмову заяву, яка
приєднується до справи. До початку
судового розгляду справи по суті
позивач може змінити підставу або
предмет адміністративного позову,
подавши письмову заяву, яка
приєднується до справи. Заява про зміну
позовних вимог повинна відповідати
вимогам, які встановлені цим Кодексом
для позовних заяв. У разі не
відповідності такої заяви вимогам
статті 106 цього Кодексу суд своєю
ухвалою повертає її позивачу.

Суд касаційної інстанції погоджується
з висновком апеляційного суду, що зі
змісту вимог поданої заяви вбачається,
що позивачем фактично змінено предмет
адміністративного позову, тому суд
першої інстанції обґрунтовано
відмовив у її прийнятті. Крім того,
Кодекс адміністративного судочинства
України не передбачає необхідності
прийняття в даному випадку судом
першої інстанції відповідного рішення
з викладенням його окремим документом
за правилами статей 158, 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Доводи касаційної скарги
висновків судів першої та апеляційної
інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій
повно і всебічно встановили обставини
справи, дали їм належну юридичну
оцінку, правильно застосували норми
матеріального і процесуального права,
тому відсутні підстави для скасування
або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И
В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 29 січня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Ю.Й.
Рецебуринський

Судді
В.І.
Ємельянова

М.М.
Олексієнко