Справа № 826/4778/13-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
826/4778/13-а Головуючий у
1-й інстанції: Катющенко В.П.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

30 січня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Межевич М.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 20 червня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до
Державної інспекції України з питань
захисту прав споживачів, Інспекції з
питань захисту прав споживачів у м.
Києві визнання протиправними дій та
скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з
позовом до до Інспекції з питань
захисту прав споживачів у місті Києві
(далі - відповідач-1); Державної
інспекції України з питань захисту
прав споживачів (далі - відповідач-2), в
якому просить суд: визнати
неправомірними дії посадових осіб
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у місті Києві щодо
проведення перевірки позивача; визнати
висновки, здійснені в акті перевірки
характеристики продукції від 06 лютого
2013 року № 000019 такими, що суперечать
нормам законодавства; визнати протокол
№ 000013 від 06 лютого 2013 року та протокол
№ 000012 від 06 лютого 2013 року про виявлені
порушення вимог статті 44 Закону
України «Про державний ринковий нагляд
і контроль нехарчової продукції»
такими, що складені з порушеннями норм
законодавства; скасувати в повному
обсязі рішення № 000009 від 11 лютого 2013
року про вжиття обмежувальних
(корегувальних) заходів, яким тимчасово
заборонено надання продукції на ринку
щодо приведення продукції у
відповідність із встановленими
вимогами; скасувати в повному обсязі
постанову № 000007 від 12 лютого 2013 року
про накладення штрафу в розмірі 4250,00
грн.; скасувати в повному обсязі
постанову № 000009 від 12 лютого 2013 року
про накладення штрафу в розмірі 4250,00
грн.; зобов'язати Державну інспекцію
України з питань захисту прав
споживачів (Держспоживінспекцію
України) провести перевірку щодо
порушення посадовими особами
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у місті Києві охоронюваних
законом прав та інтересів позивача та
норм законодавства при здійсненні
перевірки позивача.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
20 червня 2013 року позов задоволено
частково. Визнано протиправними дії
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у місті Києві під час
складення акта перевірки
характеристик продукції № 000019 від 06
лютого 2013 року та ненадання його на
підпис фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 Визнано протиправним та
скасовано Рішення про вжиття
обмежувальних (корегувальних) заходів
№ 000009 від 11 лютого 2013 року, винесене
Інспекцією з питань захисту прав
споживачів у місті Києві. В решті
позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції в частині відмови в
задоволенні позову та ухвалити в цій
частині нове рішення про задоволенні
позову. В своїй апеляційній скарзі
апелянт посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
рішення суду, неповне з'ясування всіх
обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушення судом норм
процесуального права, що є підставою
для скасування судового рішення

Відповідно до ч.1 ст.197 КАС України
апеляційний розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
підлягає залишенню без змін, з
наступних підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини справи, наданим
доказам дав правильну правову оцінку і
прийшов до обґрунтованого висновку про
часткове задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, на
підставі наказу № 33 від 22 січня 2013 року
Інспекцією з питань захисту прав
споживачів у місті Києві 31 січня 2013
року видано направлення № 000023
заступнику начальника відділу ОСОБА_3,
головним спеціалістам ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на проведення перевірки ФОП ОСОБА_2

06 лютого 2013 року представниками
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у місті Києві було
проведено перевірку на відповідність
обладнання електричного та
електронного, що реалізується
позивачем за адресою: АДРЕСА_1, вимогам
Технічних регламентів та Закону
України «Про державний ринковий нагляд
і контроль нехарчової продукції» і
Закону України «Про загальну
безпечність нехарчової продукції».

За результатами проведеної перевірки
посадовими особами Інспекції з питань
захисту прав споживачів у місті Києві
складено акт перевірки характеристик
продукції № 000019 від 06 лютого 2013 року.

На підставі даного акта № 000019 від 06
лютого 2013 року Інспекцією винесено
протоколи про виявлені порушення вимог
статті 44 Закону України «Про державний
ринковий нагляд і контроль нехарчової
продукції» та статті 15 Закону України
«Про загальну безпечність нехарчової
продукції» № 000012 і № 000013 від 06 лютого
2013 року.

В подальшому Інспекцією з питань
захисту прав споживачів у місті Києві
винесено рішення про вжиття
обмежувальних (корегувальних) заходів
№ 000009 від 11 лютого 2013 року.

Також відповідачем-1 винесено
постанову № 000007 від 12 лютого 2013 року та
постанову № 000009 від 12 лютого 2013 року
про накладення штрафних санкцій,
відповідно до яких на позивача
накладені штрафні санкції у розмірі 250
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян у сумі 4 250,00 грн. за порушення
вимог пункту 3 частини 3 статті 44 Закону
України «Про державний ринковий нагляд
і контроль нехарчової продукції», та
пункту 1 частини 3 статті 44 Закону
України «Про державний ринковий нагляд
і контроль нехарчової продукції»,
відповідно.

21 лютого 2013 року Інспекцією з питань
захисту прав споживачів у місті Києві
на адресу позивача були направлені
листи, зокрема:

- про направлення матеріалів перевірки
від 19 лютого 2013 року №10-13-06/442, до якого
додавалися акт перевірки
характеристик продукції № 000019 від 06
лютого 2013 року та протоколи про
виявлені порушення № 000012 і № 000013 від 06
лютого 2013 року;

- про направлення рішення про вжиття
обмежувальних (корегувальних) заходів
від 19 лютого 2013 року №10-13-06/443, до якого
додано вказане рішення № 000009 від 11
лютого 2013 року.

- постанова про накладення штрафних
санкцій № 000007 від 12 лютого 2013 року та
постанова про накладення штрафних
санкцій № 000009 від 12 лютого 2013 року.

Вказані листи позивач одержав 04
березня 2013 року.

Позивач, вважаючи, що документи,
оформлені за результатами перевірки
від 06 лютого 2013 року, є
необґрунтованими та такими, що
винесені з порушенням вимог Закону
України «Про державний ринковий нагляд
і контроль нехарчової продукції»,
Закону України «Про основні засади
державного нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності», звернувся з
даним позовом до суду за захистом своїх
прав.

Суд першої інстанції, задовольняючи
частково позов, прийшов до висновку, що
Інспекцією з питань захисту прав
споживачів у місті Києві частково
доведено правомірність своїх дій

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
оскільки вони знайшли своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Інспекція з питань захисту прав
споживачів у м. Києві діє в межах
повноважень, визначених статтею 26
Закону України «Про захист прав
споживачів», Законом України «Про
державний ринковий нагляд і контроль
нехарчової продукції» та Законом
України «Про загальну безпечність
нехарчової продукції», постановою
Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р.
№ 573 «Про затвердження переліку
органів державного ринкового нагляду
та сфер їх відповідальності» та
згідно з Положенням про інспекції з
питань захисту прав споживачів в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі,
затвердженим Наказом Міністерством
економічного розвитку і торгівлі
України від 09.11.2011 № 206, зареєстрованим
в Міністерстві юстиції України від
23.11.2011 р. за № 1337/20075.

Як встановлено судом першої інстанції
та не заперечувалося сторонами,
перевірка на відповідність обладнання
електричного та електронного, що
реалізується позивачем, проводилася на
підставі наказу Інспекції з питань
захисту прав споживачів у місті Києві
№33 від 22 січня 2013 року та відповідного
направлення № 000023 від 31 січня 2013 року,
яке видано заступнику начальника
відділу ОСОБА_3, головним спеціалістам
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та згідно якого строк
перевірки встановлено з 31 січня 2013 року
по 06 лютого 2013 року.

З матеріалів справи, зокрема з журналу
реєстрації перевірок № 2 вбачається, що
перевірку на відповідність обладнання
електричного та електронного, вимогам
Технічних регламентів та Закону
України «Про державний ринковий нагляд
і контроль нехарчової продукції» і
Закону України «Про загальну
безпечність нехарчової продукції»
було проведено представниками
Інспекції 06 лютого 2013 року (а. с. 13 - 14).

Отже, суд першої інстанції
обґрунтовано зазначає, що позивачем
допущено представників Інспекції з
питань захисту прав споживачів у місті
Києві до проведення перевірки, що, в
свою чергу, свідчить про належність
оформлення документів, необхідних для
проведення перевірки на час її
проведення, зокрема направлення. А
описка, допущена у направленні в
частині зазначення по 06 січня 2013 року,
на думку суду, не може свідчити про
порушення строків перевірки.

Відтак, суд першої інстанції
правомірно не прийняв до уваги
твердження позивача про
невизначеність строків проведення
перевірки, які вказані в направленні, а
також твердження про порушення таких
строків.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що дії посадових осіб
відповідача-1, які виразились в
проведенні перевірки на відповідність
обладнання електричного та
електронного, що реалізується
позивачем, відповідають приписам
чинного законодавства.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що позивач в
обґрунтування своїх позовних вимог
стверджує, що акт перевірки
характеристик продукції № 000019 від 06
лютого 2013 року складено з порушенням
порядку, передбаченого законодавством.
На підтвердження цього він зазначає, що
Акт перевірки характеристик продукції
№ 000019 від 06 лютого 2013 року роздруковано
на принтері, що не могло мати місце
безпосередньо після завершення
перевірки.

Так, частиною 6 статті 7 Закону України
«Про основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності» визначено, що за
результатами здійснення планового або
позапланового заходу посадова особа
органу державного нагляду (контролю), у
разі виявлення порушень вимог
законодавства, складає акт, який
повинен містити такі відомості: дату
складення акта; тип заходу (плановий
або позаплановий); вид заходу
(перевірка, ревізія, обстеження, огляд
тощо); предмет державного нагляду
(контролю); найменування органу
державного нагляду (контролю), а також
посаду, прізвище, ім'я та по батькові
посадової особи, яка здійснила захід;
найменування юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи - підприємця, щодо діяльності
яких здійснювався захід.

В останній день перевірки два
примірники акта підписуються
посадовими особами органу державного
нагляду (контролю), які здійснювали
захід, та суб'єктом господарювання або
уповноваженою ним особою, якщо інше не
передбачено законом. Якщо суб'єкт
господарювання не погоджується з
актом, він підписує акт із
зауваженнями. Зауваження суб'єкта
господарювання щодо здійснення
державного нагляду (контролю) є
невід'ємною частиною акта органу
державного нагляду (контролю). У разі
відмови суб'єкта господарювання
підписати акт посадова особа органу
державного нагляду (контролю) вносить
до такого акта відповідний запис. Один
примірник акта вручається суб'єкту
господарювання або уповноваженій ним
особі, а другий - зберігається в органі
державного нагляду (контролю).

Крім того, відповідно до положень
частини 6 статті 23 Закону України «Про
державний ринковий нагляд і контроль
нехарчової продукції» невиїзна
перевірка характеристик продукції
проводиться за місцезнаходженням
органу ринкового нагляду.

При цьому, з матеріалів справи
вбачається, що наказ Інспекції № 33 від
22 січня 2013 року та направлення № 000023
від 31 січня 2013 року містять чітку
вказівку на вид перевірки - планова
невиїзна перевірка, поєднана з виїзною.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до
правомірного висновку, що акт
перевірки характеристик продукції №
000019 від 06 лютого 2013 року відповідає
формі, визначеній законом, а отже в діях
відповідача-1 щодо складення акта
перевірки саме на комп'ютері за місцем
знаходження Інспекції порушення
відсутні.

Разом з тим, щодо позовних вимог
позивача про визнання протиправними
висновків, викладених в акті перевірки,
суд першої інстанції обґрунтовано
прийшов до висновку, що вони не
підлягають задоволенню виходячи з
наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
17 Кодексу адміністративного
судочинства України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Відповідно до визначень, наведених у
частині 1 статті 1 Закону України «Про
основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності» заходи державного нагляду
(контролю) - планові та позапланові
заходи, які здійснюються шляхом
проведення перевірок, ревізій, оглядів,
обстежень та інших дій.

Як встановлено судом першої інстанції,
результати перевірок оформлюються
актом. При цьому, акт - це службовий
документ, який свідчить про факт
проведення невиїзної документальної
або виїзної планової чи позапланової
перевірки і є носієм доказової
інформації про виявлені порушення
вимог законодавства фізичними та
юридичними особами.

Разом з тим, акт індивідуальної дії або
нормативно-правовий акт державного чи
іншого органу у розумінні, зокрема,
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України, є юридична форма
висновків цих органів - офіційний
письмовий документ, який породжує
певні наслідки, спрямовані на
регулювання тих чи інших відносин і має
обов'язковий характер цих відносин.

Водночас, акт перевірки є засобом
фіксації виявлених контролюючим
органом фактів порушення чинного
законодавства, не має обов'язкового
характеру та окремо не призводить до
виникнення обов'язків у перевіряємої
особи.

Відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства України
предметом розгляду в адміністративній
справі можуть бути лише такі рішення,
дії чи бездіяльність суб'єкта владних
повноважень, з якими пов'язується
виникнення прав та обов'язків у інших
осіб.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що акт
перевірки відповідача не є рішенням в
розумінні пункту 1 частини 1 статті 17
положень Кодексу адміністративного
судочинства України, не має
обов'язкового характеру та не тягне за
собою юридичних наслідків для
позивача, що унеможливлює визнання
його правомірності чи протиправності,
так само, як і висновків такого акта.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що з
цих же підстав не підлягають
задоволенню й вимоги в частині
визнання протоколу № 000013 від 06 лютого
2013 року та протоколу № 000012 від 06 лютого
2013 року про виявлені порушення вимог
статті 44 Закону України «Про державний
ринковий нагляд і контроль нехарчової
продукції» такими, що складені з
порушеннями норм законодавства,
оскільки зазначені протоколи також не
є рішеннями суб'єкта владних
повноважень в розумінні пункту 1
частини 1 статті 17 положень Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Разом з тим, згідно статті 4 Закону
України «Про загальну безпечність
нехарчової продукції» виробники
зобов'язані вводити в обіг лише
безпечну продукцію.

Відповідно до положень частин 1 - 3
статті 5 Закону України «Про загальну
безпечність нехарчової продукції»
продукція вважається безпечною, якщо
вона відповідає вимогам щодо
забезпечення безпечності продукції,
встановленим законодавством. У разі
відсутності вимог щодо забезпечення
безпечності продукції, визначених
частиною першою цієї статті,
відповідна продукція вважається
безпечною, якщо орган державного
ринкового нагляду не доведе, що така
продукція є небезпечною.

Доказом безпечності продукції є її
відповідність національним
стандартам, що гармонізовані з
відповідними європейськими
стандартами. Перелік таких
гармонізованих національних
стандартів формується центральним
органом виконавчої влади з питань
стандартизації. Цей перелік станом на 1
січня щороку оприлюднюється шляхом
його опублікування у друкованому
засобі масової інформації
центрального органу виконавчої влади з
питань стандартизації (у разі його
відсутності - у друкованому засобі
масової інформації, визначеному цим
органом) та шляхом розміщення на
офіційному веб-сайті центрального
органу виконавчої влади з питань
стандартизації.

Відповідно до статті 11 Закону України
«Про загальну безпечність нехарчової
продукції» державний ринковий нагляд
за додержанням виробниками та
розповсюджувачами продукції загальної
вимоги щодо безпечності продукції
забезпечується шляхом здійснення
державного ринкового нагляду, а також
державного контролю продукції при її
ввезенні на митну територію України.

Організація та порядок здійснення
державного ринкового нагляду, а також
державного контролю продукції під час
її ввезення на митну територію України
регулюються Законом України «Про
державний ринковий нагляд і контроль
нехарчової продукції» та Митним
кодексом України.

Так, відповідно до положень статті 1
Закону України «Про загальну
безпечність нехарчової продукції»,
серйозний ризик - це будь-яка загроза
суспільним інтересам, що потребує
оперативного втручання державних
органів, у тому числі така, наслідки
якої не виявляються негайно.

Частиною 1 статті 28 вказаного Закону
передбачено, що якщо орган ринкового
нагляду встановив, що продукція
становить серйозний ризик, він
невідкладно вимагає відповідно до
методики вжиття обмежувальних
(корегувальних) заходів, затвердженої
Кабінетом Міністрів України, від
відповідного суб'єкта господарювання
вилучити таку продукцію з обігу та/або
відкликати її чи забороняє надання
такої продукції на ринку.

При цьому відповідно до Методики
вжиття обмежувальних (корегувальних)
заходів, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України від 26.12.2011 р.
N 1407, органом ринкового нагляду
обираються обмежувальні (корегувальні)
заходи, передбачені Законом України
«Про державний ринковий нагляд і
контроль нехарчової продукції»,
пропорційно рівню загрози суспільним
інтересам, що становить або може
становити відповідна продукція.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону
України «Про державний ринковий нагляд
і контроль нехарчової продукції»,
суб'єкти господарювання зобов'язані
надавати на вимогу органів ринкового
нагляду документацію, що дає змогу
ідентифікувати:

1) будь-який суб'єкт господарювання,
який поставив їм відповідну продукцію;

2) будь-який суб'єкт господарювання,
якому вони поставили відповідну
продукцію.

Відповідно до частини 7 статті 8 Закону
України «Про державний ринковий нагляд
і контроль нехарчової продукції» у
разі якщо виробник продукції не може
бути ідентифікований органом
ринкового нагляду, для цілей цього
Закону особою, що ввела таку
продукцію в обіг, вважається кожен
суб'єкт господарювання в ланцюгу
постачання відповідної продукції, який
протягом узгодженого з органом
ринкового нагляду строку (терміну) не
надав документацію, що дає змогу
встановити найменування та
місцезнаходження виробника або особи,
яка поставила суб'єкту господарювання
цю продукцію.

Як встановлено судом першої інстанції,
оскаржувані постанови винесено
відповідачем на підставі акта
перевірки характеристик продукції №
000019 від 06 лютого 2013 року.

Так, в акті зафіксовано, що обладнання
електричне та електронне, що
реалізується ФОП ОСОБА_2 за адресою:
АДРЕСА_1, перевірялося на відповідність
таким нормативним вимогам: а) Технічний
регламент з електромагнітної
сумісності обладнання; б) Технічний
регламент радіообладнання і
телекомунікаційного кінцевого
(термінального) обладнання; в)
Технічний регламент безпеки
низьковольтного електричного
обладнання; г) Правила застосування
національного знака відповідності.

Також, в акті вказано, що зазначена під
№№19-23, 37 продукція не відповідає
встановленим вимогам, а саме відсутній
передбачений технічними регламентами,
норми яких поширюються на зазначену
продукцію, національний знак
відповідності.

Згідно акта перевірки, описані вище
порушення виникли внаслідок
недотримання пункту 7 Технічного
регламенту з електромагнітної
сумісності обладнання, який
затверджено постановою Кабінету
міністрів України від 29 липня 2009 р. № 785.

Зокрема, даним пунктом визначено, що
введення в обіг або в експлуатацію на
території України обладнання, що
відповідає вимогам цього Технічного
регламенту, не може бути заборонено або
обмежено з причин, пов'язаних з
електромагнітною сумісністю.

Крім того, допитана в судовому
засіданні в суді першої інстанції, в
якості свідка головний спеціаліст
відповідача -1 ОСОБА_5, яка проводила
перевірку, пояснила суду, що вона разом
з інспектором ОСОБА_4 прибули 06 лютого
2013 року на перевірку, пред'явили
документи на перевірку, обстежили
техніку, зробили реєстр, а також
звернулись з усною вимогою про надання
супровідних документів на техніку та
індивідуальну упаковку. Проте, вказана
вимога задоволена не була.

При цьому, суд першої інстанції
правомірно звертає увагу, що в
матеріалах справи відсутні докази
того, що знак відповідності був
нанесений на індивідуальну етикетку.
Не надано позивачем належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували, що на момент перевірки
були наявні індивідуальні упаковки
продукції із зазначенням на них
національного знака відповідності.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону
України «Про основні засади державного
нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності» орган
державного нагляду (контролю) в межах
повноважень, передбачених законом, під
час здійснення державного нагляду
(контролю) має право, зокрема, відбирати
зразки продукції, призначати
експертизу, одержувати пояснення,
довідки, документи, матеріали,
відомості з питань, що виникають під
час державного нагляду (контролю),
відповідно до закону.

Відтак, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
відповідачем-1 вчинено всіх дій щодо
встановлення наявності чи відсутності
національного знака відповідності як
на продукції, так і на її упаковці та
правомірно зроблено висновок про його
відсутність.

Крім того, в акті перевірки
характеристик продукції № 000019 від 06
лютого 2013 року зафіксовано відсутність
декларації про відповідність вимогам
Технічного регламенту радіообладнання
і телекомунікаційного кінцевого
(термінального) обладнання, щодо
продукції під №№1-18, 24-36 та споживачам
(разом з пристроєм) декларація не
надається.

В акті зазначається, що описані вище
порушення виникли внаслідок
недотримання пункту 17 Технічного
регламенту радіообладнання і
телекомунікаційного кінцевого
(термінального) обладнання, який
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 24 червня 2009 р. №
679.

Так, вказаним приписом визначено, що
виробник або уповноважена ним особа -
резидент України чи постачальник подає
споживачеві разом із пристроєм:
декларацію про відповідність вимогам
цього Технічного регламенту; настанову
щодо безпечної експлуатації (викладену
державною мовою). На упаковці та в
настанові з експлуатації повинна бути
зазначена необхідна інформація про
призначення пристрою. Для
телекомунікаційного кінцевого
(термінального) обладнання та
радіообладнання з можливістю
підключення до телекомунікаційної
мережі загального користування
повинна бути наведена інформація про
спосіб підключення до зазначеної
мережі. Для усіх пристроїв така
інформація повинна бути розміщена на
видному місці.

Статтею 1 Закону України «Про загальну
безпечність нехарчової продукції»
визначено поняття розповсюджувача,
згідно якого це будь-яка інша, ніж
виробник або імпортер, фізична чи
юридична особа в ланцюгу постачання
продукції, яка пропонує продукцію на
ринку України.

Наведене спростовує твердження
позивача про неможливість
застосування до нього положень
Технічного регламенту радіообладнання
і телекомунікаційного кінцевого
(термінального) обладнання в зв'язку із
його статусом «розповсюджувача».

Крім того, не надано позивачем доказів
наявності у останнього декларацій про
відповідність вимогам Технічного
регламенту радіообладнання і
телекомунікаційного кінцевого
(термінального) обладнання щодо
продукції під №№1-18, 24-36 та, відповідно,
надання їх споживачам (разом з
пристроєм).

При цьому, як уже було встановлено
судом, позивачем, в порушення частини 1
статті 8 Закону України «Про основні
засади державного нагляду (контролю) у
сфері господарської діяльності»
проігноровано вимогу представників
відповідача-1 пред'явити наявні
декларації про відповідність вимогам
Технічного регламенту радіообладнання
і телекомунікаційного кінцевого
(термінального) обладнання, що свідчить
про їх відсутність.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до обгрунтованого висновку, що
Відповідачем-1 було вчинено всіх дій
щодо встановлення наявності чи
відсутності декларацій про
відповідність вимогам Технічного
регламенту радіообладнання і
телекомунікаційного кінцевого
(термінального) обладнання, щодо
продукції під №№1-18, 24-36, разом з тим,
встановлено, що такі декларації у
позивача відсутні.

Також, в акті перевірки № 000019 від 06
лютого 2013 року зафіксовано, що в
документах, повідомленнях або
інструкціях, що супроводжують
пристрій, не наведені реєстраційні
дані щодо опублікованих в офіційних
документах застосованих технічних
регламентів щодо продукції під №№1-18,
24-36.

Згідно акта перевірки описані вище
порушення виникли внаслідок
недотримання пункту 32 Технічного
регламенту радіообладнання і
телекомунікаційного кінцевого
(термінального) обладнання, який
затверджено постановою Кабінету
міністрів України від 24 червня 2009 р. №
679.

Вказаним приписом визначено, що
пристрої, що вводяться в обіг,
ідентифікують шляхом позначення типу,
номера партії та/або серійного номера і
найменування виробника або
постачальника. Якщо на пристрій
поширюється дія інших технічних
регламентів, які також вимагають
нанесення національного знака
відповідності, наявність такого знака
означає, що пристрій відповідає також
вимогам таких технічних регламентів. У
цьому разі в документах, повідомленнях
або інструкціях, що супроводжують
пристрій, повинні бути наведені
реєстраційні дані щодо опублікування в
офіційних документах застосованих
технічних регламентів.

Таким чином, враховуючи, що позивачем
під час проведення перевірки не було
виконано вимогу представників
відповідача-1 та не надано відповідну
документацію на техніку, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що останні були
позбавлені можливості встановити
наявність в документах, повідомленнях
або інструкціях, що супроводжують
пристрій, реєстраційних даних щодо
опублікованих в офіційних документах
застосованих технічних регламентів
щодо продукції під №№1-18, 24-36, таким
чином відповідачем-1 правомірно
встановлено з боку позивача порушення
пункту 32 Технічного регламенту
радіообладнання і телекомунікаційного
кінцевого (термінального) обладнання.

Як зазначалось вище, Інспекцією з
питань захисту прав споживачів у місті
Києві винесено постанови про
накладення штрафних санкцій № 000007 від
12 лютого 2013 року, та № 000009 від 12 лютого
2013 року, відповідно до яких на позивача
накладені штрафні санкції у розмірі 250
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян у сумі 4 250,00 грн. за порушення
вимог пункту 3 частини 3 статті 44 та
пункту 1 частини 3 статті 44 Закону
України «Про державний ринковий нагляд
і контроль нехарчової продукції»
відповідно.

Відповідно пункту 3 частини 3 статті 44
Закону України «Про державний ринковий
нагляд і контроль нехарчової
продукції» до розповсюджувача
застосовуються штрафні санкції у разі
розповсюдження продукції без
декларації про відповідність, якщо
згідно з технічним регламентом
продукція при її розповсюдженні має
супроводжуватися такою декларацією, - у
розмірі від ста п'ятдесяти до двохсот
п'ятдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян, а за
повторне протягом трьох років вчинення
такого самого порушення, за яке на
особу вже було накладено штраф, - у
розмірі від двохсот до трьохсот
п'ятдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

Отже, суд першої інстанції
обґрунтовано вважає, що відповідачем-1
правомірно винесено оскаржувані
постанови про накладення штрафних
санкцій за допущення позивачем
вищевказаних порушень, а відтак
позовні вимоги щодо необхідності
визнання протиправними та скасування
постанов про накладення штрафних
санкцій № 000007 від 12 лютого 2013 року та №
000009 від 12 лютого 2013 року задоволенню не
підлягають.

При цьому суд першої інстанції
правомірно зазначає, що зазначені
постанови не можуть бути скасовані
лише з формальних причин з огляду на
наступне, так як правильне по суті
рішення не може бути скасовано лише з
формальних підстав, в даному випадку у
зв'язку з відсутністю позивача під час
розгляду питання щодо накладення
штрафу.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції, що
не підлягають задоволенню позовні
вимоги про зобов'язання Державної
інспекції України з питань захисту
прав споживачів провести перевірку
щодо порушень, які мали місце під час
проведення перевірки, на відповідність
обладнання електричного та
електронного, що реалізується
позивачем за адресою: АДРЕСА_1.

Зокрема, судом першої інстанції
встановлено, що позивач з будь-якими
заявами, скаргами з вимогою провести
таку перевірку щодо встановлених
порушень до Державної інспекції
України з питань захисту прав
споживачів не звертався.

Відповідно до положень статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушення з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Зі змісту наведеної правової норми
вбачається, що судовому захисту
підлягають лише порушені права,
свободи і інтереси фізичних або права і
інтереси юридичних осіб, а не
можливість їх порушення в майбутньому.

Враховуючи, що позивач не звертався до
відповідача-2 і, відповідно, його права
не порушувалися останнім, суд першої
інстанції прийшов до законного
висновку про передчасність заявлених
вимог і не знаходить підстав для їх
задоволення.

Надані докази були оцінені судом
першої інстанції, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції прийшов до провамірного
висновку, що Інспекцією з питань
захисту прав споживачів у місті Києві в
цій частині доведено правомірність
своїх дій, у зв'язку з чим позовні
вимоги позивача в цій частині
задоволенню не підлягають.

Крім того, було оцінено належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, що відповідає вимогам ст. 86
КАС України.

З огляду на зазначене та беручи до
уваги достатній і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності колегія суддів
дійшла висновку, що викладені у
позовній заяві доводи позивача є
обґрунтованими та, відповідно, його
вимоги такими, що підлягають
задоволенню.

При цьому апеляційна скарга не містить
посилання на обставини, передбачені
статтями 202 - 204 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за яких рішення суду підлягає
скасуванню.

Доводи, викладені заявником в
апеляційній скарзі були предметом
дослідження суду першої інстанції і не
знайшли свого належного підтвердження.

Вказані в апеляційній скарзі
процесуальні порушення не призвели до
неправильного вирішення справи і не є
підставою для скасування судового
рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
апеляційна скарга залишається без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 197, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 20 червня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, а якщо її було прийнято
за наслідками розгляду у письмовому
провадженні, - через п'ять днів після
направлення копій особам, які беруть
участь у справі (ч. 5 статті 254 КАС
України). Касаційна скарга на судові
рішення подається безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання законної
сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції, крім випадків,
передбачених цим Кодексом.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Головуючий суддя
Земляна Г.В.

Судді:
Горбань Н.І.

Межевич М.В.