Справа № 801/10654/13-а
Суддя: Єланська Олена Едуардівна
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

Справа № 801/10654/13-а

10.02.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Єланської О.Е.,

суддів Кучерука О.В. ,

Кукти М.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємці ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим (суддя
Тоскіна Г.Л. ) від 12.12.13 у справі №
801/10654/13-а

за позовом Фізичної особи-підприємці
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

до Управління Пенсійного фонду України
в Ленінському районі АР Крим (вул.
Трудова, 2,Леніне,Ленінський район,
Автономна Республіка Крим,98200)

про визнання протиправною
бездіяльність та спонукання до
виконання певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець
ОСОБА_2 звернулася до Окружного
адміністративного суду АР Крим із
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі в АР Крим , в якому
позивач просила визнати протиправною
бездіяльність відповідача, пов'язану з
відмовою направити на адресу позивача
документи, вимогу УПФУ в Ленінському
районі АР Крим №Ф-394.15 від 01.08.2012 на суму
боргу 632,46 грн., надавати відповіді на
звернення і скарги позивача;
зобов'язати відповідача припинити
протиправну бездіяльність, пов'язану з
відмовою направляти на адресу позивача
документи, вимогу УПФУ в Ленінському
районі АР Крим №Ф-394.15 від 01.08.2012,
надавати відповіді на звернення та
скарги позивача, направленням до
виконавчої служби вимог про сплату
позивачем неіснуючого боргу тим самим
перешкоджаючи реалізації права
позивача на проведення реєстрації
припинення підприємницької діяльності
та оскарження протиправних рішень УПФ
в Ленінському районі АР Крим;
зобов'язати відповідача направити на
адресу позивача вимогу УПФУ в
Ленінському районі АР Крим №Ф-394.15 від
01.08.2012 на суму боргу 632,46 грн., обчислюючи
строк на оскарження такої вимоги з дати
вручення позивачу вказаної вимоги;
зобов'язати відповідача відкликати із
виконавчих служб Ленінського району АР
Крим, м. Керчі вимоги УПФУ в Ленінському
районі АР Крим №Ф-394.15 від 01.08.2012 на суму
боргу 632,46 грн. до завершення процедури
адміністративного та судового
оскарження спірної вимоги; зобов'язати
відповідача повернути незаконно
утримані з пенсії позивача суми на
користь відповідача у повному обсязі;
зобов'язати відповідача провести
перевірку за фактом направлення на
адресу позивача конверта
рекомендованого поштового
відправлення №858 без вкладання в
такий конверт документів, а також про
заходи вжиті щодо посадових осіб
відповідача за результатами
протиправної діяльності, в тому числі,
підтвердженої постановою Окружного
адміністративного суду АР Крим від
30.05.2013 у справі №801/3689/13-а та повідомити
на адресу позивача про причини
порушення діючого законодавства з
зазначенням винних осіб, а також про
причини відмови розглядати скарги та
заяви позивача №78 від 23.08.2013, №87 від
11.09.2013 та №99 від 25.10.2013; стягнути з
відповідача матеріальний збиток у
розмірі 3500,00 грн. та моральну шкоду у
сумі 12000,00 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12.12.13 у справі №
801/10654/13-а у задоволенні позовних вимог
Фізичної особи-підприємці ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі АР Крим про
визнання протиправною бездіяльність
та спонукання до виконання певних дій -
відмовлено повністю.

Не погодившись з даною
постановою, позивач звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
постанову суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове рішення,
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Апеляційна скарга
мотивована порушенням судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

У судове засідання 10.02.2014 сторони, їх
представники не з'явились, про дату, час
та місце апеляційного розгляду справи
повідомлені в встановленому законом
порядку.

Суд, керуючись положеннями пункту 2
частини першої статті 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, визнав за можливе перейти до
письмового провадження по справі.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем,
зареєстрованим як платник страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування в
Управлінні Пенсійного фонду України в
Ленінському районі АР Крим та є
платником єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (до 01.01.2011 -
внеску на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування).

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до звіту про суми
нарахованого доходу осіб та суми
нарахованого внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до органів пенсійного
фонду України за 2010 рік позивачем
визначений розмір страхових внесків у
сумі 504 грн.

Матеріали справи свідчать, що на адресу
позивача була спрямована вимога №Ф-394.15
від 01.08.2012 на суму боргу 632,46 грн.

Разом з тим, позивач зазначає, що на її
адресу було направлено рекомендоване
поштове відправлення без будь-яких
документів, зокрема, вимоги №Ф-394.15 від
01.08.2012 на суму боргу 632,46 грн., про що
позивач повідомила Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі АР Крим листом вих. № 88 від
10.08.2012.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач звернулася до Управління
пенсійного фонду в Ленінському районі
в АР Крим листом вих. №78 від 23.08.2013, №87
від 11.09.2013, №99 від 25.10.2013, в яких ставила
питання про направлення на її адресу
вимоги №Ф-394.15 від 01.08.2012 на суму боргу
632,46 грн., відкликання з органів
виконавчої служби вимоги №Ф-394.15 від
01.08.2012 на суму боргу 632,46 грн. до
завершення процедури
адміністративного та судового
оскарження, повернення незаконно
утриманих з пенсій сум на користь УПФУ
в Ленінському районі АР Крим та інші
питання.

Позивач вказує, що ані вимоги №Ф-394.15
від 01.08.2012 на суму боргу 632,46 грн., ані
відповідей на свої звернення не
отримала, що і стало підставою для
звернення до суду з зазначеними
позовними вимогами.

Судова колегія зазначає, що на час
проведення позивачем господарської
діяльності у 2010 році принципи, основи
та механізм функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування були визначені
в Законі України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003 №1058-IY (далі
Закон №1058 ).

В пункті 1 ст. 11 Закону №1058 було
встановлено, що загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню
підлягали особи, які працювали на
підприємствах, в установах,
організаціях, створених відповідно до
законодавства України, незалежно від
форми власності, виду діяльності та
господарювання, у філіях,
представництвах, відділеннях, в
об'єднаннях громадян, у фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності
та інших осіб (включаючи юридичних та
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок,
фіксований сільськогосподарський
податок, придбали спеціальний торговий
патент) на умовах трудового договору
(контракту) або працюють на інших
умовах, передбачених законодавством.

Відповідно до п.1 ст. 14 Закону №1058,
страхувальниками цих осіб були їх
роботодавці, які відповідно до ч. 1 ст. 15
цього Закону були платниками
страхових внесків та зобов'язані на
підставі п. 6 ч. 2 ст. 17 зазначеного
Закону нараховувати, обчислювати і
сплачувати в установлені строки та в
повному обсязі страхові внески.

Статтею 18 Закону №1058 зазначено, що
страхові внески були цільовим
загальнообов'язковим платежем, який
справлявся на всій території України в
порядку, встановленому цим Законом;
вони не включались до складу податків,
інших обов'язкових платежів, що
складали систему оподаткування, на ці
внески не поширювалось податкове
законодавство, а іншим законодавством
не могли встановлюватися пільги з
нарахування та сплати страхових
внесків або звільнення від їх сплати.

З 01.01.2011 Закон №1058 втратив чинність, а
законом який визначає правові та
організаційні засади забезпечення
збору та обліку єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку є Закон України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування".

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних
положеннях Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" визначено, що з
дня набрання чинності цим Законом
(тобто з 01.01.2011 року) суб'єкти
підприємницької діяльності, які обрали
спрощену систему оподаткування
відповідно до Указу Президента України
від 3 липня 1998 року N 727/98 "Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва", розділу IV Декрету
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 1992 року N 13-92 "Про прибутковий
податок з громадян" (Відомості
Верховної Ради України, 1993 р., N 10, ст. 77),
нараховують, обчислюють та сплачують
єдиний внесок відповідно до цього
Закону.

Так, з дня набрання чинності цим
Законом платники страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття,
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності, вважаються платниками
єдиного внеску (ч. 3 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування").

Відтак , з 01.01.2011 позивач є платником
єдиного внеску відповідно до Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування".

В пункті 7 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" передбачено, що
на період до повного стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Єдиним внеском на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування є,
згідно з п.2 ч.1 ст. 1 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" (далі Закон),
консолідований страховий внесок, збір
якого здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої ст.
6 вказаного Закону платник єдиного
внеску зобов'язаний своєчасно та в
повному обсязі нараховувати,
обчислювати і сплачувати єдиний
внесок; подавати звітність до
територіального органу Пенсійного
фонду у строки, в порядку та за формою,
встановленими Пенсійним фондом за
погодженням з відповідними фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та
центральним органом виконавчої влади у
галузі статистики.

Відповідно до частини восьмої статті 9
цього Закону, платники єдиного внеску
зобов'язані сплачувати єдиний внесок,
нарахований за відповідний базовий
звітний період, не пізніше 20 числа
місяця, що настає за базовим звітним
періодом. Базовим звітним періодом для
виду платника, до якого відноситься
відповідач, є календарний місяць.

Згідно з ч. 4 ст. 25 Закону,
територіальний орган Пенсійного фонду
у порядку, за формою і в строки,
встановлені Пенсійним фондом за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач на адресу позивача 01.08.2012
надіслав вимогу № Ф-394/15, відповідно до
якої сума недоїмки із внесків складає
632,46 грн.

Судова колегія погоджується з
висновкам суду першої інстанції про
неспроможність доводи позивача, що
вимогу №Ф-394.15 від 01.08.2012 вона не
отримала, а отримала тільки пустий
конверт, оскільки належних та
допустимих доказів на підтвердження
зазначеної обставини позивач суду не
надав. При цьому судові рішення у
справі 801/6398/13-а, 801/3689/13-а також не
встановлюють зазначену обставину.

Суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що відповідачем
виконані вимоги Інструкції щодо
належного відправлення сформованої
вимоги про суму боргу, у зв'язку з чим,
вимога №Ф-394.15 від 01.08.2012 вважається
врученою позивачу саме 09.08.2012.

Судом першої інстанції
встановлено, що позивачем на адресу
відповідача були направлені звернення
вих. №78 від 23.08.2013, №87 від 11.09.2013, №99 від
25.10.2013, в яких позивач ставила питання
про направлення на її адресу вимоги
№Ф-394.15 від 01.08.2012 на суму боргу 632,46 грн.,
відкликання з органів виконавчої
служби вимоги №Ф-394.15 від 01.08.2012 на суму
боргу 632,46 грн. до завершення процедури
адміністративного та судового
оскарження, повернення незаконно
утриманих з пенсій сум на користь УПФУ
в Ленінському районі АР Крим та інші
питання.

Статтею 1 Закону України "Про звернення
громадян" визначено, що громадяни
України мають право звернутися до
органів державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

В статті 7 Закону України "Про
звернення громадян" встановлено, що
звернення, оформлені належним чином і
подані у встановленому порядку
підлягають обов'язковому прийняттю та
розгляду.

Органи державної влади і місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації незалежно від
форм власності, об'єднання громадян,
посадові особи зобов'язані розглянути
пропозиції (зауваження) та повідомити
громадянина про результати розгляду
(ст.14 Закону України "Про звернення
громадян").

Судом першої інстанції встановлено, що
відповіді на усі звернення, про які
згадує позивач у позовній заяві, надані
відповідачем, а саме: відповідь від
09.09.2013 вих. №85/с-01 (на вих. №78 від 23.08.2013),
від 24.09.2013 вих. № 92/с-01 (на вих. №87 від
11.09.2013), від 01.11.2013 вих. №14003/02-26 (на вих.
№99 від 25.10.2013), що підтверджується
копіями фіскальних чеків та
реєстраційно-контрольними картами.

При цьому, відповідач при розгляді
звернень позивача діяв у межах
повноважень та при наданні відповідей
останнім використано належне джерело
інформації, виходячи з якого вірно
визначено предмет відповіді, який
відповідає зверненню. Жодних фактів,
які б містили недостовірну інформацію
у відповідях судом не встановлено.
Тобто відповідачем своєчасно надано
повну, змістовну та обґрунтовану
відповідь на звернення позивача вих.
№78 від 23.08.2013, №87 від 11.09.2013, №99 від
25.10.2013.

Таким чином, відповідач на звернення
позивача відреагував належним чином,
надав у встановлені строки відповіді, у
зв'язку з чим, будь-яких порушень норм
Закону України "Про звернення
громадян", суд не вбачає. Тому дії
відповідача щодо надання відповідей
вчинені з дотриманням основних
принципів адміністративної процедури,
встановлених ст. 2 КАС України.

Судова колегія звертає увагу позивача,
що норми Закону України "Про звернення
громадян" не встановлюють форму та
порядок відправлення відповідей на
звернення. Отже, суд вважає, що
реєстрація відповідей та копії
фіскальних чеків є належними доказами
на підтвердження дотримання
відповідачем вимог Закону України "Про
звернення громадян".

Окрім цього, слід зазначити, що
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень - це пасивна поведінка
суб'єкта владних повноважень, яка може
мати вплив на реалізацію прав, свобод,
інтересів фізичної чи юридичної особи.
Суд також зазначає, що бездіяльність
посадової чи службової особи - це певна
форма поведінки особи, пов'язана з
невиконанням нею дій, які вона повинна
була і могла вчинити в силу покладених
на неї посадових обов'язків і згідно з
чинним законодавством України. Тобто
особа уникає дій, які вона могла і
зобов'язана була вчинити, виходячи з
покладених на неї правових обов'язків.
Такі обов'язки можуть випливати
безпосередньо із закону, з договору,
професійних обов'язків, а також
загальновизнаних моральних принципів
суспільної поведінки.

Суб'єктом владних повноважень були
надані відповіді на звернення
позивача, отже, у цьому випадку
відсутні підстави вважати про
наявність протиправної бездіяльності
з боку відповідача.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України
(далі ЦК України) зазначено, що шкода,
завдана фізичній або юридичний особі
незаконним рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади АРК або органу місцевого
самоврядування при здійснені ним своїх
повноважень, відшкодовується державою,
Автономною Республікою Крим або
органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала
, за наявністю її вини (ст.1167 ЦК України).

У відповідності до Постанови Пленуму
Верховного суду України "Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди" № 6
від 27.03.1992 шкода, заподіяна особі і
майну громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи ( п.2).

Відтак, необхідною умовою виникнення
відповідальності у вигляді обов'язку
відшкодувати заподіяну майнову і
немайнову шкоду є неправомірність дій
або бездіяльність особи, яка заподіяла
шкоду, наявність причинного зв'язку
між протиправною поведінкою особи і
шкодою, вини особи у заподіянні шкоди.
Відсутність хоча б однієї з
обов'язкових складових
відповідальності за заподіяння шкоди
взагалі виключає її настання.

Разом з тим, позивач не надав
обґрунтування шкоди, заподіяної його
інтересам та правам в наслідок не
отримання відповідей на його
звернення, в матеріалах справи
відсутні докази наявності причинного
зв'язку між будь-якою шкодою ,
заподіяною його інтересам (правам) , та
бездіяльністю відповідача .

Приймаючи до уваги вищенаведені
обставини справи, судова колегія
апеляційної інстанції вважає
правомірним висновок суду першої
інстанції про те, що відсутні підстави
для задоволення позову в частині
стягнення з відповідача матеріальної
шкоди в розмірі 3500 грн. та моральної
шкоди в розмірі 12000 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Зважаючи на наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що правова оцінка, яку
дав суд першої інстанції обставинам
справи, не суперечить чинному
законодавству.

Судове рішення не може бути скасовано
чи змінено з підстав, що наведені в
апеляційній скарзі.

Згідно статті 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 205, 206, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємці ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим від 12.12.13 у
справі № 801/10654/13-а - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12.12.13 у справі №
801/10654/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
О.Е.Єланська

Судді підпис
О.В.Кучерук

підпис М.В. Кукта

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
О.Е.Єланська