Справа № 826/29/14
Суддя: Савченко А.І.
Дата ухвалення: 2014-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 лютого 2014 року 10:00 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Савченко А.І., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомКомунального підприємства
«Керуюча дирекція Шевченківського
району»доВідділу державної виконавчої
служби Шевченківського районного
управління юстиції у м. Києві
провизнання дій протиправними та
визнання протиправною і скасування
Комунальне підприємство «Керуюча
дирекція Шевченківського району» (далі
по тексту - позивач, КП «Керуюча
дирекція Шевченківського району»)
звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м. Києві
(далі по тексту - відповідач, ВДВС
Шевченківського РУЮ у м. Києві), в якому
просить визнати протиправними дії
старшого державного виконавця
Артемчука Т.В. щодо винесення постанови
про стягнення виконавчого збору від 21
листопада 2013 року ВП 40711092, а також
визнати протиправною та скасувати
зазначену постанову.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 січня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до судового розгляду на 27 січня 2014
У судове засідання, призначене на 27
січня 2014 року жодна зі сторін не
з'явилась, що в силу приписів частини 1
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України стало підставою
для відкладення розгляду справи на 11
У судовому засіданні 11 лютого 2014 року
представники позивача наполягав на
задоволенні позову, з викладених у
ньому підстав. Представник відповідача
у судове засідання не з'явився, хоча про
день, час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, причини
неявки суду не повідомив. Надіслав до
суду письмові заперечення проти
позову, в яких просив відмовити в його
Частиною 4 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.
Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
Враховуючи положення частин 4 та 6
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 11
лютого 2014 року суд ухвалив перейти до
розгляду справи в письмовому
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.
12 листопада 2013 року на адресу
відповідача надійшла заява ОСОБА_1 про
відкриття виконавчого провадження на
виданого Шевченківським районним
судом міста Києва 12 листопада 2013 року,
про стягнення з позивача на користь
За результатами вивчення поданих
документів 14 листопада 2013 року старшим
державним виконавцем ВДВС
Шевченківського РУЮ у м. Києві винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження та визначено боржнику
строк до 20 листопада 2013 року для
самостійного виконання виконавчого
У зв'язку з невиконанням боржником у
наданий для добровільного виконання
виконавчого листа строк, 21 листопада 2013
року старшим державним виконавцем
винесено постанову про стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі
Саме не погоджуючись з названою
постановою та діями щодо її
винесення позивач звернувся з
відповідним позовом до суду.
Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
З урахуванням вищезазначеного,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає за необхідне зазначити
Розглядаючи позовні вимоги КП «Керуюча
дирекція Шевченківського району» суд
виходить зі змісту положень частини 1
статті 181 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якими
учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.
Отже, при визначенні юрисдикції суд
виходить з того, що до юрисдикції
адміністративних судів належать спори
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби при виконанні всіх виконавчих
документів, передбачених частиною 2
статті 17 Закону України «Про виконавче
провадження», крім тих, відносно яких
законом установлено інший, виключний
порядок їх оскарження.
Частиною 4 статті 82 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції
судів щодо вирішення справ з приводу
оскарження рішень дій чи бездіяльності
органів державної виконавчої служби
щодо виконання судового рішення є
юрисдикційна належність суду, який
видав виконавчий документ, та статус
позивача як сторони у виконавчому
провадженні.

У розумінні статті 8 Закону України
«Про виконавче провадження» сторонами
у виконавчому провадженні є стягувач і
боржник.

Таким чином, до юрисдикції
адміністративних судів належать усі
справи з приводу оскарження рішень, дій
чи бездіяльності органів державної
виконавчої служби щодо виконання
судових рішень на підставі виконавчих
документів, виданих судами всіх
юрисдикцій, за винятком тих, які видано
загальними та господарськими судами у
разі звернення до суду сторін
відповідного виконавчого провадження
чи їхніх представників.

У той же час, згідно пункту 6 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 13 грудня 2010 року №3 «Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору та
накладення штрафу належать до видів
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
та рішення про поновлення на роботі.
Виконавчий збір - це санкція
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання. Для застосування
виконавчого збору виконавець приймає
постанову, яка, у разі її невиконання
самостійно, виконується примусово в
установленому Законом України «Про
виконавче провадження» порядку.

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17
Закону України «Про виконавче
провадження» постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу є виконавчими
документами. Якщо виконавче
провадження закінчено, а виконавчий
збір, витрати на проведення виконавчих
дій або штраф не стягнуто, відповідна
постанова виділяється в окреме
провадження і підлягає виконанню в
загальному порядку.

За результатом аналізу наведених
правових норм, Вищий адміністративний
суд України дійшов висновку, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на справи з приводу
оскарження постанов державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
щодо примусового виконання усіх
виконавчих документів незалежно від
того, яким органом, у тому числі судом
якої юрисдикції, вони видані.

Крім того, суд враховує, що відповідно
до пункту 11 Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 13
грудня 2010 року №3 «Про практику
застосування адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» відповідачем у справах з
приводу оскарження рішень, дій чи
бездіяльності органів державної
виконавчої служби чи іншої посадової
особи державної виконавчої служби є
відповідний орган державної
виконавчої служби.

Згідно зі статтею 124 Конституції
України всі судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р. №
606-XIV у редакції на час виникнення
спірних правовідносин (далі по тексту -
Закон України від 21.04.1999р. № 606-XIV).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено,
що виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно з частиною 1 статті 27 названого
Закону у разі ненадання боржником у
строки, встановлені частиною 2 статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Наведені правові норми зобов'язують
боржника добровільно виконати рішення
у строк, встановленим державним
виконавцем та повідомити про таке
виконання у цей же термін. В свою чергу,
дані норми, у разі невиконання
боржником рішення добровільно у
встановлений державним виконавцем
строк, зобов'язують державного
виконавця на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочати примусове виконання рішення,
тобто вчиняти певні дії, спрямовані на
примусове виконання рішення.

У той же час, перебіг строку для
добровільного виконання починається з
моменту отримання боржником постанови
про відкриття виконавчого провадження,
що в свою чергу, покладає на виконавця
обов'язок перед початком примусового
виконання рішення пересвідчитись в
отриманні боржником такої постанови.

Відповідні висновки суду узгоджуються
з положеннями статті 31 Закону України
від 21.04.1999р. № 606-XIV, якою закріплено, що
копії постанов про відкриття
виконавчого провадження або відмову у
відкритті виконавчого провадження, про
повернення виконавчого документа
стягувачу відповідно до статті 47 цього
Закону надсилаються рекомендованим
листом з повідомленням про вручення.
Боржник вважається повідомленим про
відкриття виконавчого провадження,
якщо йому надіслано постанову про
відкриття виконавчого провадження за
адресою, зазначеною у виконавчому
документі.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання виконавчого листа №761/12323/13-ц,
виданого 12 листопада 2013 року
Шевченківським районним судом міста
Києва, про стягнення з КП «Керуюча
дирекція Шевченківського району» на
користь ОСОБА_1 12300,10 грн., старшим
державним виконавцем ВДВС
Шевченківського РУЮ у м. Києві відкрито
виконавче провадження №40711092, про що
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження від 14
листопада 2013 року.

Пунктом 2 резолютивної частини
постанови боржника зобов'язано
самостійно виконати виконавчий
документ до 20 листопада 2013 року.

Згідно копії рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення копія постанови про
відкриття виконавчого провадження
надіслана на адресу позивача 15
листопада 2013 року та отримана останнім
21 листопада 2013 року.

Крім того, як зазначає представник
відповідача у письмових запереченнях
на позов, при перевірці 21 листопада 2013
року отримання рекомендованого листа з
повідомленням №417 через он-лайн
сервіс УДППЗ «Укрпошта» було з'ясовано,
що вказаний лист не вручений адресату.

З огляду на викладене суд вважає, що
станом на 21 листопада 2013 року у
відповідача були відсутні підстави для
винесення постанови про стягнення
виконавчого збору з огляду на
відсутність у останнього
підтвердження щодо отримання
боржником постанови про відкриття
виконавчого провадження.

Більш того, суд звертає увагу на те, що
дії по перерахуванню грошових коштів
на виконання виконавчого листа
Шевченківського районного суду міста
Києва від 12 листопада 2013 року вчинені
позивачем у день отримання постанови
про відкриття виконавчого провадження
- 21 листопада 2013 року, що
підтверджується копією платіжного
доручення №2818 від 21 листопада 2013 року,
а також копією розпорядження старшого
державного виконавця №40711092/27 про
перерахування грошових коштів,
сплачених боржником на рахунок
стягувача, в якому зазначено про
надходження грошових коштів саме 21
листопада 2013 року.

Додатково суд вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до пункту 6
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 13
грудня 2010 року №3 «Про практику
застосування адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
виконавчий збір визначено як санкцію
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання.

Враховуючи наведені вище обставини,
суд приходить до висновку, що підстави
для притягнення боржника до
відповідальності за невиконання
рішення у строк, встановлений для його
самостійного виконання, у відповідача
станом на 21 листопада 2013 року були
відсутні, а державний виконавець, перед
винесенням оскаржуваної постанови, не
виконав покладені на нього Законом
України від 21.04.1999р. № 606-XIV обов'язки, а
саме не врахував дати отримання
боржником постанови про відкриття
виконавчого провадження та не вчинив
дії з метою з'ясування виконання
боржником судового рішення у
добровільному порядку.

Наведені висновки суду узгоджуються з
практикою Київського апеляційного
адміністративного суду, викладеною в
ухвалах від 21 травня 2013 року у справі №
826/1262/13-а та від 10 квітня 2012 року у справі
№2а/2570/5538/2011.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи
позивача, відповідачем суду не надано.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
обґрунтованими, а позов таким, що
підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправними дії
Відділу державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у м. Києві по винесенню
постанови від 21 листопада 2013 року ВП
№40711092 про стягнення з боржника
виконавчого збору.

3. Визнати протиправною та
скасувати постанову Відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м. Києві
від 21 листопада 2013 року ВП №40711092 про
стягнення з боржника виконавчого
збору.

4. Стягнути з Державного бюджету
України за рахунок бюджетних
асигнувань за зобов'язаннями Відділу
державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у м. Києві (01032, м. Київ, вул.
Саксаганського, 110) на користь
Комунального підприємства «Керуюча
дирекція Шевченківського району» (04050,
м. Київ, вул. Білоруська, 1, )
понесені ним витрати по сплаті
судового збору у розмірі 172 (сто
сімдесят дві) грн. 05 коп.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.І. Савченко