Справа № 2а-1970/2523/11
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року
Справа №
132594/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу Тернопільського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 6 жовтня 2011
року у справі за позовом
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Приватного підприємства «Продекспорт»
про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2011 року позивач -
Тернопільське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулося до суду з позовом до
Приватного підприємства
«Продекспорт», в якому просить
стягнути з відповідача на його користь
адміністративно-господарські санкції
в розмірі 10 278,52 грн. та пені в розмірі
431,20 грн.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 6 жовтня 2011
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що відповідачем
виконано вимоги чинного законодавства
України щодо створення робочого місця
для працевлаштування інваліда та
працевлаштовано одного інваліда, а
позивачем по справі не доведено
вчинення ним правопорушення. Крім того,
позивачем не надано доказів про
направлення інвалідів для
працевлаштування чи про відмову
відповідача в їх працевлаштуванні.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, Тернопільське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів оскаржило її,
подавши апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 6 жовтня 2011
року та прийняти нову постанову, якою
задовольнити позов.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, апелянт посилається на те, що
відповідно до Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» виконанням
нормативу робочих місць вважається
працевлаштування підприємством,
установою, організацією, утому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним. Оскільки
робоче місце призначене для інваліда
не було зайняте інвалідом, відповідач
повинен сплатити
адміністративно-господарські санкції.

Апелянт вказує на те, що відповідач не
виконав свого обов'язку в тій частині,
що самостійно не розрахував кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу, і не
забезпечив працевлаштування
інвалідів.

Вважає, що посилання суду першої
інстанції на те, що обов'язок
працевлаштування інвалідів покладено
на державну службу зайнятості є цілком
безпідставним, оскільки ч. 2 ст. 19 Закону
чітко передбачено, що обов'язок по
працевлаштуванню покладено на
роботодавців.

Крім того, апелянт зазначає, що у 2010
році відповідач інформував центр
зайнятості про наявність вакансій для
інвалідів у лютому-жовтні 2010 році, що
видно зі звітів форми 3-ПН, які
подавалися до центру зайнятості.
Відповідач не виконав обов'язку
зазначеного в ст. 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», не подавав
щомісячно державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило а тому, суд апеляційної
інстанції, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1
ст. 197 КАС України, вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами. Справу може бути вирішено
на основі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної
інстанції вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» №875-ХІІ від 21.03.1991 року (далі -
Закон України №875-ХІІ), встановлено, що
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Згідно ч. 1 ст.18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Частиною 3 статті 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» встановлено
обов'язок підприємств, установ,
організацій, фізичних осіб, які
використовують найману працю виділяти
та створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Обов'язки роботодавців стосовно
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування полягають у
виділенні та створенні робочих місць
для працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальних робочих місць; у
створенні для них умов праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації; у забезпеченні інших
соціально-економічних гарантій,
передбачених чинним законодавством; у
наданні державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів; у
звітуванні Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 314 від 03.05.1995 року «Про організацію
робочих місць та працевлаштування
інвалідів» було затверджено Положення
про робоче місце інваліда і про порядок
працевлаштування інвалідів. Вказана
постанова втратила чинність згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 31 січня 2007 року №70, а іншого
нормативно-правового акту, який
регулює створення та введення в дію
місць для працевлаштування інвалідів
не існує.

Тобто, подання відповідного звіту до
центру зайнятості є належним
підтвердженням наявності на
підприємстві створених місць для
працевлаштування інвалідів. Обов'язок
підприємства зі створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком займатись пошуком
інвалідів для працевлаштування.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи, що відповідно до
звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2010 рік,
поданого відповідачем 25.02.2011 року до
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу у
Приватному підприємстві «Продекспорт»
становила 61 особу, з них
середньооблікова кількість штатних
працівників-інвалідів 1 особа,
кількість інвалідів, які повинні
працювати - 2 особи.

Відповідно до наказу від 31.12.2009 року №
833к/10 та Акту про створення робочого
місця для працевлаштування соціально
незахищених категорій громадян
(інвалідів) від 31.12.2009 року в Приватному
підприємстві «Продекспорт» було
створено три робочих місця для
інвалідів, а саме: охоронник,
прибиральник та двірник.

24.02.2010 року Приватне підприємство
«Продекспорт» листами № 9к/10 та 8к/10
звернувся до Тернопільського
міськрайонного центру зайнятості та
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів з
проханням направити для
працевлаштування інвалідів у
кількості 3 чоловік.

Листами від 08.04.2010 року № 8, від 02.06.2010
року № 9к/10, від 02.07.2010 року № 12к/10, та від
01.10.2010 року № 30к/10 відповідач додатково
просив відповідача направити для
працевлаштування інваліда за
спеціальністю «двірник». При цьому
Тернопільське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
повідомляло відповідача про
скерування для працевлаштування
інвалідів в Приватне підприємство
«Продекспорт» у разі їх звернення до
позивача.

Приватним підприємством «Продекпорт»
подавалися також до Тернопільського
міськрайонного центру зайнятості
звіти за формою 3-ПН, а саме: 23 лютого 2010
року, 24 лютого 2010 року, 9 березня 2010 року,
8 квітня 2010 року, 1 травня 2010 року, 2
червня 2010 року, 2 липня 2010 року, 1 жовтня
2010 року.

Враховуючи вищенаведене, суд
апеляційної інстанції прийшов до
висновку, що згідно наданих
відповідачем документів, останнім
вживались заходи щодо створення
робочого місця для працевлаштування
інваліда.

Таким чином, судом першої інстанції
зроблено обґрунтований висновок про
те, що відповідач здійснив всі
передбачені чинним законодавством
заходи щодо створення умов для
працевлаштування інвалідів та заходи
щодо створення умов для
працевлаштування інвалідів та заходи
щодо інформування вищезазначених
органів про наявну можливість на
підприємстві для працевлаштування
інвалідів, чим надавав можливість
виконання органами, зазначеними в ст.18
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
свого обов'язку стосовно
безпосереднього працевлаштування
інвалідів.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, а доводи апелянта на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 195, п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197, 198, 200,
205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Тернопільського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 6 жовтня 2011
року у справі №2а-1970/2523/11 за позовом
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Приватного підприємства «Продекспорт»
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
- без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник