Справа № 2-а-389/11/1502
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2014-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2-а-389/11/1502

Категорія: 10.3.1 Головуючий в 1 інстанції:
Борисова(Вереїмчук) Світлана Петрівна

Одеський апеляційний
адміністративного суд у складі
колегії:

Доповідача, судді - Димерлія О.О.

судді - Єщенка О.В.

судді - Зуєвої Л.Є.

розглянув в порядку письмового
провадження в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою управління Пенсійного фонду
України в Арцизькому районі Одеської
області на постанову Арцизького
районного суду Одеської області від 15
червня 2011 року по адміністративній
справі за позовом ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в Арцизькому
районі Одеської області про визнання
дій відповідача неправомірними,
зобов'язання вчинити певні дії та
стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Арцизького районного суду
Одеської області від 15 червня 2011 року
позовні вимоги позивача задоволено
частково. Визнано протиправною
бездіяльність управління Пенсійного
фонду України в Арцизькому районі
Одеської області. Зобов'язано
управління Пенсійного фонду України в
Арцизькому районі Одеської області
здійснити нарахування ОСОБА_1 державну
соціальну допомогу як дитині війни
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» в
розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком,
виходячи з розміру, встановленого ч. 1
ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове пенсійне
страхування», та проведено відповідні
виплати за період з 15.09.2010 р. до дня
прийняття наявної постанови, тобто до
15.06.2011 р., з урахуванням виплачених сум.
В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, просить скасувати
оскаржуване судове рішення та прийняти
нову постанову про відмову у
задоволенні позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, суд вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, однак постанову суду слід
змінити.

Судом встановлено, що позивач є
пенсіонером та має статус дитини війни,
що підтверджується відповідним
посвідченням.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», в
редакції від 19.12.2006р., дітям війни
пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються на 30% мінімальної
пенсії за віком.

У 2010р., І півріччі 2011 року зміни до ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» не вносились та її дія не
зупинялась, тому нарахування та
виплата дітям війни підвищення до
пенсії або щомісячного грошового
довічного утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, повинні здійснюватися
відповідно до норм Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відсутність бюджетного фінансування
передбачених Законом України «Про
соціальний захист дітей війни» доплат
до пенсії не може бути причиною
невиконання покладених на УПФУ
зобов'язань, оскільки реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується, на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань.

Апеляційний суд вважає, що положення ч.3
ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», згідно якого мінімальний
розмір пенсії за віком, встановлений
абзацом першим частини першої цієї
статті, застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, не
може бути підставою для відмови в
реалізації позивачем конституційної
гарантії та права на отримання
щомісячного підвищення пенсії
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, як це встановлено ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», оскільки чинним законодавством
іншого визначення розміру мінімальної
пенсії за віком не передбачено.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення моральної
шкоди в розмірі 2000 грн., суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не доведено того факту, що внаслідок
діянь працівників пенсійного фонду
позивач отримав будь-які захворювання.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з такими висновками суду
з огляду на таке.

Статтею 56 Конституції України
гарантовано право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної чи
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно з ст. 1167 ЦК України, моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4,
(пункт 3) визначено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрату
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства, моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 4, 5 зазначеної Постанови
встановлено, що у позовній заяві про
відшкодування моральної шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода, яким
неправомірними діями чи бездіяльністю
заподіяно позивачеві, з яких міркувань
він виходив, визначаючи розмір шкоди,
та якими доказами цей розмір
підтверджується. Обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Разом з тим, висновки суду першої
інстанції про не відшкодування
позивачу моральної шкоди у розмірі 2000
грн. є обґрунтованими, оскільки
останнім в порушення вимог ч. 1 ст. 71 КАС
України не доведено передбачених ст.ст.
23, 1167 Цивільного кодексу України
обставин і підстав, які зумовлюють
наявність моральної шкоди, зокрема
матеріали справи не містять жодних
свідчень та відповідних доказів про
ступінь його моральних чи фізичних
страждань або шкоди завданої його
здоров'ю.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що позовні вимоги у
цій частині є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції при
прийнятті постанови правильно по суті
вирішено справу, але із помилковим
застосуванням норм процесуального
права, у зв'язку з чим, відповідно до п.1
ч.1 ст.201 КАС України, рішення суду
першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198 ч.1 п.2, 201 ч.1 п.1,
207, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Арцизькому
районі Одеської області залишити без
задоволення.

Постанову Арцизького районного суду
Одеської області від 15 червня 2011 року
змінити.

Викласти резолютивну частину
вищевказаної постанови у редакції:

«Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
Казанківському районі Миколаївської.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Казанківському районі
Миколаївської області здійснити
перерахунок та виплату на користь
ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі
30% мінімальної пенсії за віком,
встановленої ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», за період часу з
15.09.10 р. по 15.03.2011 р. з урахуванням
виплачених сум.

В іншій частині позов залишити без
задоволення».

Постанова апеляційного суду є
остаточною та оскарженню не підлягає.

Доповідач, суддя

Судді