Справа № 9101/62805/2011
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2013-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
_________________________
Ухвала

Іменем України

"02" липня 2013 р. справа №
2а-9510/10/0470

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання:
Чепурко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

на постанову: Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 01
жовтня 2010 року по справі № 2а-9510/10/0470

за позовом: Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів

до: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Степове»

про: стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

в с т а н о в и в :

У липні 2010 року позивач звернувся до
суду із позовом, в якому просив
стягнути з відповідача на користь
позивача адміністративно-господарські
санкції у розмірі 39 840,90 грн.; стягнути
з відповідача на користь позивача пеню
за порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 5 508,95 грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 01
жовтня 2010 року у задоволенні позовних
вимог відмовлено в повному обсязі.
Рішення суду вмотивовано тим, що
позивачем створені фактично робочі
місця для працевлаштування інвалідів,
застосовані відповідні заходи для
їх працевлаштування, а тому відсутня
вина у вчиненні правопорушення, що
виключає можливість притягнення до
адміністративно-господарської
відповідальності.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги апелянт посилається на
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права.
Зазначає, що виконанням обов'язку,
покладеного на відповідача Законом
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» (далі
- Закон № 875-ХІІ) є саме фактичне
працевлаштування інвалідів.
Відповідно до звітів за формою 10-ПІ за
2008 рік відповідачем не виконаний
норматив з працевлаштування інвалідів
у кількості 2 осіб. Отже відповідач
повинен сплатити
адміністративно-господарські санкції
та пеню.

Апелянт просить скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 01 жовтня 2010
року та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

У судове засідання представники
сторін не з'явилися, про дату, час і
місце судового розгляду були
повідомлені належним чином.

Дослідивши обставини справи,
перевіривши дотримання судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач є юридичною особою та
належить до підприємств, яким,
відповідно до ст. 19 Закону № 875-ХІІ,
встановлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів.

Середньооблікова чисельність штатних
працівників у відповідача у 2008 році
становила 41 осіб, що підтверджується
даними звіту за формою №10-ПІ за 2008 рік.

Виходячи із вищенаведеного, відповідач
як роботодавець, що використовує
найману працю 41 осіб, зобов'язаний
забезпечити встановлення нормативу 2
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів.

Проте, відповідачем даний норматив не
виконано.

Відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 Закону №875-ХІІ
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Таким чином, матеріали справи
підтверджують факт невиконання
відповідачем вимог законодавства щодо
працевлаштування інвалідів, тобто
вчинення правопорушення у сфері
господарської діяльності та
обґрунтованість розрахунку
адміністративно-господарських
санкцій, здійсненого позивачем.
Загальні принципи застосування
відповідальності за такі
правопорушення визначені у
Господарському кодексі України.

Відповідно до ч.1 ст. 218 ГК України,
підставою для господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських правовідносин є вчинене
ним правопорушення у сфері
господарювання. Частина 2 зазначеної
статті містить положення, відповідно
до якого учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачем створені робочі місця для
інвалідів та упродовж 2008 року до
Софіївського районного центру
зайнятості направлялись звіти форми №
3-ПН про наявність вакансій.
Софіївським районним центром
зайнятості відповідачу надано
відповідь щодо укомплектації вакансії
вільної від 20.06.2008 року (на якій
перебувала ОСОБА_2 - інвалід 3-ої групи) -
16.07.2008 року особою із обмеженими
можливостями із числа безробітних, а
саме ОСОБА_3

Доказів того, що відповідач
відмовлявся від працевлаштування
інвалідів суду не надано.

Отже, відповідачем, прийняті всі
належні заходи щодо працевлаштування
інвалідів, правила здійснення
господарської діяльності не порушені.

Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону №875-ХІІ
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця, створювати
для них умови праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації і
забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Колегія суддів зазначає, що за
правилами викладеними у ч.1 ст.18 Закону
№875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звертання до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Таким чином, згідно діючого
законодавства, обов'язок з пошуку
робочих місць для інвалідів покладено
як на державну службу зайнятості, так і
на самих інвалідів, а обов'язок
роботодавця є вже безпосереднє
працевлаштування інваліда на
спеціально створене робоче, місце,
тобто укладення з ним трудового
договору. Обов'язок державних органів
щодо організації працевлаштування
інвалідів виникає після виконання
підприємствами обов'язку щодо
створення робочих місць і надання,
передбаченої законодавством про
соціальну захищеність інвалідів,
інформації про наявність вільних
робочих місць та вакантних посад, на
яких може використовуватися праця
інвалідів.

Принцип застосування відповідальності
лише за наявності вини закріплено в
теорії права, та конкретизовано для
господарських правовідносин у ч.2 ст. 218
ГК України, якою повинен керуватися суд
при вирішені даної справи.
Застосування відповідальності без
наявності вини, можливо лише у
випадках, прямо передбачених
законодавством, що регулює конкретні
суспільні правовідносини. Якщо законом
не передбачено застосування
відповідальності без наявності вини,
то суд при вирішенні справи виходить із
загального принципу застосування
відповідальності - лише за
наявності вини.

Отже, відповідач довів факт
відсутності вини та неможливість
уникнення правопорушення з незалежних
від нього причин, що виключає підстави
для притягнення його до
відповідальності.

Щодо стягнення пені колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону №875-ХІІ
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені.

Таким чином, підставою для нарахування
пені є наявність порушення, за яке
передбачено стягнення
адміністративного - господарських
санкцій, та порушення термінів їх
сплати. Оскільки суд прийшов до
обґрунтованого висновку про
відсутність порушення, пеня окремому
застосуванню та нарахуванню не
підлягає, а вимога щодо стягнення пені
є такою, що не відповідає нормам ч. 4
ст. 20 Закону №875-ХІІ, у зв'язку з чим не
підлягає задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

З огляду на викладене, суд доходить
висновку, що суд першої інстанції
об'єктивно, повно, всебічно дослідив
обставини, які мають суттєве значення
для вирішення справи, та ухвалив судове
рішення без порушення норм
матеріального та процесуального права,
тому постанову суду слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Керуючись ст.198, ст.200, ст.205, ст.206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту - залишити без
задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 01
жовтня 2010 року по справі № 2а-9510/10/0470 -
залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили відповідно до ст.
254 КАС України та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, визначені ст. 212 КАС
України.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун