Справа № 2а-3911/12/1370
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/1937/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Державної податкової служби у
Львівській області про часткове
визнання недійсним правового акта та
зобов'язання вчинити певні дії, за
касаційною скаргою Державної
податкової служби у Львівській області
на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 18 жовтня 2012
року і ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14 грудня 2012
року, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2012 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Державної податкової служби
у Львівській області (далі ДПС у
Львівській області) про часткове
визнання недійсним правового акта та
зобов'язання вчинити певні дії.

Зазначив, що проходив службу в
податкових органах, остання посада
перед звільненням перший заступник
начальника управління податкової
міліції ДПА у Львівській області.

6 червня 2011 року він був звільнений зі
служби у відставку за віком, пенсія
призначена відповідно до Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» з 7 червня 2011року.

В червні 2012 року він дізнався, що пенсія
призначена без урахування премії за
період травня-червня 2011 року виходячи з
положень пункту 4.5 Положення про
преміювання працівників ДПА у
Львівській області, затвердженого
наказом цього суб'єкта від 20 грудня 2010
року № 688 (далі-Положення №688).

Вважаючи це порушенням своїх прав,
ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 18 жовтня 2012
року, залишеної без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14 грудня 2012
року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та нечинним з
дати прийняття пункт 4.5 Положення №688
та зобов'язано відповідача нарахувати
і виплатити позивачу премію за
фактично відпрацьований час у травні
та червні 2011 року на рівні фактичних
виплат працівникам податкової міліції
за ці місяці виходячи з розміру фонду
преміювання.

У касаційній скарзі ДПС у Львівській
області, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати та відмовити в
позові.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті
220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Задовольняючи частково позов суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд виходив з
того, що пункт 4.5 Положення №688
суперечить вимогам статті 21 Закону
України «Про оплату праці».

Проте до такого висновку суди дійшли
без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права з
таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Тобто, за змістом цієї норми
процесуального права у мотивувальній
частині рішення суд зобов'язаний
навести дані про встановлені
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та
визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових
вимог. Встановлюючи

наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи

заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої

дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного
рішення має бути наведено також
посилання на закон та інші
нормативно-правові акти
матеріального права (назва, стаття, її
частина, абзац, пункт, підпункт
закону), у відповідних випадках - на
норми Конституції України, на підставі
яких визначено права та обов'язки
сторін у спірних правовідносинах, а в
разі необхідності мають бути
посилання на Конвенцію та рішення
Європейського суду з прав людини які
згідно із Законом України від 23
лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права та підлягають
застосуванню в даній справі.

Досліджуючи питання законності пункту
4.5 Положення №688 суди не з'ясували
характер спірних правовідносин і
закон, що їх регулює.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 проходив службу в податкових
органах, остання посада перед
звільненням перший заступник
начальника управління податкової
міліції ДПА у Львівській області, тобто
відповідно до Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів УРСР від
29 липня 1991 року №114.

Тобто, відносини щодо проходження
служби в органах податкової міліції не
є трудовими, а тому такі підлягають
вирішенню відповідно спеціальних норм
законодавства, які мають пріоритет по
відношенню до загальних норм.

Таким чином, позиція судів щодо
застосування до спірних
правовідносинах Закону України «Про
оплату праці» є помилковою.

Відповідно до пункту 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24 грудня 1999 року №13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», передбачені
законодавством про працю норми її
оплати і порядок вирішення спорів про
останню не поширюється на
військовослужбовців та прирівняних до
них осіб (рядовий і начальницький склад
органів внутрішніх справ тощо).

Суди залишили поза увагою і ту
обставину, що на період вирішення спору
в суді Положення №688 втратило чинність
у зв'язку з прийняттям відповідачем
наказу № 1037 від 18 жовтня 2011 року, а тому
визнавати його частково протиправним і
зобов'язуючи відповідача нараховувати
і виплатити позивачу премію є також
помилковим.

З урахуванням зазначеного судам слід
було обговорити питання належного
способу захисту порушеного права, як
того вимагає стаття 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Окрім цього суди залишили поза увагою і
питання строку звернення з позовом до
суду.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 просив визнати протиправним
пункт 4.5 Положення №688 від 20 грудня 2010
року і зобов'язати відповідача
нарахувати і виплатити премію за
травень-червень 2011 року.

За приписами частини 1 і 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (в редакції спірного періоду)
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100 цього
Кодексу адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Проте, судами попередніх інстанцій
питання про поновлення пропущеного
строку не вирішувалось, хоча на цьому
наполягав відповідач.

Неповне з'ясування судами дійсних
обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
призвело до ухвалення рішень, які не
відповідають вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому судові рішення підлягають
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд, оскільки суд касаційної
інстанції не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного
судочинства України підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної
податкової служби у Львівській області
задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 18 жовтня 2012
року і ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14 грудня 2012
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної
сили через п'ять днів після
направлення її копії сторонам і
оскарженню не підлягає.