Справа № К-25914/10-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" січня 2014 р. м. Київ
К-25914/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючий,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 01 лютого 2010
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 15 червня 2010
року в справі за його позовом до
прокуратури Донецької області про
поновленні на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2009 року ОСОБА_4 звернувся в
суд з вказаним адміністративним
позовом, в якому зазначав, що 05 березня
2007 року під час тимчасової
непрацездатності його звільнено з
посади старшого помічника
Маріупольського транспортного
прокурора на підставі статті 38 Кодексу
законів про працю України (за власним
бажанням). Вважаючи звільнення
незаконним просив поновити на роботі
та стягнути середню заробітну плату за
час вимушеного прогулу.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 01 лютого 2010
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 15 червня 2010
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, позивач просив
суд скасувати судові рішення та
постановити нове про задоволення
позову.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 23 січня 2007 року ОСОБА_4
подав рапорт про звільнення з органів
прокурати за власним бажанням з 05
березня 2007 року й з 29 січня 2007 року
перебував у відпустці до 04 березня 2007
року.

Наказом прокурора Донецької області
від 05 березня 2007 року №254-о позивача
звільнено з роботи з 05 березня 2007 року
на підставі статті 38 Кодексу законів
про працю України (за власним бажанням).

Вирішуючи спір суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив з того, що
позивач до закінчення строку
попередження про розірвання трудового
договору не відкликав свою заяву про
звільнення, не повідомив відповідача
про перебування на лікуванні та не
надавав листи непрацездатності. Крім
того, ОСОБА_4 звернувся за захистом
своїх прав з пропуском місячного
строку, не зазначивши при цьому
поважних причин пропуску такого
строку, оскільки про своє звільнення
дізнався у квітні 2007 року, а з позовом
звернувся у листопаді 2009 року.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин справи колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 38
Кодексу законів про працю України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Згідно з частиною другою зазначеної
статті, якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.

Як вбачається з обставин справи, після
закінчення строку попередження про
звільнення та закінчення відпустки
позивач не приступив до виконання
службових обов'язків, листи тимчасової
непрацездатності до прокуратури не
надавав.

За таких обставин суди дійшли
обґрунтованого висновку, що
оскаржуваний наказ про звільнення з
посади винесено на підставі рапорту,
який вчасно відкликано не було.

Доводи позивача, щодо незаконного
звільнення в період тимчасової
непрацездатності є неприйнятними, з
огляду на те, що таке звільнення не
допускається при звільненні з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. В даному
випадку звільнення відбувалося з
ініціативи працівника.

Судами попередніх інстанцій
перевірялися й не знайшли свого
підтвердження доводи ОСОБА_4 щодо тиску
на нього з метою примусити подати заяву
про звільнення за власним бажанням.
Відсутні такі докази і у касаційній
скарзі.

Таким чином висновки судів попередніх
інстанцій про необґрунтованість
позовних вимог не суперечать
обставинам справи та вимогам закону,
ухвалені з додержанням норм
процесуального та матеріального права,
передбачених статтею 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
підстав для його скасування та
ухвалення нового судового рішення не
вбачається.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 01
лютого 2010 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 15 червня 2010 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/ З оригіналом згідно Помічник
судді:
В.М.Коваленко