Справа № 809/356/14
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2014-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"14" лютого 2014 р.
Справа № 809/356/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Боршовського Т.І.

за участю секретаря судового засідання
Ферштей А.М.

представників позивача: Ворох А.В.,
Верешка М.І.

представника відповідача: Млиниської
Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Заступника прокурора
Івано-Франківської області

до Івано-Франківської обласної ради

про визнання протиправним та
скасування рішення позачергової 26
сесії VI демократичного скликання
Івано-Франківської обласної ради №
1171-26/2014 від 25.01.2014 року "Про визнання
Народної Ради України як колегіального
органу, уповноваженого представляти
інтереси народу України",-

ВСТАНОВИВ:

28.01.2014 року заступник прокурора
Івано-Франківської області (надалі -
позивач) звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Івано-Франківської обласної ради
(надалі - відповідач) про визнання
протиправним та скасування рішення
позачергової 26 сесії VI демократичного
скликання Івано-Франківської обласної
ради № 1171-26/2014 від 25.01.2014 року "Про
визнання Народної Ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України".

Позовні вимоги мотивовано тим, що ні
Конституцією України, ні Законом
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", ні жодним іншим
нормативно-правовим актом не
передбачено повноважень обласної ради
щодо вирішення питань шляхом прийняття
рішення, викладених в рішенні
Івано-Франківської обласної ради №
1171-26/2014 від 25.01.2014 року.

Зокрема, позивач посилається на те, що
визнання Народної Ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України,
суперечить частині 1 статті 140
Конституції України, частині 1 статті 2
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", оскільки
обласна рада вирішила питання не
місцевого, а загальнодержавного
значення. Також вказує на те, що
частиною 5 статті 140 Конституції
України, статтею 1 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
якими визначено статус і перелік
представницьких органів місцевого
самоврядування, не передбачено
створення та діяльність будь-яких
інших органів, метою яких було
здійснення представницьких
повноважень, в тому числі Народних рад.
На думку позивача, жодне з
міжфракційних депутатських об'єднань
по своїй суті не може вважатись
представницьким органом всіх
територіальних громад області з огляду
на входження до його складу не всього, а
лише частини депутатського корпусу
ради. Окрім цього, позивач посилається
на те, що виходячи з приписів статті 43
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", статті 13
Закону України "Про статус депутатів
місцевих рад", обласна рада не наділена
компетенцією приймати рішення про
звернення до міжнародних інституцій,
оскільки чинне законодавство надає
право депутатам ради вчиняти
депутатські звернення, без їх
оформлення рішенням сесії ради, і лише
з питань безпосередньо пов'язаних з
депутатською діяльністю, а вимоги
такого звернення можуть бути
адресовані до відповідних суб'єктів
публічного права, розташованих
виключно на території відповідної
ради. Пункт 5 рішення, вважає позивач,
носить імперативний характер, що не
відповідає вимогам статті 43 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" в зв'язку з відсутністю в
обласної ради будь-яких повноважень
щодо прийняття рішень, пов'язаних з
діяльністю та функціонуванням
правоохоронних органів та Збройних сил
України.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали в
повному обсязі з підстав, викладених у
позовній заяві та письмових поясненнях
з обґрунтування позовних вимог від
13.02.2014 року. Просили позов задовольнити
повністю.

Відповідач проти позову заперечив з
підстав, викладених в письмових
запереченнях проти позову б/н від 10.02.2014
року. Зокрема, відповідач в
обґрунтування законності пунктів 1, 2
оскарженого рішення, посилається на те,
що відповідно до статті 13 Закону
України "Про статус народного депутата
України", статті 19 Закону України "Про
статус депутатів місцевих рад",
депутати мають право об'єднуватись в
депутатські фракції та депутатські
групи, а тому в силу норм статті 1 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", статтей 2, 10 Закону України
"Про статус депутатів місцевих рад",
вказані пункти рішення за своїм
змістом є завою, що містить у собі
позицію ради з певних питань,
декларативного характеру, а саме:
оголошення про створення
міжфракційного об'єднання (групи)
депутатів. Пункт 3 рішення ради носить
рекомендаційний характер, і не може
порушувати Конституції та законів
України. Пункт 4 рішення є зверненням,
що є безумовним правом будь-якого
суб'єкта, в тому числі і ради як органу
місцевого самоврядування звернутись
до невизначеного кола осіб, і не
породжує правових наслідків, оскільки
обмеженими законом є лише повноваження
ради, тоді як відповідно до статті 21
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" обмеження
прав територіальних громад на місцеве
самоврядування згідно з Конституцією
та законами України може бути
застосовано лише в умовах воєнного чи
надзвичайного стану.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив в
повному обсязі та просила в його
задоволенні відмовити.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши подані сторонами докази в
їх взаємному зв'язку та сукупності,
судом встановлено таке.

25.01.2014 року позачерговою двадцять
шостою сесією Івано-Франківської
обласної ради шостого демократичного
скликання прийняте рішення за № 1171-26/2014
"Про визнання Народної Ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України",
яким обласна рада вирішила:

1. Визнати Народну раду України органом,
уповноваженим представляти інтереси
народу України, повноваження на
створення якого надані рішенням
Всенародних зборів громадян, які
відбулися 19 січня 2014 року на майдані
Незалежності у місті Києві.

2. Визнати Народну раду
Івано-Франківської області органом,
уповноваженим представляти інтереси
територіальних громад
Івано-Франківської області.

3. Рекомендувати сільським, селищним,
районним, міським радам
Івано-Франківської області
невідкладно скликати позачергові
сесії відповідних рад для розгляду та
вирішення питання щодо визнання
Народної ради України колегіальним
органом, уповноваженим представляти
інтереси народу України.

4. Звернутись до Ради Європи,
Європейського союзу, ОБСЄ та
міжнародного співтовариства з
проханням допомогти Українському
народові зберегти демократичний
устрій і не допустити остаточного
встановлення в Україні диктатури та
узурпації влади Президентом України.

5. Встановити, що на території
Івано-Франківської області не можуть
проводитись заходи за участі особового
складу Збройних Сил України,
Міністерства внутрішніх справ України,
інших правоохоронних органів з
використанням спеціальних засобів,
зброї та військової техніки,
спрямовані на обмеження прав громадян
на проведення мирних зібрань.

6. Контроль за виконанням рішення
покласти на голову Івано-Франківської
обласної ради В.Скрипничука.

Як вбачається з преамбули вказаного
рішення Івано-Франківської обласної
ради, при його прийнятті відповідач
керувався статтею 5 розділу ХІ
Конституції України, Законом України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
мотивуючи реалізацією права народу
України на самовизначення та
безпосереднє здійснення влади, в
зв'язку з узурпацією влади Президентом
України та Верховною Радою України
через прийняття 16 січня 2014 року в
неконституційний спосіб ряду законів,
які ведуть до встановлення диктатури в
державі та звужують зміст і обсяг
існуючих прав і свобод громадян, що
суперечить частині третій статті 22
Конституції України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
таке.

За змістом вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди, серед іншого,
перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Аналогічні за змістом
положення містить частина 3 статті 24
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Прийняття органами місцевого
самоврядування рішень поза межами
власних повноважень, не в спосіб
визначений законом, на переконання
суду, порушує правовий порядок в
державі. Кожен випадок порушення
закону з боку органів державної влади,
органів місцевого самоврядування, їх
посадових осіб повинен тягнути за
собою відповідне реагування з боку
держави. Неухильне дотримання законів
забезпечується державою через
відповідні органи влади, яким такі
повноваження визначені законом.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про прокуратуру" прокурорський нагляд
за додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону
України "Про прокуратуру" на
прокуратуру України покладаються
функції представництва інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

В силу вимог пункту 1 частини 1, частини 2
статті 19 коментованого Закону
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів, серед іншого, є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам.
При цьому, перевірка виконання законів
за наявності підстав може проводитися
і з власної ініціативи прокурора.

Пунктом 2 частини п'ятої статті 23 цього
Закону передбачено, що прокурор, без
внесення подання, може звернутися до
суду щодо визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень; визнання протиправними
дій чи бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії або утриматися від
вчинення певних дій.

Таким чином, предметом прокурорського
нагляду за додержанням і застосуванням
законів є відповідність актів, які
видаються всіма органами, вимогам
Конституції України та чинним законам,
а до функцій прокурора входить
представництво інтересів держави в
суді у випадках, визначених пунктом 2
частини 5 статті 23 Закону.

Відтак, в розгляді даної справи
прокурор наділений правом на захист
інтересів держави. Звертаючись до суду
з вимогами, передбаченими частиною 5
статті 23 Закону України "Про
прокуратуру", прокурор в межах
повноважень, у порядку та в спосіб,
передбачений законом, діє як посадова
особа органу державної влади та
набуває статусу позивача, а тому такі
справи, незалежно від статусу
відповідача, предметно підсудні
окружним адміністративним судам.

Оцінюючи правомірність рішення
відповідача, суд керується критеріями,
закріпленими у частині третій статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, що певною мірою відображають
принципи адміністративної процедури,
якої повинні дотримуватися при
реалізації дискреційних повноважень
владні суб'єкти. Аналізуючи спірне
рішення, суд прийшов до висновку про
його протиправність, з огляду на таке.

Згідно з статтею 7 Конституції України
в Україні визнається і гарантується
місцеве самоврядування.

За змістом вимог статей 140 та 144
Конституції України місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є сільські,
селищні та міські ради. Органи
місцевого самоврядування вправі
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України, шляхом прийняття
рішень, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території.
Рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються у
встановленому законом порядку з
одночасним зверненням до суду.

Такий ж правопорядок функціонування
місцевого самоврядування закріплений
у статті 4 Європейської хартії
місцевого самоврядування, яка
ратифікована Верховною Радою України
15.07.1997 року. Зокрема, вказана стаття
Європейської хартії місцевого
самоврядування встановлює, що головні
повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Конституційний Суд України у рішенні №
7 від 16 квітня 2009 року у справі № 1-9/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" зазначив, що
місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина 1 статті 140
Конституції). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України. Гарантоване
державою місцеве самоврядування
здійснюється територіальною громадою,
зокрема, через селищну раду та її
виконавчий орган, в особі виконавчого
комітету селищних рад, і передбачає
правову, організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України.

Систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування відповідно до
Конституції України визначає Закон
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР
(далі - Закон № 280/97-ВР).

Главою 4 Розділу ІІ Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
встановлено організаційно-правову
основу місцевого самоврядування та
загальну і виключну компетенція
(повноваження) районних і обласних рад.

Стаття 43 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" визначає
обсяг питань, що вирішуються обласними
радами на пленарних засіданнях.
Перелік виключної компетенції у
відповідних правовідносинах включає в
себе 37 пунктів частини першої і 4 пункти
частини третьої статті 43 даного Закону.

За приписами частини 2 статті 43
коментованого Закону, обласні ради
можуть розглядати і вирішувати на
пленарних засіданнях й інші питання,
віднесені до їх відання цим та іншими
законами.

Регламентом Івано-Франківської
обласної ради, затвердженим рішенням
обласної ради від 21.06.2013 року № 949-22/2013, з
наступними змінами та доповненнями,
оприлюдненим на офіційному веб-сайті
ради: www.orada.if.ua, передбачено, що
Івано-Франківська обласна рада є
органом місцевого самоврядування, що
відповідно до Конституції України,
представляє спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст
області і, відповідно до Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
наділяється власними повноваженнями, в
межах яких діє самостійно (пункт 1.1). При
цьому, у своїй діяльності обласна рада,
її органи та посадові особи діють лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією і
законами України "Про місцеве
самоврядування в Україні", "Про статус
депутата місцевих рад", іншими
законами, актами Президента України,
Кабінету міністрів України, та цим
Регламентом (пункт 1.2).

Таким чином, законодавчому визначенню
змісту інституту місцевого
самоврядування властиві принаймні дві
найважливіші ознаки. Це - самостійність
територіальної громади, органів
місцевого самоврядування у вирішенні
певного кола питань і те, що предметами
відання місцевого самоврядування є не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних
громад. Перелік таких питань визначено
у Конституції України та законах
України. При цьому, органи місцевого
самоврядування, здійснюючи владу і
самостійно вирішуючи питання
місцевого значення, віднесені законом
до їх компетенції, та приймаючи
рішення, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Як зазначено в преамбулі рішення
Івано-Франківської обласної ради від
25.01.2014 року № 1171-26/2014, при його прийнятті
відповідач керувався статтею 5 розділу
ХІ Конституції України.

Так, вказана норма Конституції України
визначає, що Україна є республікою.
Носієм суверенітету і єдиним джерелом
влади в Україні є народ. Народ здійснює
владу безпосередньо і через органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування. Право визначати і
змінювати конституційний лад в Україні
належить виключно народові і не може
бути узурповане державою, її органами
або посадовими особами.

Статтею 6 Конституції України
передбачено, що державна влада в
Україні здійснюється на засадах її
поділу на законодавчу, виконавчу та
судову. Органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України. Крім того, нормами
Основного закону визначено органи, на
які покладається реалізація
законодавчої, виконавчої та судової
функцій.

З цього конституційного положення у
системному взаємозв'язку з положеннями
статті 6 Конституції України, випливає,
що органи місцевого самоврядування не
є органами державної влади, а місцеве
самоврядування слід розглядати як
форму здійснення народом влади, яка
визнається і гарантується в Україні
(стаття 7 Конституції України).

В рішенні від 05.10.2005 року № 6-рп/2005
(справа про здійснення влади народом),
Конституційний суд України зазначив,
що положення частини другої статті 5
Конституції України "носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади в
Україні є народ" треба розуміти так, що
в Україні вся влада належить народові.
Влада народу є первинною, єдиною і
невідчужуваною та здійснюється
народом шляхом вільного волевиявлення
через вибори, референдум, інші форми
безпосередньої демократії у порядку,
визначеному Конституцією та законами
України, через органи державної влади
та органи місцевого самоврядування,
сформовані відповідно до Конституції
та законів України. Положення частини
четвертої статті 5 Конституції України
"ніхто не може узурпувати державну
владу" треба розуміти як заборону
захоплення державної влади шляхом
насилля або в інший неконституційний
чи незаконний спосіб органами
державної влади та органами місцевого
самоврядування, їх посадовими особами,
громадянами чи їх об'єднаннями.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" місцеве самоврядування
здійснюється територіальними
громадами сіл, селищ, міст як
безпосередньо, так і через сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи, а також через районні та
обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Форми безпосереднього здійснення
місцеве самоврядування
територіальними громадами сіл, селищ,
міст, їх членами передбачено статтями
7, 8, 9, 13, 14 Закону України через місцеві
референдуми, загальні збори громадян,
місцеві ініціативи, громадські
слухання, через органи самоорганізації
населення. При цьому, здійснення
місцевого самоврядування в таких
формах також обмежене питаннями
місцевого значення, що належать до
відання місцевого самоврядування
згідно вказаного Закону, та інших
законодавчих актів.

З огляду на вказане, суд дійшов
висновку, що ні нормами Конституції
України, а ні нормами жодного іншого
законодавчого акту України не
передбачено віднесення до функцій та
повноважень місцевого самоврядування
як через форми безпосереднього
здійснення місцевого самоврядування
територіальними громадами сіл, селищ,
міст, їх членами, так і через
представницькі органи місцевого
самоврядування - ради, питання про
визнання тих, чи інших органів як таких,
що уповноважені представляти інтереси
народу України. Таким чином, прийняття
Івано-Франківською обласною радою на
пленарному засіданні позачергової
сесії рішення про визнання Народної
Ради України як органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України,
не входить до компетенції
Івано-Франківської обласної ради по
вирішенню питань місцевого значення,
тим паче визнання даної ради як
міжфракційного об'єднання депутатів
Верховної ради України, про що
наголошував відповідач у своїх
запереченнях проти позову, тобто
вирішення питання, що має
загальнодержавне значення. Таким
чином, приймаючи пункт 1 рішення від
25.01.2014 року № 1171-26/2014, обласна рада
вийшла за межі наданих їй
законодавством України повноважень.

Частинами 2, 4 статті 10 Закону України №
280/97-ВР визначено, що обласні та районні
ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст, у межах
повноважень, визначених Конституцією
України, цим та іншими законами, а також
повноважень, переданих їм сільськими,
селищними, міськими радами. Порядок
формування та організація діяльності
рад визначаються Конституцією України,
цим та іншими законами, а також
статутами територіальних громад.

Відповідно до частин 1, 3 статті 25 Закону
України "Про статус депутата місцевих
рад", Для спільної роботи по здійсненню
депутатських повноважень у виборчих
округах депутати місцевих рад можуть
на основі їх взаємної згоди
об'єднуватися в депутатські групи.
Повноваження депутатських груп є
похідними від повноважень депутата
місцевої ради, передбачених цим
Законом.

Статтею 26 вказаного Закону
передбачено, що депутатська група може
бути утворена в будь-який час протягом
строку повноважень ради даного
скликання за рішенням зборів депутатів
місцевої ради, які виявили бажання
увійти до її складу. Депутатська група
складається не менш як з трьох
депутатів місцевої ради. Депутатська
група в районній, міській, районній у
місті, обласній, Київській та
Севастопольській міських радах
складається не менш як із п'яти
депутатів. Депутатська група
реєструється відповідною місцевою
радою за поданням особи, яка очолює
депутатську групу, до якого додається
підписане депутатами цієї групи
письмове повідомлення про сформування
депутатської групи із зазначенням її
назви, персонального складу та
партійної належності членів групи та
депутатів, які уповноважені
представляти групу.

Статтею 27 цього ж Закону визначено
порядок утворення депутатський
фракцій. Зокрема, частинами 1, 4 вказаної
Статті передбачено, що депутатські
фракції місцевих рад формуються на
партійній основі депутатами місцевих
рад (крім депутатів сільських, селищних
рад). Депутат місцевої ради може
входити до складу лише однієї
депутатської фракції. Після
відповідного оформлення матеріалів
про утворення депутатської фракції
головуючий на пленарному засіданні
відповідної місцевої ради інформує
депутатів місцевої ради про реєстрацію
такої депутатської фракції, її
кількісний склад.

Згідно п. 1.6 Регламенту
Івано-Франківської обласної ради,
вказаний Регламент визначає
діяльність обласної ради та її органів,
встановлює порядок скликання і
проведення сесії обласної ради,
засідань постійних та інших комісій,
формування органів ради, порядок
здійснення контрольної діяльності та
інші процедури, а також функції органів
обласної ради та її посадових осіб,
відповідно до законодавства.

Порядок утворення депутатських
фракцій та груп у Івано-Франківській
обласній раді врегульовано розділом 10
Регламенту. Відповідно до пунктів 10.1,
10.2, 10.3 Регламенту, депутати можуть
добровільно об'єднуватись у
депутатські фракції на основі єдності
поглядів або за належністю до тієї чи
іншої політичної партії. Депутат може
входити до складу лише однієї фракції.
Для спільної роботи зі здійснення
депутатських повноважень депутати
місцевих ради можуть на основі їх
взаємної згоди об'єднуватись в
депутатські групи на основі єдності
території їх виборчих округів,
спільних проблем, які вони вирішують,
або іншими ознаками. Порядок створення
депутатських фракцій та груп
визначається законодавством.

Таким чином, ні Конституцією України,
ні Законами України "Про місцеве
самоврядування в Україні", "Про статус
депутата місцевих рад", ні іншими
законами України, регламентом
Івано-Франківської обласної ради не
передбачено повноважень обласної ради
вирішувати питання щодо визнання
міжфракційного об'єднання депутатів
(депутатської групи, депутатської
фракції тощо) - органом, уповноваженим
представляти інтереси територіальних
громад Івано-Франківської області, у
спосіб прийняття рішення вказаним
представницьким органом місцевого
самоврядування. За таких обставин,
пункт 2 оскарженого рішення не може
вважатись таким, що прийнятий у межах
повноважень обласної ради.

Враховуючи незаконність пункту 1
рішення відповідача № 1171-26/2014 від 25.01.2014
року, обласна рада пунктом 3 цього
рішення не вправі була рекомендувати
сільським, селищним, районним, міським
радам Івано-Франківської області
невідкладно скликати позачергові
сесії відповідних рад для розгляду та
вирішення питання щодо визнання
Народної ради України колегіальним
органом, уповноваженим представляти
інтереси народу України.

Щодо заперечення відповідача проти
позову про те, що в пунктах 1, 2 рішення
Івано-Франківської обласної ради №
1171-26/2014 від 25.01.2014 року висловлено
декларативну позицію колегіального
органу, що є правом депутатів обласної
ради, то суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 144
Конституції України органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Частиною 1 статті 59 Закону України №
280/97-ВР, передбачено, що рада в межах
своїх повноважень приймає нормативні
та інші акти у формі рішень.

Відповідно до частини 1 статті 73 цього
Закону, акти ради, сільського,
селищного, міського голови, голови
районної в місті ради, виконавчого
комітету сільської, селищної, міської,
районної у місті (у разі її створення)
ради, прийняті в межах наданих їм
повноважень, є обов'язковими для
виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, об'єднаннями
громадян, підприємствами, установами
та організаціями, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Згідно п. 2.10.1 Регламенту
Івано-Франківської обласної ради, рада
в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.

Конституційний Суд України в рішенні
від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 у справі за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", зазначив, що
органи місцевого самоврядування,
вирішуючи питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Тобто юридичним способом реалізації
повноважень місцевих рад, в силу вимог
статті 144 Конституції України, статті 59
Закону 280/97-ВР, є нормативні та
ненормативні акти, які приймаються у
формі рішень.

Отже, ні Конституцією, ні законами
України не передбачено правомочності
обласної ради як органу місцевого
самоврядування приймати рішення
декларативного характеру, тобто таких,
які не мають ознак обов'язковості для
суб'єктів їх застосування, оскільки
рада вправі діяти лише у спосіб, що
передбачений законом, шляхом прийняття
актів нормативного та ненормативного
характеру у формі рішень, які незалежно
від їх характеру, є обов'язковими до
виконання у межах області - всіма
юридичними та фізичними особами, або
конкретною особою.

При цьому, враховуючи зміст норм
статтей 34, 38 Конституції України,
статті 10 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод,
положень Закону України "Про статус
депутата місцевих рад", Регламенту
Івано-Франківської обласної ради, суд
зазначає, що на відміну від ради як
представницького органу місцевого
самоврядування, депутати обласної ради
як представники інтересів
територіальної громади, виборців свого
виборчого округу, виконуючи їх
доручення в межах своїх повноважень,
наданих законом, а також як громадяни
України, мають право робити будь-які
заяви з метою реалізації як своїх прав,
так і прав, свобод мешканців області,
гарантованих розділом ІІ Конституції
України, Конвенцією про захист прав
людини та основоположних свобод,
Декларацією з прав людини, Міжнародним
пактом про громадянські і політичні
права, а також звертатися до органів
державної влади, місцевого
самоврядування, їх посадових осіб,
підприємств, установ, організацій,
міжнародних інституцій, в тому числі й
з питань реалізації громадянських та
політичних прав і законних інтересів.

Тобто, як кожен із депутатів обласної
ради, так і кожен громадянин України не
позбавлені права, враховуючи вказані
вище норми права, до виразу своєї
власної індивідуальної чи колективної
думки, позиції, власного заклику,
промови тощо, адресованої окремому
учаснику територіальної громади,
підприємству, установі, організації,
органу державної влади чи місцевого
самоврядування, їх посадовим особам,
відповідним суб'єктам публічного
права, керівникам чи народові загалом.
Це є власним закликом окремого
депутата, чи більшості депутатів від
місцевої ради без встановлення вимог
та обов'язковості виконання чи ні, що
публічно висловлюється у сесійній залі
місцевої ради одноособово або
колективно під час пленарного
засідання, чи поза межами нього. Такі
звернення чи позиція розраховані саме
на донесення та підтримку власної або
колективної думки, міркувань
громадянина, громади, розуміння тих чи
інших правовідносин, політичного і
соціального стану держави тощо. Однак
згадані звернення чи декларативна
позиція (заклик, промова, думка) не
потребують затверджень, в органах
місцевого самоврядування, в тому числі
на пленарних засіданнях обласних рад у
формі рішення такої ради.

При цьому, вказане, як вже зазначалось
судом, ґрунтується на встановленому
статтею 19 Конституції України
правовому порядку в Державі,
відповідно до якого будь-яка людина,
громадянин України вправі робити все,
що прямо не заборонено Законом, однак,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, тобто вправі вчиняти
лише те, що прямо передбачено Законом.

Виходячи з вищевикладеного, також
безпідставними є заперечення
відповідача в підтвердження
правомірності пункту 4 оскарженого
рішення ради.

Щодо правомірності прийняття
відповідачем пункту 5 рішення, то суд
зазначає таке.

Організаційно-правова основа для
діяльності Прокуратури України,
Збройних сил України, органів
Міністерства внутрішніх справ України
(в тому числі обмеження щодо проведення
заходів) встановлюється Конституцією
України та спеціальними законами
України: "Про прокуратуру", Законом
України "Про збройні сили України" та
Законом України "Про міліцію", а також
підзаконними нормативно-правовими
актами. Правові механізми діяльності
інших правоохоронних органів також
встановлюється спеціальними законами,
які регламентують їх роботу.

Пунктом 36 частини 1 статті 43 статтею 43
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" до
компетенції обласної ради у вказаній
сфері суспільних відносин віднесено
лише заслуховування інформації
прокурорів та керівників органів
внутрішніх справ про стан законності,
боротьби із злочинністю, охорони
громадського порядку та результати
діяльності на відповідній території.
Окрім цього, компетенція обласної ради
може бути також реалізована прийняттям
рішень про звернення до суду щодо
визнання незаконними актів місцевих
органів виконавчої влади, які
обмежують права територіальних громад
у сфері їх спільних інтересів, а також
повноваження обласних рад та їх
органів.

Відповідно до частини другої статті 39
Конституції України, обмеження щодо
реалізації права громадян України на
мирні зібрання може встановлюватися
судом відповідно до закону і лише в
інтересах національної безпеки та
громадського порядку - з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення або
захисту прав і свобод інших людей.

Разом з тим, статтею 43 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
не передбачено права обласної ради
вирішувати питання щодо встановлення
порядку проведення заходів за участі
особового складу Збройних сил України,
Міністерства внутрішніх справ України,
інших правоохоронних органів під час
реалізації права громадян України на
мирні зібрання, оскільки такі питання
відносяться до компетенції вказаних
органів держаної влади, а відтак, пункт
5 рішення обласної ради від 25.01.2014 року є
незаконним.

Таким чином, при розгляді і вирішення
по суті заявлених позовних вимог судом
встановлено, що оскаржуване рішення
прийнято поза межами повноважень та не
в спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Рішення 26 сесії VI демократичного
скликання Івано-Франківської обласної
ради № 1171-26/2014 від 25.01.2014 року "Про
визнання Народної Ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України"
в розумінні вимог статті 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» не є нормативно-правовим
актом, а відтак, відповідно до пункту 1
частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, його належить визнати
протиправним та скасувати, а
адміністративний позов задовольнити
повністю.

Судові витрати відповідно до положень
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України з сторін не
стягуються.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення 26 сесії VI демократичного
скликання Івано-Франківської обласної
ради № 1171-26/2014 від 25.01.2014 року "Про
визнання Народної Ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України".

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки, встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя:
Боршовський Т.І.

Постанова складена в повному обсязі
18.02.2014 року.