Справа № 809/4019/13-а
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"12" лютого 2014 р.
Справа № 809/4019/13-a

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

Судді Кафарського В.В.,

За участю секретаря Дубінської І.В.,

прокурорів: Аверкової Н.О., Головашкіна
В.А.,

представника відповідача Поповича
І.М.,

представника третьої особи Маланюк
Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом:
прокурора Галицького району
Івано-Франківської області до
Галицької районної ради, третя особа
без самостійних вимог на предмет спору
Галицька районна державна
адміністрація про визнання незаконним
та скасування рішення Галицької
районної ради від 11.12.2013 року "Про
втрату чинності рішення Галицької
районної ради від 27.10.1997 року "Про
делегування повноважень та створення у
складі виконавчого апарату Галицької
районної ради виконавчого комітету",-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Галицького району
Івано-Франківської області звернувся
до суду з адміністративним позовом до
Галицької районної ради про визнання
незаконним та скасування рішення
Галицької районної ради від 11.12.2013 року
"Про втрату чинності рішення Галицької
районної ради від 27.10.1997 року "Про
делегування повноважень та створення у
складі виконавчого апарату Галицької
районної ради виконавчого комітету".
Адміністративний позов
мотивований тим, що оскаржуване
рішення прийняте відповідачем із
порушенням норм Конституції України,
законів України: "Про місцеве
самоврядування в Україні", "Про місцеві
державні адміністрації" та інших
нормативно-правових актів, що є
підставою для визнання зазначеного
рішення протиправним (незаконним) та
скасування.

Ухвалою суду від 29.01.2014року у
відповідності до приписів ст.53 Кодексу
адміністративного судочинства
(далі-КАС) України до участі в даній
адміністративній справі як третю
особу, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, залучено Галицьку
районну державну адміністрацію.

В судовому засіданні прокурори
підтримали позовні вимоги з мотивів
визначених безпосередньо в
адміністративному позові. Окрім того,
пояснили, що відповідач, як орган
місцевого самоврядування, діючи не на
підставі, не в межах наданих йому
повноважень та не у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, а шляхом прийняття рішення,
перейнявши на себе функції виконавчої
влади у спосіб створення власних
виконавчих органів, порушив вимоги як
Конституції так і Закону України "Про
місцеві державні адміністрації",
згідно яких виконавчу владу в областях
і районах, містах Києві та Севастополі
здійснюють місцеві державні
адміністрації. Водночас, положення
оскаржуваного рішення щодо звернення
до Верховної Ради України з вимогою
здійснення на законодавчому рівні
реформування системи місцевого
самоврядування, передбачивши
утворення виконавчих органів обласних
та районних рад, не належить до питань
місцевого значення, не входить в коло
повноважень ради та її депутатів, що є
порушенням норм як Конституції України
так і законів України: "Про місцеве
самоврядування в Україні" та "Про
статус депутатів місцевих рад". Також
протиправними слід вважати і положення
оскаржуваного рішення щодо створення
відділу матеріально-технічного
забезпечення, якому доручено взяти на
баланс усі будівлі, що належать до
спільної власності територіальних
громад району, які використовуються
органами державної влади та доручення
вищевказаному відділу подати на
розгляд районної ради проекту рішення
«Про використання приміщень спільної
власності територіальних громад
Галицького району», оскільки будівлі,
які належать до спільної власності
територіальних громад уже передані на
баланс органам державної влади у
попередні роки, про що укладено
відповідні угоди, які можуть бути
розірвані тільки в судовому порядку.

Представник відповідача щодо
задоволення адміністративного позову
заперечив з мотивів, наведених у
письмовому запереченні. В судовому
засіданні додатково пояснив, що
оскаржуване рішення мотивоване
політичною і соціально-економічною
ситуацією в державі, наявністю права
органу місцевого самоврядування
делегувати повноваження місцевим
державним адміністраціям районних та
обласних рад у відповідності до вимог
статті 43 Закону України "Про місцеве
самоврядування", водночас і правом
скасовувати свої ж рішення щодо такого
делегування. Створення в структурі
виконавчого апарату районної ради
виконавчого комітету прямо не
заборонено законодавством, як не
заборонені районній раді і можливості
здійснення контролю за майном, що
перебуває у спільній власності
територіальних громад області. Крім
того право на звернення до Верховної
Ради України, гарантоване статтею 40
Конституції України. В задоволенні
позову представник відповідача просив
відмовити.

Представник третьої особи вказала, що
заявлений позов підлягає задоволенню з
підстав, викладених у позовній заяві та
встановлених у судовому засіданні.

Розглянувши адміністративний позов,
заслухавши думку представників сторін,
дослідивши наявні та витребувані
докази, судом встановлено наступне.

11 грудня 2013 року двадцять третьою
(позачерговою) сесією Галицької
районної ради прийнято рішення "Про
втрату чинності рішення Галицької
районної ради від 27.10.1997 року "Про
делегування повноважень та створення у
складі виконавчого апарату Галицької
районної ради виконавчого комітету".

Того ж дня вказане рішення розміщене на
офіційній інтернет-сторінці Галицької
районної ради. ( а.с.16-17).

Зазначене рішення містить 10 пунктів,
згідно яких Галицька районна рада
вирішила:

1. Висловити від імені територіальних
громад району занепокоєння діями
окремих посадових осіб Галицької
районної державної адміністрації.

2. Визнати таким, що втратило чинність,
рішення Галицької районної ради 14
сесії другого демократичного
скликання від 27.10.1997 р. «Про
делегування повноважень».

3. Доручити постійним комісіям та
виконавчому апарату Галицької
районної ради до 31 грудня 2013 року
виконувати повноваження, визначені
статтею 44 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

4. Створити у складі виконавчого
апарату Галицької районної ради
виконавчий комітет, якому доручити з 1
січня 2014 року виконувати повноваження,
передбачені статтею 44 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні".

5. Підготувати виконавчому апарату
районної ради до 1 січня 2014 року проект
рішення «Про структуру та чисельність
виконавчого апарату районної ради» та
проект положення «Про виконавчий
комітет виконавчого апарату Галицької
районної ради».

6. Доручити постійній комісії районної
ради з питань бюджету, фінансів,
податків та інвестицій та виконавчому
апарату районної ради передбачити у
проекті районного бюджету на 2014 рік
кошти, необхідні для виконання
повноважень, передбачених статтею 44
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

7. Створити відділ
матеріально-технічного забезпечення
та доручити цій структурі взяти на
баланс усі будівлі, що належать до
спільної власності територіальних
громад області, які використовуються
органами державної влади.

8. Подати відділу
матеріально-технічного забезпечення
до 1 січня 2014 року на розгляд районної
ради проект рішення «Про використання
приміщень спільної власності
територіальних громад Галицького
району».

9. Звернутися до Верховної Ради України
з вимогою здійснити на законодавчому
рівні реформування системи місцевого
самоврядування, передбачивши
утворення виконавчих органів районних
рад.

10. Контроль за виконанням даного
рішення покласти на заступника голови
районної ради М.Маха.

При вирішенні даного спору суд виходив
із наступного правового регулювання
спірних правовідносин.

Відповідно до Конституції України та
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" визначено
систему і гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування.

Частиною 2 статті 10 вказаного Закону
встановлено, що обласні та районні ради
є органами місцевого самоврядування,
що представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст,
у межах повноважень, визначених
Конституцією України, цим та іншими
законами, а також повноважень,
переданих їм сільськими, селищними,
міськими радами.

Згідно з положеннями частини 1 статті 59
зазначеного Закону, рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України (надалі - КАС України) у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
зокрема: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
розсудливо; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілям, на досягнення яких спрямоване це
рішення.

Положеннями пункту 7 частини 1 статті 3
КАС України визначено поняття суб'єкта
владних повноважень, як органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, їхньої посадової чи
службової особи, іншого суб'єкту при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Таким чином, оскаржуване рішення
відповідача є саме тим рішенням
суб'єкта владних повноважень, яке
адміністративний суд зобов'язаний
перевірити у відповідності до вимог
статті 2 КАС України та прийняти
рішення у відповідності до
повноважень, наданих йому статтею 162
КАС України.

Водночас слід зазначити, що
положеннями статті 171 КАС України
визначено особливості провадження у
справах щодо оскарження
нормативно-правових актів, в тому
числі, прийнятих і органами місцевого
самоврядування. Зокрема, у
відповідності до частини 8 вказаної
статті, повноваження
адміністративного суду щодо вирішення
справи в даному випадку не є тотожними
до повноважень визначених статтею 162
КАС України, оскільки суд може визнати
нормативно-правовий акт тільки
незаконним чи таким, що не відповідає
правовому акту вищої юридичної сили,
повністю або в окремій його частині.

За вказаних обставин виникла
необхідність у встановленні факту
наявності ознак нормативно-правового
акту в оскаржуваному рішенні
відповідача.

Порядком подання нормативно-правових
актів на державну реєстрацію до
Міністерства юстиції України та
проведення їх державної реєстрації,
затвердженим згідно Наказу
Міністерства юстиції України від 12.04.2005
№ 34/5, визначено поняття
нормативно-правового акту, яким є
офіційний документ, прийнятий
уповноваженим на це суб'єктом
нормотворення у визначеній законом
формі та порядку, який встановлює норми
права для неозначеного кола осіб і
розрахований на неодноразове
застосування.

Таким чином, проаналізувавши
вищезазначене рішення Галицької ради
від 11 грудня 2013 року, суд дійшов
висновку, що пункти 2-4 даного рішення
носять ознаки нормативно-правового
акту, а відтак, підлягають перевірці з
урахуванням особливостей, визначених
статтею 171 КАС України.

Загальними засадами Конституції
України, зокрема статтею 7 Основного
Закону, в Україні визначено і
гарантується місцеве самоврядування.

У відповідності до вимог стаття 140
Конституції України, місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є районні та
обласні ради.

В цьому аспекті варто зазначити, що
Конституція України та Закон України
«Про місцеве самоврядування»
декларують статус територіальної
громади як провідного, центрального
суб'єкта. Однак, якщо в Конституції
України територіальна громада
фіксується як первинний суб'єкт
місцевого самоврядування, то в Законі
України «Про місцеве самоврядування»
закріплюється фактична конкуренція
суб'єктів, в зв'язку із тим, що Законом
виконавчі органи рад наділені не
тільки самоврядними повноваженнями, а
й делегованими повноваженнями
державної виконавчої влади. Згідно
статті 143 Конституції України з питань
здійснення повноважень органів
державної виконавчої влади вони
підконтрольні відповідним органам
державної виконавчої влади.

Отже, за сутністю територіальна
громада - це територіальна спільність,
що складається з фізичних осіб-
жителів, що постійно мешкають, працюють
на певній території, які
безпосередньо або через сформовані
ними структури вирішують питання
місцевого значення, мають спільну
натуральну власність, володіють на
даній території нерухомим майном,
сплачують комунальні податки та
пов'язані територіально-особистісними
зв'язками системного характеру.

Конституція України пов'язує місцеве
самоврядування з правом
територіальної громади - жителів села,
селища, міста самостійно вирішувати
питання місцевого значення в межах
Конституції та законів України. Так
частина 1 ст.3 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
констатує, що громадяни України
реалізують своє право на участь у
місцевому самоврядуванні за
належністю до відповідних громад.

Отже, при конституюванні
територіальних громад законодавством
зосереджено територіальне
самоврядування виключно на місцевому
рівні.

Як вже зазначено судом, спеціальним
Законом України, яким у відповідності
до Конституції України визначено
систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування є Закон України "Про
місцеве самоврядування в Україні,
статтею 10 якого встановлено, що обласні
та районні ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст, у межах
повноважень, визначених Конституцією
України, цим та іншими законами, а також
повноважень, переданих їм сільськими,
селищними, міськими радами.

Зокрема Конституційний Суд України
неодноразово у своїх рішеннях
аналізував політико-правову сутність
органу місцевого самоврядування.

Так, своїм рішенням від 16.04.2009 року у
справі № 1-9/2009 за конституційним
поданням Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
Конституційний суд України вказав на
те, що відповідно до Конституції
України народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. В Основному Законі
України встановлено, що місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Водночас, Конституційний Суд України
вказав на те, що гарантоване державою
місцеве самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень вбачається, що
ці органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської Хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
Конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Місцеве самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та
реальна здатніть територіальної
громади - жителів села, селища, міста
самостійно або під відповідальність
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах
Конституції та законів України. (ст.2
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні»). Держава не
лише визнає, а й гарантує місцеве
самоврядування. Відповідно до
Конституції України місцеве
самоврядування самостійне в межах
своїх повноважень. Державою визнається
і захищається комунальна власність, у
тому числі власність на землю й інші
природні ресурси. Ці конституційні
положення стосуються основ
конституційного ладу України і
спрямовані на забезпечення
політичної і правової стабільності
місцевого самоврядування в системі
публічної влади. Тобто, держава визнає
місцеве самоврядування в якості
самостійного рівня здійснення
народом належної йому влади. Це, в свою
чергу означає організаційну
уособленість місцевого
самоврядування від державної влади.

Однак, самоврядування територіальних
громад - це не «держава в державі», воно
не існує суверенно, окремо від неї, а
постійно взаємодіє з нею. Тобто, не
можна вести мову про повне
відокремлення та протиставлення
державної влади і місцевого
самоврядування. Державні органи і
органи місцевого самоврядування є
рівними перед законом та в рівній мірі
є представниками народу в межах
наданих їм повноважень. Враховуючи це,
можна стверджувати: права і свободи
людини, а також їх гарантії визначають
зміст та спрямованість діяльності
органів місцевого самоврядування в
такій же мірі, як діяльність держави.

Отже, як вже встановлено, Галицька
районна рада пунктом 1 рішення від 11
грудня 2013 року вирішила висловити від
імені територіальних громад району
занепокоєння діями окремих посадових
осіб Галицької районної державної
адміністрації.

В судовому засіданні встановлено, що
09.12.2013 року депутати Галицької
районної ради стурбовані ситуацією,
яка склалася навколо непідписання
Угоди між Україною та Євросоюзом,
діями силових структур відносно
справедливих, мирних акцій протесту
українського народу на Майдані
Незалежності в м.Києві звернулися до
голови Галицької районної ради із
вимогою про скликання 23 (позачергової)
сесії районної ради шостого скликання,
що стало підставою для винесення
головою районної ради розпорядження
від 10.12.2013 року за № 95 «Про скликання
двадцять третьої (позачергової) сесії
районної ради у відповідності до п.7
ст.46 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні». На розгляд
даної сесії були поставлені наступні
питання:

-про втрату чинності рішення 14 сесії
другого демократичного скликання
Галицької районної ради від 27.10.1997
року «Про делегування повноважень та
створення у складі виконавчого
апарату Галицької районної ради
виконавчого комітету»;

- про підтримку резолюції прийнятої
зборами депутатів Галицької районної
ради 5 грудня 2013 року в м.Києві;

-про використання прапора
Європейського Союзу на території
Галицького району.

Таким чином, пунктом 1 оскаржуваного
рішення Галицької районної ради
жодних правових наслідків щодо
діяльності Галицької районної
адміністрації чи її окремих посадових
осіб не створено, а відтак позовні
вимоги щодо скасування вказаного
пункту рішення до задоволення не
підлягають.

Пункти 2-6 рішення відповідача від 11
грудня 2013 року на переконання суду
перебувають в логічному взаємозв'язку
один з одним, внаслідок чого потребують
комплексного дослідження в одному
правовому полі, і як вже зазначав суд,
із урахуванням особливостей статті 171
КАС України стосовно пунктів 2-4
оскаржуваного рішення.

Отже, як вже попередньо встановлено,
пунктами 2-6 оскаржуваного рішення
Галицька районна рада відповідно
вирішила:

2. Визнати таким, що втратило чинність,
рішення Галицької районної ради 14
сесії другого демократичного
скликання від 27.10.1997 року "Про
делегування повноважень".

3. Доручити постійним комісіям та
виконавчому апарату Галицької
районної ради до 31 грудня 2013 року
виконувати повноваження, визначені
статтею 44 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

4. Створити у складі виконавчого
апарату Галицької районної ради
виконавчий комітет, якому доручити з 1
січня 2014 року виконувати повноваження,
передбачені статтею 44 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні".

5. Виконавчому апарату районної ради до
1 січня 2014 року підготувати проект
рішення "Про структуру та чисельність
виконавчого апарату районної ради" та
проект положення «Про виконавчий
комітет виконавчого апарату Галицької
районної ради».

6. Доручити постійній комісії районної
ради з питань бюджету, фінансів,
податків та інвестицій і виконавчому
апарату районної ради передбачити у
проекті районного бюджету на 2014 рік
кошти, необхідні для виконання
повноважень, передбачених статтею 44
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Як вбачається з дослідженого в
судовому засіданні змісту рішення
Галицької районної від 27.10.1997 року "Про
делегування повноважень", Галицька
районна рада , керуючись пунктом 27
статті 43 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" вирішила
делегувати повноваження районній
державній адміністрації, які визначені
в частинах 1 і 2 статті 44 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні".

При цьому слід зазначити наступне.

Статтею 44 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" визначено, що
районні, обласні ради делегують
відповідним місцевим державним
адміністраціям ряд повноважень, яких в
кількісному відношенні є 24.

У відповідності до статті 29 Закону
України "Про місцеві державні
адміністрації" місцеві державні
адміністрації здійснюють
повноваження, делеговані їм обласними
і районними радами відповідно до
Конституції України в обсягах і межах,
передбачених статтею 44 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні".

Однак, виходячи як з окремого змісту
вищевказаних норм, так і Законів в
цілому, неможливо визначити напевне, чи
повноваження визначені статтею 44
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" набуваються
районними та обласними державними
адміністраціями в силу імперативності
Закону, чи делегуюся у спосіб,
визначений пунктом 27 частини 1 статті 43
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні, шляхом
визначення їх у рішенні прийнятому на
пленарному засіданні відповідної ради.

Внаслідок цього, важливе значення для
повного, всебічного та об'єктивного
розгляду справи, в даному випадку має
питання правової суті зазначених
повноважень, визначення якої, слід
шукати в системному аналізі норм,
зазначених спеціальних законів із
нормами Конституції України.

Відповідно до ст.7 Конституції в
Україні визнається й гарантується
місцеве самоврядування. Таке
конституційне правоположення
обумовлює підхід до організації
місцевої влади, який повністю
відповідає загальновизнаному
розумінню місцевого самоврядування,
сформульованого зокрема в
Європейській Хартії місцевого
самоврядування 1985 року. Конституція
України ставить місцеве
самоврядування в ранг природного
права територіальної громади- права
місцевого населення самостійно
вирішувати питання місцевого значення
незалежно від державних структур в
межах законів, власної
фінансово-економічної бази.

Держава за допомогою правових заходів
лише впорядковує, визнаючи та
гарантуючи це право, надає можливість
самостійно розвиватись
територіальним громадам, водночас
захищаючи діяльність органів
місцевого самоврядування за допомогою
заходів, які насамперед передбачені
Конституцією.

Таким чином, права і свободи людини, а
також їх гарантії, визначають зміст і
спрямованість діяльності як органів
місцевого самоврядування, так і
держави.

Отже, місцеве самоврядування - це
самостійна та незалежна від держави
форма організації публічної влади
територіальної громади, яка забезпечує
вирішення місцевими жителями
безпосередньо або через органи та
посадових осіб місцевого
самоврядування питань місцевого
значення.

Так, статтею 6 Конституції України
визначено, що державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову.

Конституційний суд України у своєму
рішенні від 1 квітня 2008 року у справі №
4-рп/2008 наголосив, що поділ державної
влади є структурною диференціацією
трьох рівнозначних основних функцій
держави: законодавчої, виконавчої,
судової. Він відображає функціональну
визначеність кожного з державних
органів, передбачає не тільки
розмежування їх повноважень, а й їх
взаємодію, систему взаємних стримувань
та противаг, які мають на меті
забезпечення їх співробітництва як
єдиної державної влади.

Принцип поділу державної влади набуває
сенсу лише за тієї умови, коли всі
органи державної влади діють у межах
єдиного правового поля. Це означає, що
органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених
Конституцією України межах і
відповідно до законів України. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Неухильне додержання органами
законодавчої, виконавчої та судової
влади Конституції та законів України
забезпечує реалізацію принципу поділу
влади і є запорукою їх єдності,
важливою передумовою стабільності,
підтримання громадського миру і
злагоди в державі.

Слід зазначити, що принцип поділу
державної влади логічно пов'язаний зі
нормою статті 132 Конституції України,
якою визначено, що територіальний
устрій України ґрунтується на засадах
єдності та цілісності державної
території, поєднання централізації і
децентралізації у здійсненні
державної влади, збалансованості і
соціально-економічного розвитку
регіонів, з урахуванням їх історичних,
економічних, екологічних, географічних
і демографічних особливостей, етнічних
і культурних традицій.

В провадження застосування принципу
децентралізації влади, частиною 3
статті 143 Конституції України
передбачено можливість надання
законом органам місцевого
самоврядування окремих повноважень
органів виконавчої влади. Держава
фінансує здійснення цих повноважень у
повному обсязі за рахунок коштів
Державного бюджету України або шляхом
віднесення до місцевого бюджету у
встановленому законом порядку окремих
загальнодержавних податків, передає
органам місцевого самоврядування
відповідні об'єкти державної
власності.

Так, главою 2 Закону України "Про
місцеве самоврядування" визначено
вичерпний перелік таких делегованих
повноважень.

Поряд із цим, в провадження принципу
централізації влади, статтею 44 Закону
України "Про місцеве самоврядування"
визначено делегування ряду
повноважень і з боку районних та
обласних рад відповідним місцевим
державним адміністраціям.

На переконання суду, саме така
конструкція побудови вищевказаних
правових норм створює відповідні
передумови стабільності, підтримання
громадського миру і злагоди в державі,
зокрема на яких і наголошував
Конституційний суд України у своєму
рішенні від 1 квітня 2008 року, оскільки
по своїй суті є своєрідною системою
стримувань і противаг між двома
носіями влади.

Виходячи з наведеного, повноваження
визначені статтею 44 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
набуваються районними та обласними
державними адміністраціями саме в силу
імперативності даного Закону та у
спосіб обов'язкового їх делегування
рішенням відповідної ради.

Помилковим є твердження представника
відповідача стосовно того, що місцеве
самоврядування спирається на власну
правову базу. Пріоритетними джерелами
права місцевого самоврядування є
Конституція і закони України. Місцеве
самоврядування переважно місцевими
справами, не намагаючись брати участь
у вирішенні державних та регіональних
cправ, якщо вони не пов'язані із
вирішенням проблем місцевих.

Отже, правова сутність місцевого
самоврядування проявляється та
реалізується в діяльності по
встановленню, зміні та припиненню
правових відносин саме між суб'єктами
системи місцевого самоврядування,
тобто при взаємодії суб'єктів
місцевого самоврядування для
реалізації їх функцій і повноважень з
питань місцевого значення.

Саме у взаємодії суб'єктів місцевого
самоврядування між собою в процесі
вирішення питань місцевого значення
проявляється та реалізується
сутність, невід'ємні, іманентні
властивості місцевого самоврядування.

Таким чином, 11.07.1997 року Галицька
районна рада своїм рішенням "Про
делегування повноважень" обгрунтовано
делегувала Галицькій районній
державній адміністрації повноваження,
визначені статтею 44 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
внаслідок чого є таким, що не базується
на актах вищої юридичної сили пункт 2
оскаржуваного рішення, яким рішення
від 27.10.1997 року фактично скасоване, та в
результаті в силу положень статті 171
КАС України вказаний пункт рішення
підлягає визнанню незаконним, а
позовні вимоги в цій частині - до
задоволення.

В подальшому, пунктами 3 та 4
оскаржуваного рішення, відповідач
доручив органам Галицької районної
ради - постійним комісіям та
виконавчому апарату Галицької
районної ради до 31 грудня 2013 року
виконувати повноваження, визначені
статтею 44 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", а з 1 січня 2014
року створити у складі виконавчого
апарату Галицької районної ради
виконавчий комітет, якому доручити
виконувати повноваження, передбачені
статтею 44 вищезазначеного Закону.
Водночас 5 та 6 пунктом оскаржуваного
рішення, відповідач доручив
зазначеним органам підготувати
відповідні проекти рішень, щодо
забезпечення організаційно-правових
та матеріальних сторін функціонування
новоутвореного виконавчого комітету.

Виходячи із логічного взаємозв'язку з
попереднім обґрунтуванням щодо
незаконності положення пункту 2
оскаржуваного рішення, і як наслідок,
позбавлення районної державної
адміністрації повноважень визначених
44 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", слід визнати
такими, що вчинені не на підставі, не у
межах повноважень та не у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України також і положення пунктів 3-6
оскаржуваного рішення, однак додатково
ще й з наступних мотивів.

Для реалізації органом місцевого
самоврядування власних та делегованих
повноважень, частиною 3 статті 140
Конституції України передбачено
наявність виконавчих органів
сільських, селищних, міських та
районних у містах рад, якими у
відповідності до статті 11 Закону
України "Про місцеве самоврядування" є
їх виконавчі комітети, відділи,
управління та інші створювані радами
виконавчі органи.

У відповідності до вимог частини 2
статті 10 Закону України "Про місцеве
самоврядування" обласна та районна
ради, представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст,
і надані їй статтею 43 вказаного Закону
повноваження істотно відрізняються
від повноважень наданих сільським,
селищним, міським та районним у містах
радам.

Водночас, у структурі як обласних так і
районних рад Законом України "Про
місцеве самоврядування" не передбачено
функціонування жодного виконавчого
органу.

Виконання наданих обласній та районній
радам повноважень, у відповідності до
статті 59 Закону України "Про місцеве
самоврядування" покладено на їх
виконавчий апарат, який утворюється
відповідною радою, а його структура та
чисельність визначається відповідно
до типових штатів, затверджених
Кабінетом Міністрів України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів
України від 3 грудня 1997 року за № 1349
"Про фінансове забезпечення діяльності
органів місцевого самоврядування"
рекомендовано, в тому числі, і головам
обласних рад, під час підготовки
пропозицій щодо структури виконавчого
апарату обласних рад дотримуватися
типових штатів згідно з додатками № 1 -
5, а відповідним обласним державним
адміністраціям, під час розроблення
проектів відповідних бюджетів
застосувати зазначені типові штати
для проведення розрахунків асигнувань
на утримання апарату рад.

Згідно з додатком № 1 вказаної
постанови КМ України, типові штати
виконавчого апарату обласної ради з
урахуванням зростання чисельності
населення регіону може становити від 20
але не більше 27 чоловік. При цьому у
структуру виконавчого апарату може
входити тільки 1 відділ
(організаційний, загальний).

Водночас, як встановлено в судовому
засіданні зі змісту рішення Галицької
районної ради від 14.12.2010 року «Про
затвердження структури та чисельності
виконавчого апарату районної ради та
працівників, які здійснюють
господарське обслуговування
адмінбудинку районної ради», в
структуру виконавчого апарату ради
входить 16 чоловік, куди входять голова
та заступник голови районної ради,
керуючий та заступник керуючого
справами виконавчого апарату районної
ради, 3 відділи ( організаційний,
загальний, обліку і звітності) та
патронатна служба.

За таких умов, коли структура
виконавчого апарату районної ради є
сформована понад допустимі нормативи,
а існування в складі ради виконавчого
комітету не передбачено як
вищевказаними типовими штатами
зокрема, так і Законом України "Про
місцеве самоврядування" в цілому,
протиправність пунктів 3-6
оскаржуваного рішення обумовлюється
ще й цими підставами.

З урахуванням наведеного, а також
положень статті 171 КАС України, пункти 3
та 4 рішення Галицької районної ради
від 11.12.2013 року "Про втрату чинності
рішення Галицької районної ради від
27.10.1997 року "Про делегування
повноважень та створення у складі
виконавчого апарату Галицької
районної ради виконавчого
комітету"слід визнати незаконними, а
пункти 5 та 6 вказаного рішення, з
урахуванням положень статті 162 КАС
України, визнати протиправними та
скасувати.

Пункти 7 та 8 рішення відповідача від 11
грудня 2013 року, на переконання суду,
також логічно взаємопов"язані,
внаслідок чого, потребують
комплексного дослідження в одному
правовому полі.

Так, зазначеними пунктами
оскаржуваного рішення Галицька
районна рада вирішила, створити відділ
матеріально-технічного забезпечення
та доручити цій структурі взяти на
баланс усі будівлі, що належать до
спільної власності територіальних
громад району, які використовуються
органами державної влади, а також
доручити даному відділу до 1 січня 2014
року подати на розгляд районної ради
проект рішення «Про використання
приміщень спільної власності
територіальних громад Галицького
району».

Вказані правовідносини
регламентуються приписами статті 113, 142
Конституції України, статтею 319
Цивільного кодексу України, статтями 16,
43, 60 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Зокрема, відповідно до статті 142
Конституції України, матеріальною і
фінансовою основою місцевого
самоврядування є рухоме і нерухоме
майно, доходи місцевих бюджетів, інші
кошти, земля, природні ресурси, що є у
власності територіальних громад сіл,
селищ, міст, районів у містах, а також
об'єкти їхньої спільної власності, що
перебувають в управлінні районних і
обласних рад.

Аналогічне положення закріплене і у
статті 16 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", пунктом 5
якої також визначено і те, що
відповідні ради від імені та в
інтересах територіальних громад
здійснюють права суб"єкта комунальної
власності.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 43
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", виключно на
пленарних засіданнях районної,
обласної ради здійснюється вирішення в
установленому законом порядку питань
щодо управління об'єктами спільної
власності територіальних громад сіл,
селищ, міст, районів у містах, що
перебувають в управлінні районних і
обласних рад;

Також частиною 4 статті 60 цього Закону
встановлено, що районні та обласні ради
від імені територіальних громад сіл,
селищ, міст здійснюють управління
об'єктами їхньої спільної власності, що
задовольняють спільні потреби
територіальних громад.

Виходячи із системного аналізу
наведених норм слідує, що до виключної
компетенції органу місцевого
самоврядування належить вирішення
питань щодо управління об'єктами
спільної власності територіальних
громад сіл, селищ, міст, районів у
містах, що перебувають в управлінні
районних і обласних рад.

Водночас, у відповідності до вимог
статті 113 Конституції України, держава
забезпечує захист прав усіх суб'єктів
права власності і господарювання.

Цивільне законодавство, зокрема стаття
319 Цивільного кодексу України,
встановлює загальні правила та межі
здійснення права власності, в яких
власник майна: володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд; має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону та при здійсненні
своїх прав і виконанні обов'язків
власник зобов'язаний додержуватися
моральних засад суспільства; не може
використовувати право власності на
шкоду правам, свободам та гідності
громадян, інтересам суспільства,
погіршувати екологічну ситуацію та
природні якості землі.

Діяльність власника може бути обмежена
чи припинена або власника може бути
зобов'язано допустити до користування
його майном інших осіб лише у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Так в судовому засіданні встановлено,
що створення відділу матеріально-
технічного забезпечення передусім
пов'язане із необхідністю проведення
обліку будівель, що належать до
спільної власності територіальних
громад району та не потягне за собою
збільшення штату виконавчого апарату
районної ради, оскільки такий відділ
буде створений в межах існуючої
чисельності працівників із
відповідним перерозподілом необхідних
для цього обов"язків. Взяття на баланс і
підготовка проекту рішення про
використання таких приміщень, має на
меті їх раціональне використання,
збереження від знищення.

Із урахуванням наведеного, на
переконання суду, положення пунктів 7
та 8 оскаржуваного рішення цілком
узгоджуються з правом Галицької
районної ради, як уповноваженого
органу, що здійснює управління
об'єктами спільної власності
територіальних громад області на
вільне володіння, користування та
розпоряджання своїм майном на власний
розсуд, а також із його повноваженнями,
що визначені у статті 60 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
в результаті чого, позовні вимоги в цій
частині є не обґрунтованими та до
задоволення не підлягають.

Пунктом 9 оскаржуваного рішення
Галицька районна рада вирішила
звернутися до Верховної Ради України з
вимогою здійснити на законодавчому
рівні реформування системи місцевого
самоврядування, передбачивши
утворення виконавчих органів районних
рад.

Як зазначено вище, для належного
вирішення питання чи вправі відповідач
приймати пункт рішення такого змісту,
слід визначити чи входять до
компетенції Галицької районної ради
відповідні повноваження у
відповідності до Конституції та інших
законів України, чи не покладаються
вони на будь-який інший орган та чи
стосуються питань місцевого значення.

Безумовно, питання утворення
виконавчих органів обласних та
районних рад по своїй суті можна
віднести до питань місцевого значення
саме в аспекті, що стосуються
оптимізації та можливого реформування
діяльності органів місцевого
самоврядування на місцях, і на
переконання суду,районна рада як орган
місцевого самоврядування, що
представляє спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст
має право на його активне обговорення
на власних сесіях, у тому числі і за
наслідками його попереднього вивчення
постійними комісіями ради у
відповідності до статті 47 Закону
України "Про місцеве самоврядування".

Водночас, право на звернення у спосіб
прийняття рішення до повноважень
будь-якого органу місцевого
самоврядування не належить.

Конституцією України у розділі ІІ
"Права, свободи та обов'язки людини і
громадянина" статтею 40 визначено, що
усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Слід зазначити, що реалізація
громадянами свого права на звернення,
що визначена у статті 40 Конституції
України, також перебуває у системному
зв"язку зі статтею 13 Закону України "Про
статус депутатів місцевих рад", яка
визначає право депутата відповідної
ради на депутатське звернення -
викладену в письмовій формі вимогу
депутата місцевої ради з питань,
пов'язаних з його депутатською
діяльністю, до місцевих органів
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування та їх посадових осіб, а
також керівників правоохоронних та
контролюючих органів, підприємств,
установ та організацій незалежно від
форми власності, розташованих на
території відповідної ради, здійснити
певні дії, вжити заходів чи дати
офіційне роз'яснення з питань,
віднесених до їх компетенції.

Окрім того, у відповідності до частини 2
статті 12 вказаного Закону, депутат
місцевої ради може направляти
одержані ним пропозиції, заяви і
скарги до відповідних органів,
підприємств, установ і організацій
незалежно від форми власності,
об'єднань громадян, якщо вирішення
питань належить до їх повноважень, які
зобов'язані розглянути їх відповідно
до закону і про результати повідомити
заявника, а також депутата місцевої
ради.

В судовому засіданні представником
відповідача вказано, що депутати
Галицької районної ради не мали наміру
звертатися до Верховної ради у спосіб
прийняття оскаржуваного рішення, а
пунктом 9 даного рішення лише
підтверджено намір в подальшому
звернутися до Верховної ради в порядку
встановленому чинним законодавством.

За таких обставин в задоволенні
позовних вимог щодо скасування пункту 9
оскаржуваного рішення Галицької
районної ради від 11.12.2013 року слід
відмовити.

Пунктом 10 оскаржуваного рішення,
Галицька районна рада вирішила
контроль за його виконанням покласти
на заступника голови районної ради
М.Маха.

У відповідності до вимог статті 56
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" передбачено
право районної ради обрати заступника
голови ради, який обирається
відповідною радою в межах строку її
повноважень з числа депутатів цієї
ради.

Згідно з частиною 11 статті 49 вказаного
Закону, повноваження депутатів,
порядок організації і гарантії
депутатської діяльності визначаються
Конституцією України, цим Законом,
законом про статус депутата, іншими
законами.

Законом України "Про статус депутатів
місцевих рад", яким врегульовано також
і статус депутатів районних рад, у
відповідності до частини 3 статті 18
вказаного Закону, на депутатів
покладається також і обов"язок
виконувати доручення ради та її
органів.

Таким чином, покладення на заступника
голови районної ради контролю за
виконанням рішення ради, на думку суду,
є дорученням органу ради щодо свого
депутата, а отже пункт 10 рішення ради
прийнятий в порядку, в межах
повноважень та у спосіб наданий
Галицькій районній раді чинним
законодавством України, що виключає
можливість задоволення позовних вимог
у цій частині.

У відповідності до частини 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, резолютивна частина
постанови суду про визнання
нормативно-правового акта незаконним
або таким, що не відповідає правовому
акту вищої юридичної сили, і про
визнання його нечинним невідкладно
публікується відповідачем у виданні, в
якому його було офіційно оприлюднено,
після набрання постановою законної
сили.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та
скасувати пункти 5, 6 рішення Галицької
районної ради від 11.12.2013 року «Про
втрату чинності рішення Галицької
районної ради від 27.10.1997 року «Про
делегування повноважень та створення у
складі виконавчого апарату Галицької
районної ради виконавчого комітету.»

Визнати незаконними пункти 2, 3, 4
рішення Галицької районної ради від
11.12.2013 року «Про делегування
повноважень та створення у складі
виконавчого апарату Галицької
районної ради виконавчого комітету.»

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку.

Відповідно до статті 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, апеляційна скарга на
постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого
Кодексом адміністративного
судочинства України, якщо таку скаргу
не було подано.

Суддя:
Кафарський В.В.

Постанова складена в повному
обсязі 17.02.2014 року.