Справа № 820/989/14
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

10 лютого 2014 р.
№ 820/989/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

при секретарі судового засідання -
Чевичалова О.І.,

розглянувши адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спец-Буд" до
Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В
И В:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Спец-Буд", звернувся
до Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області, в якому просить
суд скасувати податкові
повідомлення-рішення від 21.01.2014 року №
, № , № , № .

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що висновки акту перевірки,
на підставі яких винесені оскаржувані
податкові повідомлення-рішення, не
відповідають дійсності, підтверджені
факти господарських операцій
протиправно перекручені, а податкові
повідомлення-рішення мають бути
скасовані.

Представник позивача, належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового розгляду, не прибув, подав
суду клопотання про розгляд справи без
його участі.

Представник відповідача, належним
чином повідомлений про дату, час та
місце судового розгляду, не прибув,
причини неявки суду не повідомив,
клопотання про розгляд справи без його
участі не подав.

Відповідно до ч.4 ст. 128 КАС України у
разі неприбуття відповідача, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи,
встановив такі обставини.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Спец-Буд"
зареєстроване як юридична особа 03.11.2003
року за № 0018851 (т.1 а.с.17) та є
платником податку на додану вартість з
11.11.2003 року (т.1 а.с.18).

10.01.2014 року фахівцем податкового органу
було проведено планову виїзну
перевірку Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спец-Буд", код за
, з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.10.2010 року по 31.12.2012 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01.10.2010
року по 31.12.2012 року, за результатами
якої було складено акт № 35/20-30-22-01/32676473.

Перевіркою було встановлено порушення:

- п.1.20 ст.1, п.4.1 ст.4 Закону України "Про
оприбуткування прибутку підприємств";
пп.153.2.1, пп.153.2.2, пп. 153.2.3 ст. 153, п.8 подр. 10
р. ХХ, пп.138.1.1 п.138.1, п.138.2, п.138.4 ст.138
розділу ІІІ ПК України;

- п.188.1 ст.188, пп.198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК
України.

За результатами перевірки були
винесені податкові
повідомлення-рішення:

- від 21.01.2014 року № у загальному
розмірі 359040,00 грн.;

- від 21.01.2014 року № у загальному
розмірі 50822,00 грн.;

- від 21.01.2014 року № у загальному
розмірі 165567,75 грн.;

- від 21.01.2014 року № у загальному
розмірі 341942,50 грн.

Підставою для встановлення податковим
органом порушень у діяльності позивача
та винесення оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень стали висновки,
викладені в акті, а саме: перевіркою
було встановлено, що позивач у періоді,
що перевірявся, реалізував будівельні
матеріали на користь покупців за
цінами, які є нижчими за звичайні, а
також перевіркою не було встановлено
реальність здійснення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами (ПП "Лайнстар" та ТОВ
"Електродизель") через відсутність
товарно-транспортних накладних та
сертифікатів якості товару.

Щодо реалізації позивачем товару за
цінами, нижчими за звичайні, судом
встановлені такі обставини.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач отримував товар від ряда
контрагентів (т.1 а.с. 133а-250, т.2 а.с.3-58).
Отримані позивачем
товарно-матеріальні цінності мають
строк придатності відповідно до
паспортів якості (т.2 а.с. 59-104).

Через те, що строк придатності ТМЦ
сплинув директором ТОВ "Спец-Буд" було
видано ряд наказів про уцінку товарів
(т.2 а.с.105-150). Після цього зазначені
товарно-матеріальні цінності були
реалізовані контрагентам позивача, про
що свідчать документи, які містяться в
матеріалах справи (т.2 а.с.151-250, т.3
а.с.3-67).

Згідно з п.п. 1.20.1 п. 1.20 статті 1 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин, якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною
вважається ціна товарів (робіт,
послуг), визначена сторонами договору.
Якщо не доведене зворотне, вважається,
що така звичайна ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін. Справедлива
ринкова ціна - це ціна, за якою товари
(роботи, послуги) передаються іншому
власнику за умови, що продавець бажає
передати такі товари (роботи,
послуги), а покупець бажає їх
отримати за відсутності будь-якого
примусу, обидві сторони є взаємно
незалежними юридично та фактично,
володіють достатньою інформацією про
такі товари (роботи, послуги), а також
ціни, які склалися на ринку ідентичних
(а за їх відсутності - однорідних)
товарів (робіт, послуг). Ідентичні
товари (роботи, послуги) - товари
(роботи, послуги), що мають однакові
характерні для них основні ознаки. Під
час визначення ідентичності товарів
беруться до уваги, зокрема, їх фізичні
характеристики, які не впливають на
їх якісні характеристики і не мають
суттєвого значення для визначення
ознак товару, якість і репутація на
ринку, країна походження та виробник.
Незначні відмінності в їх зовнішньому
вигляді можуть не враховуватися.
Однорідні товари (роботи, послуги) -
товари (роботи, послуги), які не є
ідентичними, мають подібні
характеристики і складаються зі
схожих компонентів, що дозволяє їм
виконувати однакові функції та (або)
бути взаємозамінними. Під час
визначення однорідності товарів
(робіт, послуг) беруться до уваги,
зокрема, їх якість, наявність
товарного знака, репутація на ринку,
країна походження та виробник.

Відповідно до п.п.1.20.2 п.1.20 статті 1
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" для визначення
звичайної ціни товару (робіт, послуг)
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах. Зокрема, враховуються такі
умови договорів, як кількість (обсяг)
товарів (наприклад, обсяг товарної
партії), строки виконання зобов'язань,
умови платежів, звичайних для такої
операції, а також інші об'єктивні
умови, що можуть вплинути на ціну. При
цьому умови договорів на ринку
ідентичних (у разі їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг)
визнаються співставними, якщо
відмінність між такими умовами суттєво
не впливає на ціну, або може бути
економічно обґрунтована. При цьому
враховуються звичайні при укладанні
угод між непов'язаними особами
надбавки чи знижки до ціни. Зокрема,
але не виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням
(наближенням дати закінчення) строку
зберігання (придатності, реалізації);
збутом неліквідних або
низьколіквідних товарів;
маркетинговою політикою, у тому числі
при просуванні товарів (робіт, послуг)
на ринки; наданням дослідних моделей і
зразків товарів з метою ознайомлення з
ними споживачів.

Згідно з п.4.1 статті 4 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" валовий доход - загальна
сума доходу платника податку від усіх
видів діяльності, отриманого
(нарахованого) протягом звітного
періоду в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах як на
території України, її
континентальному шельфі, виключній
(морській) економічній зоні, так і за її
межами.

Відповідно до п.39.1 ст.39 Податкового
кодексу України звичайна ціна на
товари (роботи, послуги) збігається з
договірною ціною, якщо інше не
встановлено цим Кодексом і не доведено
зворотне, в тому числі в результаті
неможливості визначення звичайної
ціни із застосуванням положень
пунктів 39.3-39.4 цієї статті. Звичайна
ціна застосовується у разі здійснення
платником податків: а) бартерних
операцій; б) операцій з пов'язаними
особами; в) операцій з платниками
податків, що застосовують спеціальні
режими оподаткування або інші ставки,
ніж основна ставка податку на прибуток,
або не є платником цього податку, крім
фізичних осіб, які не є суб'єктами
підприємницької діяльності; г) в інших
випадках, визначених цим Кодексом.

Підпункт 153.2.1 п.153.2 ст.153 Податкового
кодексу України містить положення,
відповідно до якого дохід, отриманий
платником податку від продажу товарів
(виконання робіт, надання послуг)
пов'язаним особам, визначається
відповідно до договірних цін, але не
менших від звичайних цін на такі
товари, роботи, послуги, що діяли на
дату такого продажу, у разі, якщо
договірна ціна на такі товари (роботи,
послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (роботи, послуги).

При цьому підпунктом 153.2.3 п.153.2 ст.153
Податкового кодексу України
передбачено, що положення підпунктів
153.2.1 і 153.2.2 цього пункту поширюються
також на операції з особами, які не є
платниками цього податку.

За визначенням, наведеним у пп.14.1.71 п.14.1
ст.14 Податкового кодексу України,
звичайна ціна - ціна товарів (робіт,
послуг), визначена сторонами договору,
якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Якщо не доведено зворотне, вважається,
що така звичайна ціна відповідає рівню
ринкових цін.

Згідно з п.39.2 ст.39 Податкового кодексу
України визначення звичайної ціни у
випадках, встановлених цим Кодексом,
здійснюється за одним з методів,
вказаних в цьому пункті.
Встановлюються такі методи визначення
звичайної ціни: а) порівняльної
неконтрольованої ціни (аналогів
продажу); б) ціни перепродажу; в)
"витрати плюс"; г) розподілення
прибутку; ґ) чистого прибутку. При
визначенні звичайної ціни згідно з
методами, встановленими цим пунктом,
використовується інформація про ціни в
операціях між непов'язаними особам у
співставних умовах на відповідному
ринку товарів (робіт, послуг). При цьому
умови визнаються співставними, якщо
відмінність між такими умовами істотно
не впливає на ціни, які отримуються в
результаті застосування методів,
встановлених цим пунктом.

Відповідно до п.39.4 ст.39 Податкового
кодексу України за методом
порівняльної неконтрольованої ціни
(аналогів продажу) застосовується ціна,
яка визначається за ціною на ідентичні
(а за їх відсутності - однорідні) товари
(роботи, послуги), що реалізуються
(придбаваються) не пов'язаній з
продавцем (покупцем) особі за звичайних
умов діяльності. Для визначення
звичайної ціни товару (роботи, послуги)
згідно з методом порівняльної
неконтрольованої ціни (аналогів
продажу) використовується інформація
про укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у порівнянних
умовах на відповідному ринку товарів
(робіт, послуг). Враховуються, зокрема,
такі умови договорів, як кількість
(обсяг) товарів (наприклад, обсяг
товарної партії); обсяг функцій, що
виконуються сторонами; умови розподілу
між сторонами ризиків і вигод; строки
виконання зобов'язань; умови
здійснення платежів, звичайних для
такої операції; характеристика ринку
товарів, на якому здійснено
господарську операцію;
бізнес-стратегія підприємства;
звичайні надбавки чи знижки до ціни під
час укладення договорів між
непов'язаними особами, а також інші
об'єктивні умови, що можуть вплинути на
ціну. При цьому умови договорів на
ринку ідентичних (за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг)
визнаються порівнянними, якщо
відмінність між такими умовами істотно
не впливає на ціну або може бути
економічно обґрунтована. При цьому
враховуються звичайні під час
укладення договорів між непов'язаними
особами надбавки чи знижки до ціни,
зокрема знижки, зумовлені сезонними та
іншими коливаннями споживчого попиту
на товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів. Якщо товари (роботи, послуги),
стосовно яких визначається звичайна
ціна, ідентичні (за їх відсутності -
однорідні) товарам (роботам, послугам),
які прилюдно пропонуються до продажу,
або мають ціни, встановлені на
організованому ринку цінних паперів,
або мають біржову ціну (біржове
котирування), визначення звичайної
ціни, в установленому в абзаці першому
цього пункту порядку, здійснюється з
урахуванням таких факторів.

Згідно з п.39.11 ст.39 Податкового кодексу
України для визначення звичайних цін
на товари (роботи, послуги)
використовуються офіційні джерела
інформації, у тому числі: 39.11.1.
статистичні дані державних органів і
установ; 39.11.2. ціни спеціалізованих
аукціонів з торгівлі окремими видами
продукції, біржові котирування; 39.11.3.
довідкові ціни спеціалізованих
комерційних видань та публікацій, у
тому числі електронних та інших банків
даних; 39.11.4. звіти та довідки відділів з
економічних питань у складі
дипломатичних представництв України
за кордоном; 39.11.5. інші інформаційні
джерела, що визнаються офіційними в
установленому порядку.

Відповідно до п.39.14 ст.39 Податкового
кодексу України обов'язок доведення
того, що ціна договору (правочину) не
відповідає рівню звичайної ціни,
покладається на контролюючий орган у
порядку, встановленому законом.

Проаналізувавши вказані норми, суд
зазначає, що для визначення звичайної
ціни закладено основний принцип -
порівняння у співставних умовах. При
цьому порядок визначення звичайної
ціни за методом порівняльної
неконтрольованої ціни (аналогів
продажу) регламентований п.39.4 ст.39
Податкового кодексу України, в межах
якого та за передбаченими цим пунктом
правилами податковий орган
зобов'язаний діяти при визначенні
рівня звичайних цін.

Одночасно суд зауважує, що обов'язок
доведення того, що ціна договору не
відповідає рівню звичайної ціни,
покладається на контролюючий орган у
порядку, встановленому законом.

Таким чином, суд вважає, що
відповідачем не доведено
правомірність висновків щодо продажу
позивачем товарно-матеріальних
цінностей за цінами, що є нижчими за
звичайні.

Крім того, суд зауважує, що зазначені
висновки були зроблені відповідачем
без урахування того факту, що
товарно-матеріальні цінності було
уцінено у звязку із сплином строку їх
придатності.

Щодо реальності здійснення
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами (ПП "Лайнстар" та
ТОВ "Електродизель") через відсутність
товарно-транспортних накладних та
сертифікатів якості товару судом
встановлено такі обставини.

06.02.2012 року між ТОВ "Спец-Буд" (покупець)
та ТОВ "Електродизель" (постачальник)
було укладено договір поставки № 610п,
відповідно до якого постачальник
зобов'язується поставляти покупцю
товар згідно видаткових накладних, а
покупець зобов'язується прийняти товар
та сплатити за нього визначену
договором грошову суму (т.3 а.с.68-69).

Також між позивачем (покупець) та ПП
"Лайнстар" (постачальник) 03.04.2012 року
було укладено договір поставки № 3п,
відповідно до якого постачальник
зобов'язується поставляти покупцю
товар згідно видаткових накладних до
цього договору, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього визначену договором
грошову суму (т.3 а.с.70-71).

На виконання зазначених договорів
контрагентами позивача було виписано
рахунки-фактури (т.3 а.с.72-101а), видаткові
накладні (т.3 а.с.101б-130) та податкові
накладні (т.3 а.с.131-161). В матеріалах
справи також містяться протоколи про
залік взаємних вимог між позивачем та
його контрагентами (т.3 а.с.162-168).

Крім того, позивачем надано суду
паспорта якості на товарно-матеріальні
цінності, придбані ним відповідно до
зазначених вище договорів (т.3 а.с. 169-187),
а також товарно-транспортні накладні,
що підтверджують факт транспортування
товару (т.3 а.с. 188-225).

Товари, отримані позивачем від ТОВ
"Електродизель" та ПП "Лайнстар", були
використані у подальшій господарській
діяльності, що підтверджується
матеріалами справи (т.4 а.с.51-230).

Також позивачем надано договори оренди
приміщень та договори на надання
складських послуг (т.4 а.с. 9-31).

Дефектність первинних документів, які
було укладено між позивачем та
зазначеними вище контрагентами, а
також факт нереальності проведення
фінансово-господарських операцій
судом не виявлено.

Судом встановлено, що податкові
накладні, виписані контрагентами
позивача, відповідають вимогам
Податкового кодексу України.

Аналізуючи норми Податкового кодексу
України (далі - ПК України) суд
встановив таке.

Відповідно до п. 198.3 статті 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Виходячи з вимог п.п. «а» п. 198.1 статті 198
ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
послуг.

Згідно з п.198.2 статті 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6. статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 200.1 статті 200 ПК України сума
податку, що підлягає бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Аналіз положень податкового
законодавства вказує на те, що
законодавець не ставить в залежність
право позивача на формування
податкового кредиту від податкового
обліку (стану) інших осіб і фактичної
сплати контрагентом податку до
бюджету. Питання податкового кредиту
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків (позивача) і не
ставить цей факт у залежність від
розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Склад валових витрат та порядок їх
визначення встановлено статтями 138, 139
ПК України.

Згідно з п. 138.2 ПК України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Пунктом 138.8 статті 138 ПК України
встановлено, що собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: прямих матеріальних витрат;
прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну);

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до статті 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Щодо визнання правочинів, укладених
між позивачем та його контрагентами,
недійсними суд зазначає наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) загальними вимогами,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину є: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних
дітей.

Згідно зі статтею 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно зі статтею 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Відповідно до ч.1 ст.228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини та
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Конституційні права людини та
громадянина, порушення яких є
підставою нікчемності правочину, що
порушує публічний порядок, закріплені
в Основному Законі держави -
Конституції України, яка в ст. 3
найвищою соціальною цінністю
проголошує людину, її життя і здоров'я,
честь та гідність, недоторканність і
безпеку. Крім цього, у разі
спрямованості правочину на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним, дії
особи кваліфікуватимуться як злочини
або адміністративні проступки, і, як
наслідок, будуть порушувати
Кримінальний кодекс України або Кодекс
України про адміністративні
правопорушення. Законодавець
відокремив порушення публічного
порядку від інших підстав нікчемності
правочинів, керуючись тим, що публічний
порядок держави порушується у разі
порушення нормативних актів, у яких він
закріплений, а саме: Конституції
України, Кримінального кодексу України
та Кодексу України про адміністративні
правопорушення.

Оскільки ст. 228 ЦК України для
правочину, що порушує публічний
порядок, передбачає наявність умислу
сторін (сторони) на незаконний
результат, а також суперечність його
публічно-правовим актам держави, то
такий умисел повинен встановлюватись
під час розслідування кримінальної
справи і розгляду її в суді або в ході
провадження у справі про
адміністративне правопорушення.

Можливість такого порядку
встановлення умислу сторін також прямо
витікає з висновку про те, що однією з
ознак правочину, що порушує публічний
порядок, є заборона його нормами
кримінального чи адміністративного
законодавства. Ці правочини порушують
виключно публічно-правові норми, які
одночасно становлять правопорушення у
вигляді злочину чи
адміністративно-правового делікту.

А відтак, під правочини, що порушують
публічний порядок, підпадають
правочини, спрямовані (вчинені з
умислом) на порушення публічних
нормативно-правових актів: Конституції
України, валютного, митного,
податкового, антимонопольного та
іншого публічно-правового
законодавства, у якому закріплені
основи державного ладу, політичної
системи, економічної безпеки держави, і
у той же час є злочинами чи
адміністративно-правовими деліктами.
Це, зокрема, правочини, що спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини та громадянина; ухилення
суб'єктами господарювання від сплати
податків; незаконне відчуження або
користування об'єктами права власності
українського народу; правочини,
спрямовані на незаконний обіг
вилучених з вільного обігу предметів
або предметів, обіг яких обмежено;
правочини, вчинені з метою порушення
антимонопольного законодавства та
спрямовані на зайняття забороненими
видами господарської діяльності, а
також інші, спрямовані на порушення
публічно-правових нормативних актів.

Таким чином, визначенню правочину як
такого, що порушує публічний порядок,
повинен передувати вирок суду про
притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який набрав
чинності, чи постанова компетентного
органу про притягнення зазначених осіб
до адміністративної відповідальності.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку, що угоди, укладені між
позивачем та його контрагентами, є
чинними та не визнаними у
встановленому порядку недійсними.

Судом також встановлено, що необхідною
умовою для включення понесених витрат
на придбання товарів (робіт, послуг) до
складу валових витрат є наявність
зв'язку товарів (робіт, послуг) з
господарською діяльністю
підприємства. Судом встановлено, що
придбання позивачем товарів, а також
отримання робіт та послуг
безпосередньо пов'язано з
господарською діяльністю
підприємства, що направлена на
отримання доходу.

Позивачем надані всі належні первинні
документи, що підтверджують реальність
придбання товарів від ТОВ
"Електродизель" та ПП "Лайнстар".

Отже, позивачем було повністю
дотримано вимоги ПК України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
позову.

Відповідачем не доведено факт
порушення позивачем зазначених вище
норм податкового законодавства.

Відповідно до п.п.1, 3 частини 3 статті 2
КАС України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
суди перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, прийняті
податковим органом, є необґрунтованими
та такими, що не відповідають вимогам
законодавства, через що позовні вимоги
про скасування податкових
повідомлень-рішень підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 КАС
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Спец-Буд"
до Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкових повідомлень-рішень -
задовольнити у повному обсязі.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
21.01.2014 року № .

Скасувати податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
21.01.2014 року № .

Скасувати податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
21.01.2014 року № .

Скасувати податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
21.01.2014 року № .

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено
17.02.2014 року.

Суддя
Н.А. Полях