Справа № 525/1661/13-а
Суддя: Хоролець В. В.
Дата ухвалення: 2014-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 525/1661/13-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.02.2014 року Великобагачанський
районний суд Полтавської області в
складі:

головуючого-судді Хоролець
В.В.

при секретарі - Сидоренко О.Г.

з участю позивача - ОСОБА_1

представників відповідача -
Білецької С.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в селищі Велика Багачка
Полтавської області адміністративну
справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України у
Великобагачанському районі
Полтавської області про визнання
протиправною бездіяльності державного
органу, зобов'язання вчинити певні дії
та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

З позову ОСОБА_1 вбачається, що на
підставі постанови
Великобагачанського районного суду
Полтавської області від 10.04.2013 року,
залишеної без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 02.07.2013 року,
відповідач Управління Пенсійного
фонду України у Великобагачанському
районі Полтавської області щомісячно
виплачує йому щомісячне довічне
грошове утримання судді у відставці у
розмірі 14796 грн.30 коп. Згідно Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2013 рік» мінімальна заробітна плата в
Україні з 01.12.2013 року встановлена у
розмірі 1218 грн. ОСОБА_1 вказує, що на
підставі ст.ст.129,138 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» та
керуючись Рішенням Конституційного
Суду України від 03.06.2013 року відповідач
УПФУ у Великобагачанському районі
Полтавської області повинен
порахувати йому щомісячне довічне
грошове утримання судді у відставці і
виплатити йому за грудень 2013 року в
розмірі 15712 грн.20 коп., а з січня 2014 року
вже в іншому збільшеному розмірі.

Позивач зазначає, що 04.12.2013 року
він звернувся до УПФУ у
Великобагачанському районі
Полтавської області з заявою зробити
йому перерахунок щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці з 01.12.2013 року та виплатити
його йому за грудень 2013 року в розмірі
15712 грн.20 коп., а якщо не встигнуть цього
зробити до дня виплати утримання -
09.12.2013 року, то виплатити різницю за
грудень 2013 року між старим та новим
розміром щомісячного довічного
грошового утримання судді у відставці
в сумі 915 грн.90 коп. Листом УПФУ у
Великобагачанському районі від 17.12.2013
року №19/С-04 йому незаконно відмовлено в
проведенні вищевказаного перерахунку
та виплаті різниці 915 грн.90 коп.

Зазначає, що протиправна
бездіяльність відповідача являється
незаконною, оскільки згідно ч.3 ст.138
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» в редакції Рішення
Конституційного Суду України від 03.06.2013
року йому щомісячне довічне грошове
утримання судді у відставці повинне
виплачуватися в розмірі 86 % грошового
утримання судді, працюючого на
відповідній посаді без обмеження
максимального розміру, а саме: 1218 грн.
(мінімальна заробітна плата з 01.12.2013
року)х10 (ч.3 ст.129 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів»)=12180 грн.;
1218+6090 (50 % за вислугу років ч.5 ст.129
Закону)=18270 грн.; 18270 грн.х86% (ч.3 і ч.5 ст.138
закону в редакції рішення КСУ від 03.06.2013
року)=15712 грн.20 коп.; недоплачена
позивачу, як вказує, різниця
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці за грудень
2013 року складає: 15712 грн.20 коп.-14796 грн.30
коп.=915 грн.90 коп. Позивач вказує, що саме
цю суму за грудень 2013 року відповідач у
справі протиправно йому не доплатив,
тому повинен це зробити в примусовому
порядку.

Також, позивач ОСОБА_1 посилається
на те, що відповідач у справі УПФУ у
Великобагачанському районі своєю
протиправною бездіяльністю завдав
йому значної моральної шкоди, оскільки
йому відомі рішення
Великобагачанського районного суду
від 10.04.2013 року та Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 02.04.2013 року, а також Конституційного
Суду України від 03.06.2013 року, якими
визнано протиправними попередні
аналогічні дії відповідача, чим
порушується права позивача і закон, у
зв'язку з чим йому заподіяно моральну
шкоду, оскільки він знову був змушений
хвилюватися, ходити по інстанціях,
витрачати час та кошти на переписку,
писати позовну заяву, ходити в судові
засідання, маючи при цьому поганий стан
здоров'я та являючись інвалідом 3 групи.
Моральну шкоду позивач оцінює в 10000 грн.

Посилаючись на вищевикладені
обставини, позивач у справі ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом, в якому
просив суд визнати протиправною
бездіяльність Управління Пенсійного
фонду України у Великобагачанському
районі Полтавської області щодо
відмови у перерахуванні йому
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці з 01.12.2013
року; зобов'язати відповідача
здійснити йому перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці в розмірі 86
% від суддівської винагороди,
визначеної ст.129 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів»,
працюючого на відповідній посаді
судді, без обмеження грошового розміру
щомісячного довічного грошового
утримання з 01.12.2013 року на підставі
довідки ТУ ДВС в Полтавській області
№2341 від 06.12.2013 року та виплатити на його
користь 915 грн.90 коп. заборгованості, що
виникла внаслідок недоплати
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці за грудень
2013 року; стягнути на його користь з
відповідача 10000 грн. за заподіяну йому
відповідачем моральну шкоду; повернути
йому витрати за сплачений судовий збір
у повному розмірі (а.с.а.с.2-3).

22.01.2014 року позивачем у справі ОСОБА_1
подана заяву про уточнення позовних
вимог, в якій він, посилаючись на те, що
відповідач у справі не перерахував
щомісячне довічне грошове утримання
судді у відставці та не виплатив йому
заборгованість як за грудень 2013 року,
так і за січень 2014 року і не має наміру
робити цього за наступні місяці, та
враховуючи, що розмір мінімальної
заробітної плати 1218 грн., встановлений
з 01.12.2013 року не змінюється з 01.01.2014 року,
а Законом України №716 від 19.12.2013 року
«Про внесення змін до Закону України
«Про судоустрій і статус суддів», який
набрав чинності, з 01.01.14 року виключено
абзац 5 ст.3 ст.129 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» та те, що
Законом України «Про Держаний бюджет
України на 2014 рік» зупинено на 2014 рік
дію абз.5 ч.3 ст.129 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів», позивач
ОСОБА_1 просив суд визнати протиправною
бездіяльність Управління Пенсійного
фонду України у Великобагачанському
районі Полтавської області щодо
відмови йому, як судді у відставці, у
перерахуванні щомісячного довічного
грошового утримання з 01.12.2013 року;
зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України у Великобагачанському
районі Полтавської області здійснити
йому, ОСОБА_1, перерахунок щомісячного
довічного грошового утримання як судді
у відставці у розмірі 86% від
суддівської винагороди, визначеної
ст.129 Закону України «Про судоустрій і
статус суддів», працюючого на
відповідній посаді судді, без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання з 01.12.2013 року - на підставі
довідки територіального управління
Державної судової адміністрації
України в Полтавській області про
суддівську винагороду для обчислення
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці №2341 від
06.12.2013 року та виплатити на його користь
всю суму заборгованості, що виникла
внаслідок недоплати щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці за період з 01 грудня 2013 року
по день фактичного виконання рішення
суду; стягнути на його користь з
відповідача 10000 грн. за заподіяну йому
відповідачем моральну шкоду; повернути
витрачені на судовий збір кошти в
повному розмірі (а.с.а.с.44-45).

Ухвалою суду від 22.01.2014 року прийнята до
розгляду заява позивача ОСОБА_1 про
зміну-уточнення позовних вимог про
визнання протиправною бездіяльності
державного органу, зобов'язання
вчинити певні дії та відшкодування
моральної шкоди (а.с.46).

В судовому засіданні 14.02.2014 року
позивач ОСОБА_1 уточнені повні вимоги
підтримав в повному обсязі, в своїх
поясненнях посилався на обставини, що
викладені в первинній та уточненій
позовній заяві і просив його уточнені
позовні задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача по справі
Білецька С.О. уточнені позовні вимоги
ОСОБА_1 не визнала, в цілому підтримала
письмові заперечення УПФУ у
Великобагачанському районі
(а.с.а.с.10-13;48-51), які були оголошені в
судовому засіданні.

Суд, заслухавши пояснення позивача
ОСОБА_1, представника відповідача
Білецької С.О., оглянувши пенсійну
справу судді у відставці ОСОБА_1 №128933,
дослідивши та проаналізувавши
письмові докази по справі, що надані
особами на засадах змагальності і
диспозитивності і давши їм належну
оцінку приходить до висновку, що
уточненні позовні вимоги ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України у
Великобагачанському районі
Полтавської області підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до вимог ст.22
Конституції України конституційні
права і свободи гарантуються і не
можуть бути скасовані. При прийняті
нових законів або внесені змін до
чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод.

Відповідно до ст. 6 КАС України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості (ч.1 ст.11 КАС України).

Відповідно до загального правила
ч.2 ст.11 КАС України, суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу і не може виходити за
межі позовних вимог. Вихід за межі
позовних вимог можливий лише у
виключних випадках.

Згідно ч.2 ст.69 КАС України докази
суду надають особи, які беруть участь у
справі.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її позовні вимоги
та заперечення.

Між цим, за нормою ч.2 цієї статті, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Судом встановлено і сторонами не
заперечується, що позивач ОСОБА_1
працював на посаді судді
Великобагачанського районного суду
Полтавської області з 22 січня 1993
року по 31 жовтня 2003 року.
Відповідно до Указу Президента України
№1198/2003 від 20.10.2003 року та наказу №68.1 від
31.10.2003 року ТУ ДСА України в Полтавській
області, ОСОБА_1 звільнений з посади з
31.10.2003 року у зв'язку з виходом у
відставку (а.с.а.с.25-28, 29-31; оглянуті
матеріали пенсійної справи №128933
ОСОБА_1.). Стаж роботи станом на 31.10.2003
року, який дає право на отримання
довічного грошового утримання ОСОБА_1
становить 23 роки 01 місяць 06 днів
(матеріали пенсійної справи №128933
ОСОБА_1.).

Після звільнення позивачу згідно ст.43
Закону України «Про статус суддів»
було призначено щомісячне довічне
грошове утримання як судді у відставці
в розмірі 86 % заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді, оскільки дана норма передбачала,
що це щомісячне довічне грошове
утримання виплачується в розмірі 80 %
заробітної плати працюючого судді на
відповідній посаді, а за кожний рік
роботи понад 20 років на посаді судді
цей розмір збільшувався на 2%, але не
більше 90 %, враховуючи, що стаж ОСОБА_1
складав понад 23 роки (а.с.а.с.25-28, 29-31;
оглянуті матеріали пенсійної справи
№128933 ОСОБА_1.).

За адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України у
Великобагачанському районі
Полтавської області про визнання дій
відповідача щодо відмови у
перерахуванні щомісячного довічного
грошового утримання з 01.01.2012 року
неправомірними та зобов'язання
виплачувати щомісячне довічне грошове
утримання як судді у відставці,
постановою Великобагачанського
районного суду Полтавської області від
10.04.2013 року визнано протиправною
бездіяльність Управління Пенсійного
фонду України у Великобагачанському
районі Полтавської області щодо
відмови у перерахуванні щомісячного
довічного грошового утримання з 01.01.2012
року ОСОБА_1 як судді у відставці та
зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України у Великобагачанському
районі Полтавської області здійснити
ОСОБА_1 перерахунок щомісячного
довічного грошового утримання як судді
у відставці у розмірі 86% від
суддівської винагороди, визначеної
ст.129 Закону України «Про судоустрій і
статус суддів», працюючого на
відповідній посаді судді, без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання: з 01.01.2012 року - на підставі
довідки територіального управління
Державної судової адміністрації
України в Полтавській області про
суддівську винагороду, яка
враховується при визначенні
(перерахунку) йому щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці №141 від 19.01.2012 року; з 01.04.2012
року - на підставі довідки №1003 від
23.05.2012 року; з 01.07.2012 року - на підставі
довідки №1429 від 10.07.2012 року; з 01.10.2012
року - на підставі довідки №1959 від
02.10.2012 року; з 01.12.2012 року - на підставі
довідки №2432 від 05.12.2012 року; з 01.01.2013
року - на підставі довідки №33 від 08.01.2013
року та виплатити на його користь 131506
грн.56 коп. заборгованості, що виникла
внаслідок недоплати щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці за період з 01 січня 2012 року по
квітень 2013 року включно (а.с.а.с.25-28).

Ухвалою колегії суддів
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 02.07.2013 року
апеляційну скаргу УПФУ у
Великобагачанському районі
Полтавської області залишено без
задоволення, а постанову
Великобагачанського районного суду
Полтавської області від 10.04.2013 року без
змін (а.с.а.с.29-31).

Отже, згідно вказаних судових
рішень, УПФУ у Великобагачанському
районі Полтавської області виплачує
ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове
утримання судді у відставці в розмірі
14796 грн.30 коп., що підтверджується
довідкою УПФУ у Великобагачанському
районі від 03.01.2014 року (а.с.14).

Згідно Закону України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік»
мінімальна заробітна плата в Україні з
01.12.2013 року встановлена у розмірі 1218
грн. ОСОБА_1 з грудня 2013 року і по даний
час отримує щомісячне довічне грошове
утримання судді у відставці в розмірі
14796 грн.30 коп. без урахування положень
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2013 рік», де мінімальна
заробітна плата в Україні з 01.12.2013 року
встановлена у розмірі 1218 грн.

04.12.2013 року ОСОБА_1 звернувся до
УПФУ у Великобагачанському районі
Полтавської області з заявою зробити
йому перерахунок щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці з 01.12.2013 року та виплатити
його йому за грудень 2013 року в розмірі
15712 грн.20 коп., а якщо не встигнуть цього
зробити до дня виплати утримання -
09.12.2013 року, то виплатити різницю за
грудень 2013 року між старим та новим
розміром щомісячного довічного
грошового утримання судді у відставці
в сумі 915 грн.90 коп. (а.с.4). До даної заяви
ОСОБА_1 додав довідку ТУ ДСА в
Полтавській області про суддівську
винагороду для обчислення щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці (а.с.5). Листом УПФУ у
Великобагачанському районі від 17.12.2013
року №19/С-04 ОСОБА_1 відмовлено в
проведенні вищевказаного перерахунку
з 01.12.2013 року та виплаті різниці 915 грн.90
коп. (а.с.6).

Згідно довідки ТУ ДСА України в
Полтавській області №2341 від 06.12.2013
року, суддівська винагорода, яка
враховується при обчисленні
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці, з 01.12.2013
року складає 18270 грн. (а.с.5).

Згідно підпункту 1 пункту 2 розділу ХІІ
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про судоустрій і статус суддів»,
Закон України «Про статус суддів»
визнаний таким, що втратив чинність,
крім статті 43, частин 5-13 статті 44, які
втрачають чинність з 1 січня 2011 року.

Як встановлено судом, позивач був
звільнений у відставку з 31.10.2003 року та
щомісячне грошове утримання йому
встановлене на підставі ст. 43 Закону
України «Про статус суддів», а тому на
позивача поширюються гарантії
соціального захисту суддів у
відставці, передбачені статтею 43
Закону України «Про статус суддів»,
який діяв станом на 31.10.2003 року.
Застосовувати в даному випадку
положення ст. 138 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів», яка
регулює порядок призначення і виплати
щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці, підстав
не вбачається, оскільки зазначена
законодавча норма поширюється на
суддів, які звільнились у відставку
після 01.01.2011 року.

Відповідно до ст. 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Статус судді передбачає надання йому в
майбутньому статусу судді у відставці,
що також є гарантією належного
здійснення правосуддя, дає підстави
ставити до суддів високі вимоги і
зберігати довіру до їх компетентності
та неупередженості.

Надання судді за рахунок держави
матеріального і соціального захисту
(заробітна плата, пенсія, щомісячне
довічне грошове утримання тощо), що
відповідає його високому статусу, є
гарантією забезпечення незалежності.

Особливість щомісячного довічного
грошового утримання полягає у
правовому регулюванні, а також у
джерелах його фінансування, умови і
порядок виплати якого визначені
Конституцією України та Законами
України.

Статтею 43 Закону України "Про статус
суддів" від 15.12.1992р. (що діяв на момент
виходу у відставку позивача ОСОБА_1.)
визначено, що кожен суддя за умови, що
він працював на посаді судді не менше 20
років, має право на відставку, тобто на
звільнення його від виконання
обов'язків за власним бажанням або у
зв'язку з закінченням строку
повноважень.

Крім того, застосовуючи положення ч. 4
ст. 43 Закону України «Про статус
суддів» до спірних правовідносин,
суд враховує вимоги ст. 22 Конституції
України, згідно якої при прийнятті
нових законів або внесенні змін до
чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод.

Відповідно до припису цієї статті
Закону, судді у відставці, який
має стаж роботи на посаді судді
не менше 20 років, виплачується за
його вибором пенсія або
звільнене від сплати податку
щомісячне довічне грошове утримання
в розмірі 80 відсотків заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді. За кожний повний рік роботи
понад 20 років на посаді судді розмір
щомісячного довічного грошового
утримання збільшується на два
відсотки заробітку, але не більше
ніж до 90 відсотків заробітку судді.

Таким чином, на час виходу позивача у
відставку, законом були визначені
принципи призначення довічного
утримання. Це наявність стажу роботи на
посаді судді більш ніж 20 років та
відсоткове відношення довічного
утримання від грошового утримання
працюючого судді на відповідній
посаді. При цьому, Закон мав нормативне
формулювання: «грошового утримання
судді, працюючого на відповідній
посаді».

Відповідно до абзацу 3 п.1 постанови
Верховної Ради України від 15.12.1992р., з
подальшими змінами, «Про порядок
введення в дію Закону України «Про
статус суддів», у разі зміни
заробітної плати суддів розмір
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці
обчислюється, виходячи з нового
розміру заробітної плати судді, який
працює на відповідній посаді.

Пунктом 63 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
р. було виключено абз. 3 п. 1
постанови Верховної Ради України "Про
порядок введення в дію Закону України
"Про статус суддів".

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008р. № 10-рп/2008 визнано таким,
що не відповідає Конституції України
(є неконституційними), положення п. 63
розділу II «Внесення змін до деяких
законодавчих актів України» Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України».

Таким чином, вказана норма постанови
ВР України була чинною до 30.07.2012 року -
набрання чинності Законом України
«Про судоустрій і статус суддів»,
проте, суд вважає, що вказана норма
підлягає застосуванню і до спірних
правовідносин, оскільки регулювала
порядок реалізації норми статті 43
Закону України «Про статус суддів» від
15.12.1992 р., яка була діючою на момент
призначення позивачу довічного
грошового утримання.

Суд не приймає заперечень відповідача
на те, що відсутній нормативний
документ, який регулює порядок
здійснення перерахунку щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 8 КАС України в
Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Забороняється
відмова в розгляді та вирішенні
адміністративної справи з мотивів
неповноти, неясності, суперечливості
чи відсутності законодавства, яке
регулює спірні відносини.

Згідно ст. 9 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 43 Закону
України «Про статус суддів», який діяв
на момент спірних правовідносин, за
суддею, який перебуває у відставці,
зберігається звання судді і такі ж
гарантії недоторканності та
соціального захисту як до виходу у
відставку.

У рішенні Конституційного Суду України
від 11.10.2005 року №8-рп/2005 зазначено, що
конституційний статус судді
передбачає надання йому в майбутньому
статусу судді у відставці, що є також
гарантією належного здійснення
правосуддя, надання судді за рахунок
держави матеріального і соціального
захисту (заробітна плата, пенсія,
щомісячне довічне грошове утримання
тощо), що відповідає його високому
статусу, є гарантією забезпечення
незалежності.

У правовій позиції Конституційного
Суду України, висловленій ним в Рішенні
у справі про гарантії незалежності
суддів від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, а
також у низці його попередніх рішень,
зокрема, від 24 червня 1999 року №6-рп/99
(справа про фінансування суддів), від 20
березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо
пільг, компенсацій і гарантій), від 01
грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про
незалежність суддів як складову
їхнього статусу), від 01 грудня 2004 року
№20-рп/2004 (справа про зупинення дії або
обмеження пільг, компенсацій і
гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005
(справа про рівень пенсії і щомісячного
грошового утримання), Конституційний
Суд України наголошує, що частина 3
статті 22 Конституції України
встановила, що при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів, не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

Конституційний Суд України у рішенні
від 01.12.2004 року №20-рп/2004 сформував
правову позицію, згідно з якою норми
про матеріальне і побутове
забезпечення суддів, встановлені
статтею 44 Закону України «Про статус
суддів», не можуть бути скасовані чи
знижені без відповідної компенсації.
Надання суддям передбачених цим
Законом пільг, компенсацій та гарантій
не може ставитися у залежність від
грошових доходів судді і тим самим не
можуть знижуватися гарантії їх
незалежності.

Вищезазначеними нормами закону
встановлені гарантії матеріального
забезпечення судді у відставці, які не
може бути знівельована в зв'язку з тим,
що органи державної влади не
встановили порядку, за яким зазначена
гарантія повинна бути дотримана.

Щодо тверджень відповідача про те, що
Законом України «Про судоустрій і
статус суддів» проведення перерахунку
довічного грошового утримання судді
передбачено виключно для суддів
Конституційного Суду України, а також
інших заперечень відповідача, то суд не
може взяти їх до уваги, виходячи з
наступного.

Рішенням Конституційного Суду України
№3-рп/2013 від 03 червня 2013 року
встановлено, що підлягають
застосуванню частини 1,2 статті 138
Закону №2453 у редакції Закону № 3668
як такі, що не суперечать Конституції
України; частина 3 статті 138 Закону
№ 2453 у редакції Закону №3668, яка
суперечить Конституції України‚ не
підлягає застосуванню як така, що
втратила чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення. Натомість підлягає
застосуванню частина 3 статті 138
Закону №2453 в редакції до змін,
внесених Законом №3668, а саме:
«Щомісячне довічне грошове утримання
виплачується судді у розмірі 80
відсотків грошового утримання судді,
який працює на відповідній посаді. За
кожний повний рік роботи на посаді
судді понад 20 років розмір щомісячного
довічного грошового утримання
збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж 90
відсотків заробітної плати судді, без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання. Перше, друге, трете речення
частини 5 статті 138 Закону № 2453 у
редакції Закону № 3668, що суперечать
Конституції України, не підлягають
застосуванню як такі, що втратили
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення. Проте підлягають застосуванню
перше речення частини 5 статті 138
Закону № 2453 в редакції до змін,
внесених Законом № 3668, а саме: «Пенсія
або щомісячне довічне грошове
утримання судді виплачується
незалежно від заробітку (прибутку),
одержуваного суддею після виходу у
відставку»‚ та четверте речення
частини 5 статті 138 Закону № 2453 зі
змінами, внесеними Законом № 3668, а
саме: «Довічне грошове утримання
суддям виплачується органами
Пенсійного фонду України за рахунок
коштів Державного бюджету України. Дія
статті 2 Закону № 3668 не поширюється на
Закон № 2453. Дія абзацу другого пункту 2
розділу II «Прикінцеві та перехідні
положення» Закону № 3668 не поширюється
на правовідносини щодо виплати суддям
пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання).

У рішенні Конституційного Суду України
№3-рп/2013 від 03 червня 2013 року, зокрема,
зазначено, що конституційний статус
судді передбачає достатнє матеріальне
забезпечення судді як під час
здійснення ним своїх повноважень
(суддівська винагорода), так і в
майбутньому у зв'язку з досягненням
пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок
припинення повноважень і набуття
статусу судді у відставці (щомісячне
довічне грошове утримання). Статус
судді та його елементи, зокрема
матеріальне забезпечення судді після
припинення його повноважень, є не
особистим привілеєм, а засобом
забезпечення незалежності працюючих
суддів і надається для гарантування
верховенства права та в інтересах осіб,
які звертаються до суду та очікують
неупередженого правосуддя.

Зміст ст.138 Закону №2453 в редакції, яка
діє внаслідок прийняття рішення
Конституційного Суду України № 3-рп/2013
від 03 червня 2013 року, чітко та
однозначно встановлює співвідношення
та залежність розміру місячного
довічного грошового утримання судді у
відставці від розміру грошового
утримання судді, який працює на
відповідній посаді. Існуюче
формулювання змісту статті зазначеної
закону є цілком достатнім для того,
щоб зробити висновок, що зміна розміру
грошового утримання працюючого на
відповідній посаді судді, є достатньою
підставою для зміни розміру
відповідного місячного довічного
грошового утримання судді у відставці.

За нормами ст.3 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» суди
загальною юрисдикції утворюють єдину
систему судів. Єдиним органом
конституційної юрисдикції в Україні є
Конституційний Суд України. Відповідно
до ч.4 ст.17 цього Закону, єдність системи
судів загальної юрисдикції
забезпечується, зокрема: єдиними
засадами організації та діяльності
судів; єдиним статусом суддів; єдиним
порядком організаційного забезпечення
діяльності судів; фінансуванням судів
виключно з Державного бюджету України.

Нормою ст.51 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» визначено,
що суддею є громадянин України, який
відповідно до Конституції України та
цього Закону призначений чи обраний
суддею, займає штатну суддівську
посаду в одному з судів України і
здійснює правосуддя на професійній
основі. Судді в Україні мають єдиний
статус незалежно від місця суду в
системі судів загальної юрисдикції чи
адміністративної посади, яку суддя
обіймає в суді.

Згідно ч.5 ст.109 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» за суддею,
звільненим за його заявою про
відставку, зберігається звання судді
та гарантії недоторканності,
встановлені для судді до його виходу у
відставку. Враховуючи викладене, суд
вважає, що судді, що працюють або
працювали у системі судів загальної
юрисдикції, не повинні ставитись у менш
вигідне становище в питаннях
пенсійного забезпечення, а саме
нарахування та виплати довічного
грошового утримання суддів у
відставці, порівняно із суддями
Конституційного Суду України.

На підставі вищевикладеного, суд
приходить до висновку про
протиправність бездіяльності
відповідача та щодо здійснення
перерахунку в межах заявлених позовних
вимог та, виходячи з встановлених
обставин справи, вважає наявними
законні підстави для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Відповідно до ст. 129 Закону України
«Про судоустрій і статус суддів»
суддівська винагорода регулюються цим
Законом, Законом України «Про
Конституційний Суд України» та не
може визначатися іншими
нормативно-правовими актами.

Таким чином, відповідач зобов'язаний
здійснити перерахунок щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці ОСОБА_1 з 01.12.2013 року в розмірі
86 % від суддівської винагороди,
визначеної ст.129 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів»,
працюючого на відповідній посаді без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання з 01.12.2013 року на підставі
довідки ТУ ДСА України в Полтавській
області №2341 від 06.12.2013 року та
виплатити на його користь всю суму
заборгованості, що виникла внаслідок
недоплати щомісячного довічного
грошового утримання судді у відставці
за період з 01.12.2013 року по день
фактичного виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи», максимальний розмір пенсії
або щомісячного довічного грошового
утримання, призначених (перерахованих)
відповідно до ряду нормативно-правових
актів, в тому числі до Закону України
«Про судоустрій і статус судді», не
може перевищувати десяти прожиткових
мінімумів, установлених для осіб, які
втратили працездатність.

Згідно ст. ст. 1.2 розділу ІІ
Прикінцевих та перехідних положень
Закону України «Про заходи щодо
законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи», цей
Закон набирає чинності з 1 жовтня 2011
року, а обмеження пенсії (щомісячного
довічного грошового утримання)
максимальним розміром, встановленим
цим Законом, не поширюється на
пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне
довічне грошове утримання) призначена
до набрання чинності цим Законом.
Вбачається, що щомісячне довічне
грошове утримання призначено позивачу
до набрання чинності Законом України
«Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи», тому на даний час позивач має
право одержувати щомісячне довічне
грошове утримання працюючого на
відповідній посаді судді без
будь-яких граничних обмежень.

Суд не вбачає підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 в частині
стягнення моральної шкоди, виходячи з
наступного.

З матеріалів адміністративної справи
вбачається, що позивач ОСОБА_1
народився в 1956 році, з 2008 року йому
встановлено третю групу інвалідності
загального захворювання; в період
11.09.2013 року по 24.09.2013 року він перебував
на лікуванні в терапевтичному
відділенні Великобагачанської ЦРЛ, а з
24.09.2013 року по 08.10.2013 року в
алергологічному відділенні
Полтавської обласної клінічної
лікарні ім. Скліфосовського (а.с.а.с.22-24).
В цей період (за час його лікування) він
отримував щомісячне довічне грошове
утримання судді у відставці в розмірі
14796 грн.30 коп. (а.с.14), яке отримує і на
даний час.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що
його позовні вимоги щодо протиправної
бездіяльності відповідача УПФУ у
Великобагачанському районі
Полтавської області та перерахунку
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці стосуються
періоду, який починається з 01.12.2013 року
(а.с.а.с.2-3).

Згідно з роз'ясненнями, що викладені у
п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до п.9 зазначеної Постанови,
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо) та
з урахуванням немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо)та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його житті, ступінь зниження престижу,
ділової репутації, час та зусилля,
необхідні для відновлення
попереднього стану. При цьому суд має
виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

В розрізі наведеної правової норми, з
урахуванням сукупності досліджених
доказів у справі, що надані на засадах
змагальності і диспозитивності, суд
зауважує, що матеріали
адміністративної справи не містять
жодних відомостей, які б свідчили про
ступінь страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнач позивач у
справі, або характер його немайнових
втрат під час неправомірної
бездіяльності УПФУ у
Великобагачанському районі
Полтавської області з 01.12.2013 року.
Позивачем до суду не надано відомостей
(доказів), що дії УПФУ у
Великобагачанського районі
Полтавської області (з урахуванням
початку його протиправної
бездіяльності з 01.12.2013 року в межах
даної адміністративної справи)
погіршили стан здоров'я позивача або
спричинили зміни у його життєвих
стосунках, ступені зниження престижу,
ділової репутації, тобто, позивачем у
справі ОСОБА_1 не надано жодних доказів,
які б слугували підставою для
відшкодування моральної шкоди з 01.12.2013
року. Позивачем в силу ст.71 КАС України
не доведено передбачених ст.ст.23,1167 ЦК
України обставин і підстав, які
зумовлюють наявність моральної шкоди.

З урахуванням положень ст.94 КАС України
судові витрати на користь позивача
належить стягнути з Державного бюджету
України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.8,9,19,22 Конституції України, ст.129
Закону України «Про судоустрій та
статус суддів», Законом України «Про
міри законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи»,
Рішенням Конституційного Суду України
№3-рп/2013 від 03.06.2013 року (справа щодо
змін умов виплати пенсій і щомісячного
довічного грошового утримання суддів у
відставці), ст.ст.6-14,18,69-71,86,158-163,183-2,186,254
КАС України, суд, -

п
о с т а н о в и в:

Уточнені позовні вимоги
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України у Великобагачанському районі
Полтавської області про визнання
протиправною бездіяльності державного
органу, зобов'язання вчинити певні дії
та відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України у
Великобагачанському районі
Полтавської області щодо відмови у
перерахуванні щомісячного довічного
грошового утримання з 01.12.2013 року
ОСОБА_1, як судді у відставці.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України у Великобагачанському
районі Полтавської області здійснити
ОСОБА_1 перерахунок щомісячного
довічного грошового утримання як судді
у відставці у розмірі 86% від
суддівської винагороди, визначеної
ст.129 Закону України «Про судоустрій і
статус суддів», працюючого на
відповідній посаді судді, без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання з 01.12.2013 року - на підставі
довідки територіального управління
Державної судової адміністрації
України в Полтавській області про
суддівську винагороду для обчислення
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці №2341 від
06.12.2013 року та виплатити на його користь
всю суму заборгованості, що виникла
внаслідок недоплати щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці за період з 01 грудня 2013 року
по день фактичного виконання рішення
суду.

В іншій частині позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 судовий збір
в розмірі 68 грн. 82 коп.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Великобагачанський районний суд
Полтавської області. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції. Апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до ст. 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови в письмовому провадженні -
протягом десяти днів з дня отримання
постанови.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу
не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складений 17
лютого 2014 року.

Суддя -