Справа № 820/9365/13-а
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 р.Справа № 820/9365/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду

у складі: головуючого судді

Старостіна В.В.

суддів:

Ральченка І.М.

Катунова
В.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 02.12.2013р.
по справі № 820/9365/13-а

за позовом ОСОБА_3

до Державної міграційної служби
України третя особа Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківської області

про скасвання рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 (позивач), звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України
(відповідач), третя особа: Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області ,
в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 02.08.2013
року № 461- 13;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України переглянути рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою
яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 02.12.2013 року
у задоволенні позову ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України,
третя особа: Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області відмовлено.

Позивач, не погодившись з постановою
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить суд
апеляційної інстанції оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

Виходячи з приписів ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, справа розглядається в
порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач звернувся до Головного
Управління Державної міграційної
служби України у Харківській області
09.10.2012 року із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
видано наказ №185/б від 24.10.2012 року про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

На момент подання заяви до органу
міграційної служби у Харківській
області позивач на території України
перебував нелегально.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 02.08.2013 року №461-13 відмовлено
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту ОСОБА_3
громадянину Афганістану.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
рішення № 461- 13 від 02.08.2013 року про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
прийнято в межах компетенції
відповідача, згідно з вимогами діючого
законодавства, є правомірним,
прийнятим на підставі повного і
всебічного вивчення обставин особової
справи позивача, отже позовні вимоги
про його скасування не підлягають
задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Згідно п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Аналізуючи зміст зазначеної норми,
колегія суддів вважає необхідним
зауважити, що обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідувань є
визначальним у переліку критеріїв щодо
визначення статусу біженця. Цей
критерій складається із суб'єктивної
та об'єктивної сторін. Суб'єктивна
сторона полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа змушена
залишитися в Україні внаслідок загрози
її життю, безпеці чи свободі в країні
походження, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
такого спору.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Ситуація в
країні походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення
змін і доповнень до постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову
практику розгляду спорів щодо статусу
біженця, видворення іноземця чи особи
без громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні",
ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа: стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; яка до прибуття
в Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні. Дія цього
абзацу не поширюється на дітей,
розлучених із сім'ями, а також на осіб,
які народилися чи постійно проживали
на території України, а також їх
нащадків (дітей, онуків).

Як вбачаєтьбся з матеріалів справи,
позивач, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженець с. Ману, провінція
Нангархар, Ісламської Республіки
Афганістан, віросповідання іслам
(суніт), за національністю пуштун.
Покидав країну легально, на територію
України прибув з Росії нелегально.

З матеріалів особової справи
громадянина Афганістану ОСОБА_3
вбачається, що позивач просить визнати
його біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки в країні
походження у нього є цілком
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідування чи вбивства. Свої
побоювання позивач пов'язує з тим, що
він працював на ISF в якості
перекладача, неодноразово отримував
дзвінки та лист від представників руху
Талібан, з погрозою смерті, якщо
позивач не припинить співпрацю з ISF.

З протоколу співбесіди від 17.10.2012 року
вбачається, що позивач зазначив, що не
знає хто йому погрожував, можливо це
був Талібан, оскільки на листі є типові
символи цього угруповання.

З матеріалів міжнародних організацій,
ЗМІ, офіційних урядових джерел
вбачається, що на території
Афганістану представники угруповання
Талібан дійсно застосовують
залякування й переслідування
прихильників чинної влади та осіб, які
співпрацюють із владою та міжнародними
військовими силами.

Зокрема, у доповіді спеціального
доповідача ООН Філіпа Олстона йдеться
про використання талібами "нічних
листів" з метою залякування громадян
Афганістану, які співпрацюють із
владою країни або міжнародними
військовими силами. Проте у тій же
доповіді зазначено: згідно зі статтею в
"Гардіан ", в центрі Кабулу є крамничка,
де афганці можуть придбати будь-які
підроблені документи, включаючи й
нічні листи. Клерк з крамнички
повідомив: "Ми можемо написати все, що
вам потрібно. Наприклад, ми напишемо, що
ви працюєте у державній установі,
вкажемо вашу посаду та заробітну
платню. В листі йтиметься, що "Якщо ви не
покинете свою роботу до такої-то дати,
ми прийдемо та вб'ємо вас або кинемо
бомбу у вашу домівку" . Проведено аналіз
"нічних листів", згідно з висновками
якого, неможливо визначити перелік
невід'ємних ознак справжнього нічного
листа від імені талібів чи визначити,
який вони повинні мати вигляд. Дуже
важко відрізнити справжній нічний лист
від імені талібів від підробленого (
а.с. 123).

Європейське бюро підтримки у сфері
притулку (ЕАБО) у доповіді від 06 грудня
2012 року зазначає: особи, які працюють на
МВС, стикаються з реальним ризиком
зазнати залякування і переслідування з
боку повстанців у всіх частинах
Афганістану, але ризик є меншим у місті
Кабул. Однак особливі і специфічні
обставини можуть призвести до
збільшення ризику. Для людей, які
працюють на МВС, може бути недостатньо
просто залишити свою роботу або
припинити свою діяльність з метою
уникнути залякування і переслідування
з боку повстанців. Якщо особа, яка
працює на МВС, залишає свою діяльність,
може втекти з району і переселитися до
безпечнішого району, вона загалом може
уникнути залякування або
переслідування, окрім випадків
наявності особливих обставин, які
перешкоджають такій можливості .

Крім того, позивач припинивши роботу в
травні 2012 року знаходився на території
Афганістану, для отримання документів
для виїзду перебував в Кабулі та за цей
час до нього не було застосовано будь
яких насильницьких дій. При цьому
позивачем не подано будь яких пояснень
або доказів неможливості переселення
до безпечнішого району після
припинення роботи.

Таким чином, колегія суддів спростовує
посилання позивача на "нічний лист" від
березня 2013 року, як на дійсний факт
залякування.

Крім того, згідно протоколу співбесіди
від 17.10.2012 року вбачається, що позивач
10-12 днів перебував у Києві, проте до
Державної міграційної служби не
звертався. (а.с. 66)

Позивач був затриманий при спробі
незаконного перетину державного
кордону України на ділянці Чопського
прикордонного загону Закарпатської
області, у зв'язку з чим і подав
відповідну заяву. З пояснень позивача
вбачається, що якби його не затримали в
України, то він не подавав би заяви про
надання статусу біженця, оскільки
планував потрапити на територію
Європейського Союзу (а.с. 101).

Отже всупереч зазначеної норми Закону,
позивач звернувся до Управління
міграційної служби у Закарпатській
області тільки після його затримання
органами Державної прикордонної
служби України.

Згідно з п. F Керівництва з процедур та
критеріїв визначення статусу біженця
"мігрант - це особа, яка добровільно
залишає країну, щоб поселитися в іншому
місті, а його дії мотивуються особистим
бажанням. Якщо особа переїжджає тільки
з економічних міркувань, то вона є
економічним мігрантом, а не біженцем."
Пошук кращих економічних та соціальних
умов життя є сферою правового
регулювання Закону України "Про
імміграцію" з відповідним правовим
статусом, який набувається згідно з цим
законом.

Як вбачається з протоколів співбесід,
метою в'їзду в Україну є бажання
потрапити на територію Європейського
Союзу.

Згідно з п.164, А, гл. V Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців особи, вимушені
покинути країну походження в
результаті внутрішніх та міжнародних
озброєних конфліктів, звичайно не
розглядаються як біженці за
визначенням Конвенції 1951 року та
Протоколу 1967 року про статус біженців.
Конвенція не застосовується до
конфліктів між групами, що змагаються,
чи за відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.
Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загальнопоширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

Представники руху Талібан не є
представниками офіційної влади в
Афганістані, а тому сам факт можливого
переслідування з боку незаконних
збройних формувань - Талібів, не є
конвенційною ознакою для надання
статусу біженця.

Той факт, що позивач мав змогу
безперешкодно проживати вдома, вільно
пересуватись, працювати підтверджує,
що в країні громадянської належності
позивач почував себе в безпеці та був
повністю впевнений в тому, що ніякої
загрози для нього не існує, випадків
переслідування та погроз із боку
офіційних органів влади на його адресу
не отримував.

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень позивача він не був причетний
до інцидентів із застосуванням
фізичного насильства з боку
представників офіційної влади
Афганістану або інших осіб. До нього не
застосовувались заходи
адміністративного впливу і він не
притягався до кримінальної
відповідальності (а.с. 51).

В даному випадку позивач не навів
достатньої аргументації своїм
побоюванням, або інших доказів того, що
ці побоювання є обґрунтованими. У
зв'язку з тим, що жодного конкретного
факту особистого переслідування за
конвенційними ознаками позивачем не
наведено, аналіз матеріалів справи
свідчить, що його побоювання стати
жертвою переслідування з боку талібів,
є необґрунтованими.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи та про це стверджує сам позивач,
у країні походження у нього залишилися
батьки, брати та сестра, після його
від'їзду погрози не поступали та будь
які дії не застосовувались ( а.с. 101), з
реєстраційного листка підставою
виїзду є сімейні обставини (а.с. 51), а
відтак колегія суддів критично оцінює
пояснення позивача, з приводу мотивів,
які спонукали його покинути країну
походження.

Також, колегія суддів звертає увагу, що
на міжнародній конференції, яка
відбулася в Женеві узгоджено план
добровільної репатріації та
реінтеграції мільйонів афганських
біженців, багато з яких жили в інших,
країнах протягом більш ніж трьох
десятиліть. Ця стратегія, на реалізацію
якої буде виділено декілька мільярдів
доларів, передбачає вживання заходів,
спрямованих на створення сприятливих
умов для повернення афганців на
батьківщину. За останні 10 років в
Афганістан повернулися понад 5.7
мільйона біженців, що складає майже
одну чверть населення країни.

Таким чином, колегія суддів , вважає що
рішення відповідача про відмову у в
оформленні документів для вирішення
питання про надання статусу біженця
або особи, яка потребує додаткового
захисту є обґрунтованим та законним.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що підстави для скасування
наказу відповідача від 02.08.2013 року за
№ 461- 13 та для зобов'язання останнього
прийняти рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту -
відсутні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
підтверджує, що при прийнятті судового
рішення у справі суд першої інстанції
дійшов вичерпних юридичних висновків
щодо встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 02.12.2013р. по
справі № 820/9365/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Старостін
В.В.Судді(підпис) (підпис) Ральченко І.М.
Катунов В.В.