Справа № 813/4519/13-а
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 лютого 2014 року 11 год. 27 хв.
Справа № 813/4519/13-а
Львівський окружний адміністративний
суд
у складі колегії суддів:
головуючий суддя - Сакалош В.М.,
судді - Качур Р.П. та Лунь З.І.,
за участю секретаря судового засідання
за відсутності представників сторін,
розглянувши у м. Львові у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Апеляційного суду Львівської області,
Державної судової адміністрації
України та Державного казначейства
України про визнання протиправною
бездіяльність, стягнення середнього
заробітку за час затримки проведення
розрахунку при звільнені з роботи, а
також зобов"язання вчинити дії, -
На розгляд Львівського окружного
адміністративного суду надійшла
позовна заява ОСОБА_1 до Апеляційного
суду Львівської області, Державної
судової адміністрації України та
Державного казначейства України про
визнання протиправною бездіяльність,
стягнення середнього заробітку за час
затримки проведення розрахунку при
звільнені з роботи, а також
зобов"язання вчинити дії.
Хід розгляду справи відображений в
ухвалах суду. В судовому засіданні
13.02.2014 року відповідно до вимог ч.3 ст. 160
Кодексу адміністративного судочинства
України проголошено вступну та
резолютивну частину постанови.

В ході судового розгляду справи
позивачем було подано уточнення до
позовної заяви, яке аргументоване
наступним.

Позивач стверджує, що у день його
звільнення з вини відповідачів не була
своєчасно проведена виплата усіх
належних йому сум, чим грубо порушено
вимоги ст. 116 Кодексу Законів про Працю
(надалі - КЗпП). Лише після звернення
позивача до суду відповідач по справі -
Апеляційний суд Львівської області
здійснив виплату коштів в сумі 157 311,05
грн., однак відмовився виплатити
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні
передбачений ст. 117 КЗпП. Відтак, у
зв'язку з наведеним позивач зменшив
розмір позовних вимог до 34 245,98 грн., які
на його думку, і становлять суму
середнього заробітку за увесь час
затримки проведення розрахунку.

Позивач подав до суду клопотання про
розгляд справи за його відсутності у
зв'язку з необхідністю виїзду за кордон
на лікування. Уточнені позовні вимоги
підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача 1 -
Апеляційного суду Львівської області
надав заперечення по справі від 17.01.2014
року вх. № 1132, відповідно до якого
позовні вимоги заперечує в повному
обсязі, вважає такі необґрунтованими у
зв'язку з тим, що розрахунок по вихідній
допомозі з позивачем проведено в
повному обсязі, а щодо затримки у його
проведенні, зазначає, що така виникла у
зв'язку з обмеженим фінансуванням по
оплаті праці, що призвело до виникнення
кредиторської заборгованості , у
зв'язку з чим така станом на лютий 2013
року становила 252 202,53 грн., відтак
залишок на рахунку 25.06.2013 року складав
528,31 грн. і тільки 27.06.2013 року на рахунок
надійшли кошти в сумі 258 100,00 грн.
Виписка з ГУ ДКСУ у Львівській області
отримана 01.07.2013 року, а документи на
виплату вихідної допомоги позивачем
подано 02.07.2013 року.

У зв'язку з наведеним, представник
відповідача 1 проти заявлених позовних
вимог заперечив, просив відмовити у
задоволенні таких.

Представник відповідача 2 - Державної
судової адміністрації України - надав
заперечення на вищевказаний позов,
вважаючи позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню у зв'язку з
наступним.

Відповідно до Положення про Державну
судову адміністрацію, затвердженого
Рішенням Ради суддів України віл 22.10.2010
року державна судова адміністрація
виконує функції головного
розпорядника бюджетних коштів,
передбачених в Державному бюджеті
України на утримання суддів. При цьому
Апеляційний суд Львівської області є
розпорядником бюджетних коштів
нижчого рівня, до відома якого
Державною судовою адміністрацією
України згідно з ст. 22 Бюджетного
кодексу України доводяться відомості
про асигнування, затверджуються
кошториси.

Відтак, беручи до уваги повноваження
Державної судової адміністрації
України та враховуючи, що нарахування
вихідної допомоги позивачу
здійснюється відділом бухгалтерського
обліку та звітності Апеляційного суду
Львівської області, який і є
розпорядником бюджетних коштів
нижчого рівня, представник відповідача
2 вважає, що Державна судова
адміністрація України
відповідальності за дії Апеляційного
суду Львівської області не несе, а тому
у задоволенні позовних вимог просить
відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача 3 - Державного
Казначейства України в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив. Суд вважає, що
відповідач 3 належним чином, в силу
приписів ст.ст. 33-35 КАС України,
повідомлений про час та місце розгляду
справи і справу можливо розглядати у
відсутності представника відповідача 3
на підставі наявних в матеріалах
справи доказів, відповідно до ст.71 КАС
України.

Розглянувши і дослідивши подані
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив наступні факти та відповідні
їм правовідносини.

Відповідно до Постанови Верховної Ради
України № 218-VII від 18.04.2013 року «Про
звільнення суддів» наказом голови
Апеляційного суду Львівської області
за № 60-к від 30.04.2013 року ОСОБА_1 було
звільнено з посади судді апеляційного
суду у зв'язку з поданням заяви про
відставку та з 07.05.2013 року виключено зі
складу суддів Львівського
апеляційного суду Львівської області.

Вищевказаним наказом було передбачено
виплату ОСОБА_1 виплату при звільненні
вихідної допомоги у розмірі 10 місячних
заробітних плат за останньою посадою,
визначену ст. 136 Закону України «Про
судоустрій та статус суддів» та
компенсації за невикористану
відпустку. Однак у день звільнення
виплата усіх належних позивачу сум
здійснена не була.

Відповідно до матеріалів справи судом
встановлено, що не нарахування коштів
Львівському апеляційному суду у
повному обсязі призвело до виникнення
кредиторської заборгованості по
заробітній платі для працівників
Львівського апеляційного суду і
станом на лютий 2013 року така
заборгованість становила 252 205,53 грн.

Згідно із ст.ст. 142,145 Закону України
«Про судоустрій та статус суддів»,а
також відповідно до Положення про
Державну судову адміністрацію України,
остання здійснює функції головного
розпорядника бюджетними коштами,
передбаченими на утримання суддів та
затверджує кошториси витрат на це.

При цьому, судом взято до уваги те, що
Апеляційний суд Львівської області є
розпорядником бюджетних коштів
нижчого рівня, до відома якого
Державною судовою адміністрацією
України згідно з ст. 22 Бюджетного
кодексу України доводяться відомості
про асигнування, затверджуються
кошториси.

Відповідно до Положення про державну
казначейську службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 13.04.2011 року №460/2011 Державна
казначейська служба України
(Казначейство України) є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра фінансів України (далі -
Міністр).

Казначейство України входить до
системи органів виконавчої влади та
утворюється для реалізації державної
політики у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до пп.1 п. 4 Положення про
Державну казначейську службу України,
Казначейство України відповідно до
покладених завдань здійснює через
систему електронних платежів
Національного банку України
розрахунково-касове обслуговування
розпорядників, одержувачів бюджетних
коштів та інших клієнтів, операцій з
коштами бюджетів, спільних із
міжнародними фінансовими
організаціями проектів.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Бюджетного
кодексу України при виконанні
державного бюджету і місцевих бюджетів
застосовується казначейське
обслуговування бюджетних коштів.
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, забезпечує
казначейське обслуговування бюджетних
коштів на основі ведення єдиного
казначейського рахунку, відкритого у
Національному банку України.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 48 Бюджетного кодексу
України вимоги фізичних і юридичних
осіб щодо відшкодування збитків та/або
шкоди за зобов'язаннями, взятими
розпорядниками бюджетних коштів без
відповідних бюджетних асигнувань або з
перевищенням повноважень,
встановлених цим Кодексом та законом
про Державний бюджет України (рішенням
про місцевий бюджет), стягуються з осіб,
винних у взятті таких зобов'язань, у
судовому порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 48 Бюджетного
кодексу України центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів,
здійснює реєстрацію та облік бюджетних
зобов'язань розпорядників бюджетних
коштів і відображає їх у звітності про
виконання бюджету. При реєстрації та
обліку бюджетних зобов'язань
здійснюється перевірка відповідності
напрямів витрачання бюджетних коштів
бюджетному асигнуванню, паспорту
бюджетної програми (у разі
застосування програмно-цільового
методу у бюджетному процесі).

Судом взято до уваги те, що Державне
казначейство України в силу покладених
на нього чинним законодавством України
повноважень та зобов'язань не
здійснило належного фінансування
Львівського апеляційного суду в повній
мірі, що в свою чергу призвело до
виникнення кредиторської
заборгованості останнього щодо
проведення виплат по оплаті праці, а
також стало причиною, що призвела до
затримки виплати усіх належних
платежів позивачу у зв'язку із
звільненням із посади судді
Львівського апеляційного суду.

Відповідно до абзацу 2 пункту 13
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 06
березня 2008 року №2 «Про практику
застосування адміністративними судами
окремих положень Кодексу
адміністративного судочинства України
під час розгляду адміністративних
справ», при розгляді спорів з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби застосовуються положення,
встановлені спеціальними законами. У
разі коли ці закони зазначені питання
не врегульовують, то необхідно
субсидіарно застосовувати
законодавство про працю, зокрема,
КЗпП.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

У відповідності до ст. 117 КЗпП України
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Аналіз наведених норм свідчить про те,
що не виплата належних при звільненні
сум працівникові у день звільнення є
триваючим правопорушенням, та
припиняється у день проведення
фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи
обмежене фінансування по оплаті праці
призвело до виникнення у Львівського
апеляційного суду кредиторської
заборгованості , у зв'язку з чим така
станом на лютий 2013 року становила 252
202,53 грн., відтак залишок на рахунку
25.06.2013 року складав 528,31 грн. і тільки
27.06.2013 року на рахунок надійшли кошти в
сумі 258 100,00 грн. Виписка з ГУ ДКСУ у
Львівській області отримана 01.07.2013
року, а документи на виплату вихідної
допомоги позивачем подано 02.07.2013 року.
Відтак, факт того, що 03.07 2013 року
розрахунок по вихідній допомозі з
позивачем здійснено повністю останнім
не заперечується.

Суд проаналізувавши обставини та
матеріали справи вважає, що в даному
спорі відсутня вина відповідачів, як
необхідна умова для застосування
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України, а за відсутності вини
вимоги про стягнення середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку задоволенню не підлягають,
оскільки суб'єкт владних повноважень
діяв у межах наданої компетенції
відповідно до вимог законодавства й не
порушив право позивача при проведенні
розрахунку при звільненні.

Завданням адміністративного суду є
перевірка правомірності (легальності)
рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень з огляду на чіткі
критерії, які зазначені у частині 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень. Відповідність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень передбаченим
частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям перевіряється судом з
урахуванням закріпленого статтею 9
Кодексу адміністративного судочинства
України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

"На підставі" - означає, що суб'єкт
владних повноважень: 1) повинен бути
утвореним у порядку, визначеному
Конституцією та законами України; 2)
зобов'язаний діяти на виконання закону,
за умов та обставин, визначених ним

"У межах повноважень" - означає, що
суб'єкт владних повноважень повинен
приймати рішення, а дії вчиняти
відповідно до встановлених законом
повноважень, не перевищуючи їх.

"У спосіб" - означає, що суб'єкт владних
повноважень зобов'язаний
дотримуватися встановленої законом
процедури і форми прийняття рішення
або вчинення дії і повинен обирати лише
визначені законом засоби.

Зазначені критерії, хоча і адресовані
суду, але одночасно вони є і вимогами
для суб'єкта владних повноважень, який
приймає відповідне рішення.

Проаналізувавши дії відповідачів на
відповідність вищевказаним критеріям,
суд вважає, що останні діяли на
підставі, у межах повноважень, у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачами як суб'єктами владних
повноважень, які заперечували проти
адміністративного позову, виконано
обов'язок щодо доведення правомірності
прийнятих рішень та вчинених дій та
надано докази в обґрунтування такої
правомірності.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, а частиною 1 статті
71 Кодексу адміністративного
судочинства України зазначено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України та
матеріалів справи, суд дійшов висновку,
що викладені в позовній заяві
твердження позивача є
необґрунтованими, а тому
адміністративний позов задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України
судові витрати зі сторін не стягуються.

На підставі наведеного, керуючись ст.2,
17, 94,158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду. Апеляційна
скарга подається до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд
Львівський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови
виготовлено 19 лютого 2014 року.

Головуючий Суддя
Сакалош В.М.

Суддя
Качур Р.П.

Суддя
Лунь З.І.