Справа № 2а/0270/5500/12
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а/0270/5500/12
Головуючий у 1-й інстанції: Віятик Н.В.
Суддя-доповідач: Білоус О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Білоуса О.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака
В. Ю.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниця на постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від 28
жовтня 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниця, Управління Державної
казначейської служби України у
м.Вінниці про визнання протиправними
дій та стягнення сплаченого збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Вінницького
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до УПФУ у
м.Вінниці, УДКСУ у м.Вінниці про
визнання протиправними дій та
стягнення сплаченого збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування. Позовні вимоги мотивовано
тим, що 12.03.2010 році він придбав
автомобіль, при реєстрації якого
сплатив збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування в розмірі 3 % від
вартості автомобіля. Оскільки
відповідно до Закону України "Про збір
на обов'язкове державне пенсійне
страхування", ОСОБА_2 не є платником
даного збору, а УПФ України у м. Вінниці
відмовляється повертати йому
сплачений збір, просив (з урахуванням
заяв про зміну та зменшення позовних
вимог) визнати протиправними дії
управління Пенсійного фонду України у
м. Вінниці щодо відмови у поверненні
примусово сплаченого збору з операцій
відчуження легкових автомобілів в
розмірі 14 302,00 грн. та стягнути з
Державного бюджету м. Вінниці суму
сплаченого збору.

Відповідно до постанови Вінницького
окружного адміністративного суду від
28.10.2013 року адміністративний позов
задоволено частково, стягнуто на
користь позивача сплачену суму збору.
Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
скасувати постанову Вінницького
окружного адміністративного суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись при цьому на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, які мають значення для справи
та порушення норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення спору.

В судове засідання представники сторін
не з'явилися, хоча про час та місце
розгляду справи повідомлявся
своєчасно та належним чином. Направили
до суду заяви про розгляд справи у
порядку письмового провадження.

Представник позивача також направив на
адресу суду письмові заперечення на
апеляційну скаргу, які долучені до
матеріалів справи, з яких вбачається,
що апеляційну скаргу позивач не визнає
повністю, проти її задоволення
заперечує, вважаючи рішення суду
першої інстанції законним,
обґрунтованим і таким, що відповідає
фактичним обставинам справи. Просив
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про його дату, час і
місце, а також враховуючи те, що їх явка
в судове засідання не визнавалась
обов'язковою, колегія суддів визнала за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження, відповідно до
п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, за наявними у
справі матеріалами, при цьому, згідно
частини 6 статті 12, частини 1 статті 41
КАС України, повне фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції необхідно залишити
без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України
визначено, що у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку. При цьому в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову (ч. 2 ст. 71 КАС).

Частиною 1 ст. 195 КАС України визначено,
що суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної
скарги.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, та підтверджується
матеріалами справи, 12.03.2010 році ОСОБА_2
придбав автомобіль марки Volkswagen Touareg GP.
При зверненні для реєстрації
придбаного автомобіля, йому було
зобов'язано сплатити збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування в розмірі 3 % від вартості
автомобіля, що становить 14 302,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач сплатив до бюджету збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування у зазначеному розмірі, що
підтверджується квитанцією №168 від
12.03.2010 року (а.с.5).

В подальшому, вважаючи, що збір
сплачено помилково, ОСОБА_2 звернувся
до УПФ України у м. Вінниці із заявою
від 19.11.2012 року про повернення коштів,
сплачених як збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування при
придбанні легкового автомобіля, на яку
21.11.2012 року отримав відповідь про
відсутність підстав для їх повернення
виходячи з того, що пунктом 12 Порядку
передбачено, що платниками збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів є також фізичні
особи, які набувають права власності на
легкові автомобілі шляхом купівлі
легкових автомобілів.

Вирішуючи по суті існуючий спір, суд
першої інстанції керувався тим, що
відповідно до абзацу 12 пункту 8 Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок, інших прирівняних до них
транспортних засобів та мопедів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року,
державна реєстрація транспортних
засобів проводиться за умови сплати їх
власниками передбачених
законодавством податків і зборів (
обов'язкових платежів ).

Відповідно до п.14 Порядку сплати збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1740 від 03.11.1998 року (далі - Порядок),
органи Державтоінспекції здійснюють
реєстрацію легкових автомобілів лише
за умови сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування, що
підтверджується документом про сплату
цього збору.

Згідно вимог пункту 7 статті 1 Закону
України "Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування" (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), якою визначено
вичерпний перелік осіб - платників
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування, платниками збору є
юридичні та фізичні особи при
відчуженні легкових автомобілів, крім
легкових автомобілів, якими
забезпечуються інваліди, та тих
автомобілів, які переходять у
власність спадкоємцям за законом.

Таким чином, виходячи зі змісту
зазначеної норми Закону, обов'язок зі
сплати збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування покладається на
осіб лише у випадку відчуження
легкових автомобілів, а не при їх
купівлі.

Разом із тим, відповідно до пункту 12
Порядку платниками збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів є підприємства,
установи організації всіх форм
власності, а також фізичні особи, які
набувають право власності на легкові
автомобілі шляхом купівлі даних
автомобілів, у тому числі у виробників
або торгівельних організацій (крім
випадків забезпечення автомобілями
інвалідів згідно чинним
законодавством).

Суд першої інстанції правильно
зауважив, що суперечність між законом і
підзаконним актом, які по-різному
тлумачать одне й те саме питання,
необхідно врегулювати, застосувавши до
спірних правовідносин Закон України
"Про збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування" (в редакції
чинній на момент спірних
правовідносин), у якому визначено
виключний перелік осіб - платників
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування та виключний перелік
господарських операцій, з яких цей збір
сплачується, як нормативно-правовий
акт вищої юридичної сили.

Зокрема, п.7 ст.1 цього Закону
передбачено, що платниками збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування є юридичні та фізичні
особи при відчуженні легкових
автомобілів, крім легкових
автомобілів, якими забезпечуються
інваліди, і тих автомобілів, які
переходять у власність спадкоємцям за
законом.

Отже, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
обов'язок сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування при
відчуженні легкових автомобілів не
може бути покладений на особу, яка
набуває право власності, тобто на
покупця, що передбачено п. 12 Порядку
сплати збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1740 від 03.11.1998 року, оскільки вказана
норма суперечить акту вищої юридичної
сили, а саме п. 7 ст. 1 Закону України "Про
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування".

В даному випадку позивач безпідставно
сплатив такий збір у розмірі 3 % від
вартості автомобіля, що становить 14 302,00
грн., тому його порушені права
підлягають захисту шляхом стягнення на
його користь спірної суми.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищенаведеним,
матеріалами справи, а тому колегією
суддів відхиляються, оскільки не дають
підстав для висновку про порушення
судом першої інстанції норм права, які
призвели до неправильного вирішення
справи, тобто прийнята постанова
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону, і підстав для її
скасування не вбачається.

Відповідно до статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову -без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних підстав.

На підставі наведеного, в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку щодо задоволення
заявлених вимог у спосіб та межах,
визначених законом.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м. Вінниця, -
залишити без задоволення, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 28 жовтня 2013
року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Білоус О.В.

Судді
Мельник-Томенко Ж. М.

Сторчак В. Ю.