Справа № К/9991/22296/11-С
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/22296/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І. (доповідач), Іваненко
Я.Л., Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
касаційного провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Управління міграційної
служби в Одеській області про визнання
неправомірним і скасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У березні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із вказаним позовом.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 12 жовтня 2010
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 30 березня
2011 року, у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій, позивач подав касаційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судами норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати рішення цих судів та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
доводи касаційної скарги, суд
касаційної інстанції вважає, що скаргу
необхідно залишити без задоволення з
наступних підстав.

Наказом Управління міграційної служби
в Одеській області (далі - Управління) №
98 від 23 грудня 2008 року громадянину
Афганістану ОСОБА_1 відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця.

Правовою підставою для такої відмови
відповідачем зазначено: відсутність у
заявника умов, передбачених статтею 12
Закону України «Про біженців».

Відмовляючи в задоволенні цього
позову, суди першої та апеляційної
інстанцій обґрунтовано виходили з
того, що рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо наданні позивачу статусу
біженця прийнято відповідачем з
дотриманням процедури, передбаченої
законом, зокрема, з проведенням
перевірки наданих позивачем
відомостей, аналізом відповідних
матеріалів та ситуації, що склалась в
Афганістані, а надана позивачем
інформація про факти його
переслідування або дискримінаційні
заходи щодо особисто позивача під час
проживання в Афганістані не являється
підставою для отримання статусу
біженця.

З таким висновком судів першої та
апеляційної інстанцій суд касаційної
інстанції погоджується з огляду на
наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону особи, які
з наміром набути статус біженця
намагалися незаконно перетнути або
незаконно перетнули державний кордон
України, повинні без зволікань
звернутися до відповідного органу
міграційної служби через
уповноваженого цього органу чи
посадову особу Державної прикордонної
служби України або органу внутрішніх
справ із заявами про надання їм статусу
біженця, а також надати посадовим
особам Державної прикордонної служби
України пояснення про причини спроби
незаконно перетнути або незаконного
перетинання державного кордону
України. Якщо у таких осіб відсутні
документи, які посвідчують особу, або
такі документи є підробленими чи
фальшивими, вони мають повідомити про
цю обставину у заяві про надання
статусу біженця, а також викласти
причини зазначених ситуацій. Зазначені
особи повинні бути направлені
посадовими особами Державної
прикордонної служби України до органу
міграційної служби.

У відповідності до загальнодержавної
програми адаптації законодавства
України до законодавства
Європейського союзу, згідно з п.5 ст.4
Директиви Ради Європейського союзу
«Щодо мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
як осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається» від 27.04.2004
року № 8043/04 заяви є обґрунтованими,
якщо виконуються такі умови: заявник
зробив реальну спробу обґрунтувати
свою заяву; усі важливі факти, що були в
його розпорядженні, були надані, і було
задовільне пояснення відносно будь
якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілим та правдоподібним і не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Згідно п. 6 ст. 12 Закону рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо надання статусу
біженця приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо
у заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону, а
також коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з метою
набуття статусу біженця видає себе за
іншу особу, а так само за заявами,
поданими особами, яким було відмовлено
у наданні статусу біженця у зв'язку з
відсутністю умов, передбачених для
набуття статусу біженця абзацом другим
статті 1 цього Закону, якщо зазначені
умови не змінилися.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 у грудні 2008 року
звернувся до Управління міграційної
служби в Одеській області із заявою про
надання статусу біженця.

Того ж місяця з позивачем було
проведено співбесіду, під час якої
позивач повідомив, що країну
громадянської належності покинув у
липні 2008 року і виїхав до Росії, де
перебував 2 місяці, з якої
автомобільним транспортом приїхав до
України.

За результатами співбесіди
працівником відділу у справах біженців
22 грудня 2008 року складено висновок щодо
відмови в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця громадянину Афганістану
ОСОБА_1.

Вказаний висновок та оскаржуваний
наказ Управління про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем
прийнято з тієї підстави, що заява
подана позивачем є очевидно
необгрунтованою, оскільки заявник не
підпадає під ознаки ст. 1 Закону.

Так, відповідачем було враховано, що
під час співбесіди позивач не
повідомляв про те, що зазнавав
переслідувань або загроз
переслідування за ознаками,
передбаченими абз. 2 ст. 1 Закону.

Крім того, відповідачем встановлено, що
позивач прибув до України ще у жовтні
2008 року, але звернувся до відповідача
із заявою про надання статусу біженця
лише у грудні 2008 року, що свідчить про
неоднозначність обставин, на які
позивач посилається та про
недотримання ним вимог законодавства
України, а саме, зволікань у зверненні
до органів міграційної служби із
заявою про надання статусу біженця.
Так, позивачем не наведено належної
аргументації своїх побоювань у разі
повернення на батьківщину, які б
грунтувалися на реальних подіях, або
інших доказів того, що такі побоювання
є обгрунтованими.

Обгрунтоване ж побоювання стати
жертвою переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішує покинути країну і
стала біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

З огляду на викладене та враховуючи те,
що в ході судових засідань в судах
першої та апеляційної інстанцій доводи
позивача не знайшли свого
підтвердження, а відповідачем під час
прийняття оскаржуваного наказу за
заявою позивача взято до уваги вказані
обставини та в межах наданих
повноважень відповідно до ст. 12 Закону
України «Про біженців» прийнято
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання ОСОБА_1 біженцем, підстави для
задоволення позовних вимог відсутні.

За таких обставин суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку про
відсутність фактів та обставин, які
можна розцінювати як переконливі
докази побоювань позивача стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а тому прийняли
законне рішення про відмову в
задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги зроблених
цими судами висновків не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що підстав для скасування чи
зміни оскаржених судових рішень не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230 КАС
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 12
жовтня 2010 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 30 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко

Я.Л. Іваненко

І.Я.Олендер