Справа № 826/15610/13-а
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Бужак
Н.П.;

за участю секретаря: Кінзерської Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства «Українська автомобільна
корпорація» на постанову Окружного
адміністративного суду м.Києва від 21
листопада 2013 року у справі за
адміністративним позовом Публічного
акціонерного товариства «Українська
автомобільна корпорація» до Київської
міської ради, третя особа: Головне
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання недійсним з моменту
прийняття рішення в частині, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року, позивач звернувся до
Окружного адміністративного суду
м.Києва з позовом до Київської міської
ради, третя особа: Головне управління
Міндоходів у місті Києві про визнання
недійсним з моменту прийняття рішення
в частині. Свої позовні вимоги
мотивував тим, що є користувачем
земельних ділянок комунальної
власності у м.Києві, про що з Київською
міською радою укладені договори
оренди. 29.04.2013 року до позивача надійшов
лист Окружної державної податкової
служби про необхідність приведення
платежів у відповідність до п.4
оскаржуваного рішення. Тобто,
починаючи з 02.04.2013 року підприємство
зобов'язали при розрахунку
використовувати не договір оренди
земельної ділянки, а ст. 288 ПК України та
рішення КМР і здійснювати оплату в
розмірі 3%. У той же час, посилаючись на
положення ст. 206, ч. 5 ст. 126, Земельного
кодексу України, ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 15, ч. 2
ст. 20, ч. 1 та 2 ст. 21, ст. 30 Закону України
«Про оренду землі», ст. 19 Закону України
«Про плату за землю», ст. 288 ПК України,
ст. 654 ЦК України, позивач зазначав, що
підставою для нарахування орендної
плати за землю є належним чином
укладений та чинний договір оренди.
Вважає, що п.4 спірного рішення
зобов'язує суб'єкта підприємницької
діяльності без внесення змін у
відповідні договори сплачувати
збільшену орендну плату, що прямо
суперечить на думку позивача п. 5.2., п.
288.1. ПК України, ч. 5 ст. 126 Земельного
кодексу, умовам договору оренди
земельної ділянки, положенням ЦК
України. Крім того, на думку позивача,
оскаржуваним пунктом рішення (п. 4)
відповідач в односторонньому порядку
вносить як зміни в договір, так і
зобов'язує органи державної влади
здійснювати адміністрування
земельного податку у розмірі 3%, без
внесення відповідних змін до договору,
що є, як зазначає позивач, порушенням
законодавства. За таких обставин,
відповідач порушив законні права
позивача, які полягають в тому, що він
дозволяє податковому органу на
підставі п. 4 спірного рішення
здійснювати необґрунтоване стягнення
орендної плати в розмірі 3% без внесення
змін до відповідних договорів оренди.
Просив суд визнати недійсним з моменту
прийняття п. 4 рішення Київської
міської ради № 89/9146 від 28.02.2013 року «Про
внесення змін до договорів оренди
земельних ділянок у частині приведення
розміру річної орендної плати у
відповідність до положень статті 288
Податкового кодексу України» в
частині, що стосується ПАТ «Українська
автомобільна корпорація» в частині, що
стосується позивача, а також п. 22, 114, 491,
585, 799, 1143 Додатку до рішення Київської
міської ради № 89/9146 від 28.02.2013 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду м.Києва від 21
листопада 2013 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та прийняти нову, якою позов задоволити
повністю.

Заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду -
скасуванню з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п.
4 КАС України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Проте, колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні позовних вимог, з
огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції,
Київською міською радою прийнято
рішення від 28 лютого 2013 року №89/9146 «Про
внесення змін до договорів оренди
земельних ділянок у частині приведення
розміру річної орендної плати у
відповідність до положень статті 288
Податкового кодексу України».

Зазначене рішення опубліковано 02.04.2013
року.

Згідно з п. 1 цього спірного рішення
передбачено внести зміни до договорів
оренди земельних ділянок згідно з
додатком до цього рішення, встановивши
річну оренду плату у розмірі трьох
відсотків від нормативної грошової
оцінки земельних ділянок (справа N
А-19747).

При цьому, пунктом 2 зазначеного
рішення передбачено - орендарям
земельних ділянок, зазначеним у
додатку до цього рішення, забезпечити
оформлення внесення відповідних змін
до договорів оренди земельних ділянок.

Пунктом 3 рішення доручено
Департаменту земельних ресурсів
виконавчого органу Київради (Київської
міської державної адміністрації)
проінформувати про прийняття цього
рішення: орендарів земельних ділянок,
зазначених у додатку до цього рішення
та органи державної податкової служби.

Пунктом 4 спірного рішення передбачено
- органам державної податкової служби
контролювати дотримання орендарями
земельних ділянок, зазначених у
додатку до цього рішення, вимог цього
рішення при подачі суб'єктами
господарювання податкових декларацій
і обчисленні ними суми орендної плати
та при нарахуванні фізичним особам
суми орендної плати, а при
адмініструванні орендної плати за ці
земельні ділянки застосовувати розмір
орендної плати, встановлений пунктом 1
цього рішення, з моменту офіційного
оприлюднення цього рішення.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, необхідно зазначити наступне.

Суд першої інстанції зазначив, що по
суті позивачем оскаржується звернення
Київської міської ради до органів
податкової служби щодо здійснення
контролю у сфері оподаткування в
частині, що стосується орендної плати
за землю.

Проте даний висновок не відповідає
дійсності, оскільки позивачем
оскаржується не звернення відповідача
до органів податкової служби, як вказав
суд першої інстанції, а зобов'язання
органів податкової служби всупереч
умов договору оренди земельних
ділянок, здійснювати адміністрування
орендної плати за ці земельні ділянки
застосовувати розмір орендної плати,
встановлений пунктом 1 цього рішення, з
моменту офіційного оприлюднення цього
оскаржуваного рішення, а в
взаємозв'язку з цим і внесення
земельних ділянок позивача до переліку
додатку рішення є незаконним.

Також, не відповідає дійсності інший
факт який суд першої інстанції
покладав у своє рішення, а саме, що
позивачем також надано договори оренди
земельних ділянок: від 17.09.1999 р. №63-5-00017,
від 31.08.1999 р. №75-5-00041, від 15.04.1998 р. №
76-5-00024, від 09.01.2011 р. №90-6-00016, відповідно
до яких річна орендна плата
встановлюється у розмірі 2% від її
грошової оцінки.

Пунктом 2.3. договорів передбачено, що
розмір орендної плати може змінюватись
за згодою сторін (шляхом внесення змін),
за винятком випадку, передбаченого п. 5.
цих договорів, відповідно до якого
орендодавець має право у
односторонньому порядку (шляхом
надсилання орендареві повідомлення
через податкові органи або через інший
уповноважений на це орган) збільшити
розмір орендної плати у випадку, коли
внаслідок змін у законодавстві орендна
плата стане меншою від розміру
земельного податку.

Даний факт не відповідає обставинам
справи, а саме, - в договорі оренди від
17.09.1999 р. №63-5-00017 п. 2.3 взагалі відсутній;
- в договорі оренди від 31.08.1999 р. №75-5-00041
п. 2.3 взагалі відсутній; - в договорі
оренди від 15.04.1998 р. №76-5-00024 п. 2.3 взагалі
відсутній; - лише в договорі оренди від
09.01.2011 р. №90-6-00016 є в наявності п.2.3.

Проте, суд першої інстанції взагалі не
досліджував, чи звертався відповідач
до позивача з пропозицію щодо внесення
змін у договори оренди.

Мотивуючи своє рішення, суд першої
інстанції зазначив, що виходячи з
наведеного, для позивача законом
встановлено обов'язок сплачувати
орендну плату за землю (як форму плати
за землю), виходячи з того, що річна сума
не може бути меншою трикратного
розміру земельного податку, тобто 3%
відсотка від нормативної грошової
оцінки.

З даним висновком суду першої
інстанції не можливо погодитися,
виходячи з наступного:

Так, відповідно до п. 288.1. ст.288
Податкового кодексу України, підставою
для нарахування орендної плати за
земельну ділянку є договір оренди
такої земельної ділянки.

Відповідно до п.288.5. цієї ж норми
Податкового кодексу України, розмір
орендної плати встановлюється у
договорі оренди, але річна сума платежу
не може бути меншою: для інших
категорій земель - трикратного розміру
земельного податку, що встановлюється
цим розділом (п.п.288.5.1.).

Отже, положеннями ПКУ передбачено, що
питання встановлення розміру орендної
плати за земельні ділянки державної і
комунальної власності вирішується за
згодою сторін договору оренди землі із
визначенням розміру орендної плати в
такому договорі оренди. При цьому
органи державної і комунальної
власності не мають в договорах оренди
встановлювати розмір орендної плати
меншій ніж передбачено п. 288 ПК.

При цьому, вимоги п.288.5. ПКУ щодо
мінімального розміру орендної плати
стосуються узгодження розміру
орендної плати при укладанні договору
оренди або внесені змін до нього, але
ніяк не можуть вважатись зобов'язанням
орендаря, у односторонньому порядку
змінити істотні умови договору,
оскільки у 288.1. ст.288 ПКУ зазначено, що
підставою для нарахування орендної
плати за земельну ділянку є договір
оренди такої земельної ділянки.

Те що ст.288.5 ПКУ закріплює мінімальне та
максимальне значення розміру орендної
плати за земельні ділянки державної та
комунальної власності означає лише те,
що орендна плата за такі земельні
ділянки є регульованою законодавством
ціною.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» від б жовтня 1998 року
І6І-ХІУ, орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку внесення і перегляду
та відповідальності за несплату є
однією із істотних умов договору.

Згідно до частини 2 статті 21 цього ж
Закону, розмір, форма і строки внесення
орендної плати за землю встановлюються
за згодою сторін у договорі оренди
(крім строків внесення орендної плати
за земельні ділянки державної та
комунальної власності, які
встановлюються відповідно до
Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 13 Типового
договору оренди землі, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.03.2004 №220 в порядку статті 14 Закону
України «Про оренду землі», розмір
орендної плати переглядається у разі,
зокрема, зміни розмірів земельного
податку, підвищення цін і тарифів,
зміни коефіцієнтів індексації,
визначених законодавством, та в інших
випадках, передбачених законом.

Статтею ж 30 Закону України «Про оренду
землі» передбачено, що зміна умов
договору оренди землі здійснюється за
взаємною згодою сторін. У разі
недосягнення згоди щодо зміни умов
договору оренди землі спір вирішується
в судовому порядку.

Згідно зі статтею 654 Цивільного кодексу
України, зміна договору вчиняється в
такій самій формі, що й договір, що
змінюється, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

У даному випадку, розмір орендної плати
за орендовані позивачем земельні
ділянки було встановлено у договорах
оренди землі. При цьому, за умовами
вказаного договору розмір орендної
плати може переглядатись у разі зміни
розмірів земельного податку за згодою
сторін.

З аналізу наведених правових норм та
умов договору оренди слідує, що зміна
розміру орендної плати у зв'язку з
набранням чинності Податковим
кодексом України є підставою для
перегляду установленого розміру
орендної плати шляхом внесення
відповідних змін до договору оренди
землі сторонами цього договору, а у
випадку недосягнення згоди щодо зміни
умов договору оренди в цій частині спір
вирішується в судовому порядку.

Проте суд першої інстанції, зробив
протилежний висновок.

Виходячи з висновку суду першої
інстанції, земельний податок, тобто 1
(один) дорівнює трикратному розміру
земельного податку (тобто 3%), оскільки
даний висновок ним зроблено з п. 2.3.
договору оренди землі, яким
передбачено, що орендодавець має право
збільшити розмір орендної плати в
односторонньому порядку в разі якщо
орендна плата стане меншою за
земельний податок( 1% від НГО земельної
ділянки ст. 274 ПК).

Отже, відносини, пов'язані з орендою
землі регулюються не тількі Податковим
кодексом України, а й Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, Законом України «Про оренду
землі», іншими законами України іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а тако;
договором оренди (ст. 2 Закону України
«Про оренду землі»).

Відносно звернення Київської міської
ради до органів податкової служби щодо
здійснення контролю відносно
адміністрування орендної плати за
землю, а також щодо завдань та функцій
податкового органу у сфері спірних
відносин, необхідно зазначити
наступне.

Згідно з пунктом 8 частини першої
статті 14 Закону України від 26 червня 1991
року №1251-ХІІ «Про систему
оподаткування», до загальнодержавних
платежів належить такі податки і збори
(обов'язкові платежі), як плата за землю
(земельний податок, а також орендна
плата за земельні ділянки державної і
комунальної власності), (діяв на момент
виникнення правовідносин між
сторонами).

Відповідно з п/п. 14.1.147. ПК України, плата
за землю, це загальнодержавний податок,
який справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності.

Приписами статті 21 Закону № 161-ХІУ,
законодавець передбачив внесення змін
до розміру орендної плати за земельні
ділянки, які перебувають у державній
абс комунальній власності. Таким чино
дана норма є підставою для державних
органіс ініціювати внесення змін до
договорів оренди А приймаючи до уваги,
що , Розмір форма і строки внесення
орендної плати за землю встановлюються
за згодою сторін договорі оренди (крім
строків внесення орендної плати за
земельні діляї державної та
комунальної власності, які
встановлюються відповідно до Податкі
кодексу України).

Згідно статті 30 Закону встановлено, що
зміна умов договору оренди землі
здійснюється за взаємною згодою
сторін. У разі недосягнення згоди щодо
зміни умов договору оренди землі спір
вирішується в судовому порядку.

При цьому, статтею 654 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміна
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, що змінюється, якщо
інше не встановлено договором або
законом чи не випливає зі звичаїв
ділового обороту.

Разом з тим слід зауважити, що державна
податкова служба відповідно до статті 2
Закону України від 4 грудня 1990 року №
509-ХІІ «Про державну податкову службу в
Україні» наділена повноваженнями зі
здійснення контролю за додержанням
податкового законодавства,
правильністю обчислення, повнотою і
своєчасністю сплати до бюджетів,
державних цільових фондів податків і
зборів (обов'язкових платежів), а також
неподаткових доходів, установлених
законодавством, проте ініціативою
вносити зміни до договорів оренди
землі згідно з приписами статей 12, 80, 83
ЗК, статті 21, 30 Закону № 161-ХІУ наділена
одна зі сторін цих договорів, якою у
справі, що розглядається, є Київська
міська рада - орган місцевого
самоврядування, через яку відповідно
територіальною громадою реалізовано
право власності на передані в оренду
земельні ділянки, що знаходяться у
комунальній власності.

Договір оренди землі є
цивільно-правовим, а отже, йому
притаманні такі ознаки, як свобода
договору, обов'язковість його
виконання сторонами тощо. Суб'єкт
владних повноважень, який не є
учасником договору, не може
здійснювати владні управлінські
функції шляхом втручання у відносини
сторін договору, але має право
контролювати належність виконання
договору та відповідність його умов
чинному законодавству України, зокрема
стежити, щоб такі умови не суперечили
інтересам суспільства. Якщо ж договір
пов'язаний зі сплатою податків і, на
думку суб'єкта владних повноважень,
спрямований на ухилення від їх сплати,
останній, за допомогою
адміністративних заходів,
уповноважений відновити публічний
порядок.

Приймаючи до уваги, що збільшення
розміру орендної плати неминучі
призведе до додаткових витрат
суб'єктів господарювання, такий суб'єкт
господарювання взагалі може втратити
економічну вигоду від використання
такої земельної ділянці

Таким чином, зміна розміру земельного
податку згідно із Податковим кодексом
України є підставою для перегляду
встановленого розміру орендної плати
шляхом внесення відповідних змін до
договору оренди землі між його
учасниками, зазначене не тягне
автоматичну зміну умов договору щодо
розміру орендної палати, а відтак і
відповідне зобов'язання органу
державної податкової служби при
адмініструванні орендної плати
застосовувати розмір орендної плати
інший ніж передбачений договором
оренди є дією незаконною та такою, що
порушує законні права позивача.

Оскаржуваними пунктами рішення
відповідач в односторонньому порядку
без внесення відповідних зміни в
істотні умови договору оренди,
зобов'язує орган державної влади
здійснювати адміністрування
земельного податку в розмірі 3%, що є
порушенням чинного законодавства
України, порушує права позивача на
користування земельною ділянкою на
підставі договору оренди, оскільки
підставою для нарахування орендної
плати (податку) є первинні документи.

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, відповідачем, з урахуванням всіх
встановлених фактичних обставин по
справі та вимог законодавства, не
доведено правомірність своїх дій.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки суд першої
інстанції не повно встановив обставини
у справі, його висновки не відповідають
обставинам справи, судове рішення
ухвалене з порушенням норм
матеріального права, тому постанова
Окружного адміністративного суду
м.Києва від 21 листопада 2013 року
підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н
О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Українська
автомобільна корпорація» - задоволити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м.Києва від 21 листопада 2013 року -
скасувати.

Адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства «Українська
автомобільна корпорація» до Київської
міської ради, третя особа: Головне
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання недійсним з моменту
прийняття рішення в частині -
задоволити.

Визнати недійсним та скасувати з п.п. №
22, 114, 491, 585, 799, 1143 Додатку до рішення
Київської міської ради від 28.02.2013 року
№89/9146 «Про внесення змін до договорів
оренди земельних ділянок у частині
приведення розміру річної орендної
плати у відповідність до положень
статті 288 Податкового кодексу України»
(XI сесії VI скликання).

Скасувати та визнати недійсним з
моменту прийняття пункт 4 Рішення
Київської міської ради від 28.02.2013 року
№89/9146 (XI сесії VI скликання), в частині,
що стосується ПАТ «Українська
автомобільна корпорація».

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте на неї
може бути подана касаційна скарга до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
цієї постанови у повному обсязі, тобто
з 18 лютого 2014 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено - 17
лютого 2014 року.

Головуючий суддя

Костюк Л.О.

Судді:

Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.