Справа № 826/11315/13-а
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська
Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 лютого 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді
Файдюка В.В.

суддів: Старової
Н.Е.

Чаку Є.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Орфей" на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 10 вересня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Орфей" до Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 10
вересня 2013 року в задоволенні
адміністративного позову Товариства з
обмеженою відповідальністю "Орфей" до
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення -
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, позивач звернувся з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову, якою
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, Державною податковою
інспекцією у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві на підставі направлення від 26
червня 2013 року № 695/22-50П, виданого на
підставі п.п. 78.1.11 п. 78.1, статті 78, статті
81, статті 82 Податкового кодексу України
та відповідно до постанови слідчого СУ
ГУМВС України в м. Києві Цуркан А.В. від
15 березня 2013 року, була проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка Товариства з обмеженою
відповідальністю «Орфей» з питань
повноти нарахування та своєчасності
сплати податку на додану вартість та
податку на прибуток по
взаємовідносинах з ТОВ «Ю.О.
Електронікс-1» () за
період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012
року.

За результатами проведеної перевірки
Акт перевірки від 27 червня 2013 року №
457/22.509/31779492, в якому встановлені
порушення позивачем вимог п. 44.1 статті
44, п. 185.1 статті 185, статті 188, п. 198.2, п. 198.3
статті 198, п. 201.1, 201.6 та 201.10 статті 201 ПК
України що призвело до заниження ПДВ у
жовтні 2012 року на суму 58 689 грн.

На підставі складеного акту перевірки,
податковим органом винесено податкове
повідомлення-рішення від 12 липня 2013
року № , яким позивачу було
донараховано податку на додану
вартість в загальному розмірі 73 361,25
грн., в т.ч. за основним платежем 58 689
грн., та за штрафними (фінансовими)
санкціями 14 762,25 грн.

Не погоджуючись з винесеним податковим
повідомленням-рішенням позивач
оскаржив його в адміністративному
порядку.

З матеріалів справи вбачається, що в
періоді, який перевірявся податковим
органом, позивач мав господарські
правовідносини з ТОВ «Ю.О.
Електронікс-1» (), щодо
надання останніми на користь позивача
послуг з поставки товару (радіаторів
опалювальних, агрегатів електронасос
них, люків підлогових, баків
розширювальних, тощо).

Суми сплаченого ПДВ за вказаними
договорами були включені позивачем до
податкового кредиту відповідного
звітного періоду.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК
України встановлено, що податковий
кредит - це сума, на яку платник податку
на додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

У відповідності до п. 138.2 статті 138 ПК
України - витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК
України - не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України
встановлено право суб'єкта
підприємницької діяльності на
віднесення сум сплаченого податку на
додану вартість до податкового кредиту
у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п. 198.3 статті 198 ПК України -
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

ПК України визначає лише окремі
випадки, за яких неможливе включення
витрат по сплаті податку на додану
вартість до податкового кредиту
звітного періоду.

Відповідно до п. 198.6 статті 198 ПК України
- не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» - підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Частиною 2 статті 9 зазначеного Закону
передбачено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до пункту 2.4 статті 2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88 - первинні
документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа (
форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Отже, формування валових витрат та
податкового кредиту з ПДВ обумовлено
придбанням товарів, робіт (послуг) з
метою їх використання в межах
господарської діяльності та
реалізується за наявності в платника
належно оформлених підтверджуючих
проведення господарських операцій
первинних документів і податкових
накладних.

Таким чином, враховуючи викладені
законодавчі норми, для підтвердження
включення витрат на придбання товарів
(робіт, послуг) до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення до складу
податкового кредиту сум ПДВ сплачених
у складі ціни за придбаний товар
(роботи, послуги), необхідні первинні
документи (видаткові накладні,
податкові накладні тощо), оформлені
відповідно до вимог Закону України
«Про бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

Колегія суддів зазначає, що позивачем
належними доказами доведено фактичне
виконання зазначених договорів. Так,
дані обставини підтверджуються
наявною в матеріалах справи первинною
документацією, зокрема, податковими
накладними, видатковими накладними,
платіжними дорученнями,
рахунками-фактурами.

Податкові накладні, видані позивачу
його контрагентом у відповідності з
порядком, встановленим п. 201.4 статті 201
ПК України, відповідають вимогам, які
передбачено статті 9 Закону України
«Про бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

Контрагент позивача на час вчинення
правочинів був зареєстрований у
встановленому порядку платником
податку на додану вартість, а отже мав
право видавати податкові накладні.

Таким чином, подані позивачем
документи є належними і допустимими
доказами, які є прямим і достатнім
підтвердженням фактів здійснення
господарських операцій з зазначеним
контрагентом та підставою для
формування позивачем податкового
кредиту і відповідних податкових
зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 статті 204 Цивільного
кодексу України - правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним
(презумпція правомірності).

Головною підставою вважати правочин
нікчемним є його недійсність,
встановлена законом. Крім того,
відповідно до роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, яке викладене
у постанові від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» - нікчемними є
правочини, що посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Жодним нормативно-правовим актом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави. Також
відповідачем не надано суду доказів
визнання укладених позивачем
правочинів недійсними у судовому
порядку.

Оскільки судом не було встановлено
ознак фіктивності укладених між
позивачем та його контрагентом
правочинів, необґрунтованими є
висновки викладені відповідачем в акті
перевірки про порушення ТОВ «Орфей»
податкового законодавства.

Отже позивачем правомірно було
сформовано податковий кредит, оскільки
наведена вище первинна документація
чітко відображає операції, які були
здійсненні між позивачем та його
контрагентом.

Колегія суддів зазначає, що чинне
законодавство України не ставить в
залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання. Аналогічна правова
позиція викладена в постанові
Верховного суду України від 31 січня 2011
року у справі за позовом ЗАТ
«Мукачівський лісокомбінат» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції в Закарпатській
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення.

Судом також враховуються рішення
Європейського суду з прав людини у
справі Інтерсплав проти України (2007
рік, заява № 803/02), яке відповідно до ч. 1
статті 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, у якому визначено, що
платника податку не може бути
позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

Поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань (аналогічна правова
позиція викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від 26
вересня 2012 року у справі № К/9991/5398/12).

Посилання відповідача на пояснення
директора ТОВ «Ю.О. Електронікс-1»
ОСОБА_4, наданого при досудовому
розслідуванні № 0000099 від 24 січня
2013 року є необґрунтованим, так як
відповідачем не надано доказів
наявності відповідного вироку суду у
кримінальній справі відносно вказаної
особи (аналогічна правова позиція
викладена у постанові Вищого
адміністративного суду України від 14
червня 2012 року у справі № К/9991/29330/12).

Враховуючи зазначене,
необґрунтованими є висновки викладені
відповідачем в зазначеному акті
перевірки про порушення позивачем
положень податкового законодавства, а
тому, відповідно, протиправними є
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, прийняті на
основі такого акту перевірки.

Таким чином необґрунтованим є висновок
суду першої інстанції про відмову в
задоволенні даного адміністративного
позову.

Отже при винесенні оскаржуваної
постанови судом першої інстанції було
допущено порушення норм матеріального
права, що призвело до невірного по суті
вирішення справи.

Згідно до статті 202 КАС України -
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є, зокрема,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС
України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Орфей" -
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 10 вересня 2013 року -
скасувати та ухвалити нову.

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Орфей" до
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 12 липня 2013 року Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про сплату ТОВ
«Орфей» 58 689,00 грн. податку на додану
вартість та 14 672,25 грн. штрафних санкцій.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому статтею 254 КАС
України та може бути оскаржена
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції в порядку і
строки, встановлені статтею 212 КАС
України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя

Файдюк В.В.

Судді:

Чаку Є.В.

Старова Н.Е.