Справа № 809/355/14
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"07" лютого 2014 р.
справа №
809/355/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.,

при секретарі Галімурки Т.Є.,

за участю:

представника позивача: першого
заступника прокурора м.
Івано-Франківська - Блищак О.В.,

представника відповідача:
Івано-Франківської міської ради -
Челаха А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
першого заступника прокурора м.
Івано-Франківська до
Івано-Франківської міської ради про
визнання протиправним та скасування
пункту 1 рішення Івано-Франківської
міської ради №1308-40/1 від 20 січня 2014 року,
-

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківським окружним
адміністративним судом 28 січня 2014 року
відкрито провадження у справі за
позовом першого заступника прокурора
м. Івано-Франківська (надалі по тексту -
позивач) до Івано-Франківської міської
ради (надалі по тексту - відповідач,
міська рада) про визнання протиправним
та скасування пункту 1 рішення
Івано-Франківської міської ради №1308-40/1
від 20 січня 2014 року ''Про Звернення
Івано-Франківської міської ради до
Президента України та лідерів
опозиції''.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в
порушення статті 4 Європейської Хартії
місцевого самоврядування, статей 5, 140,
143, 144, 146 Конституції України (надалі по
тексту - Основний Закон, Конституція),
статей 25, 26, 59 Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні''
(далі по тексту - Закону 280/97-ВР), статті 13
Закону України ''Про статус депутатів
місцевих рад'', Івано-Франківською
міською радою 20 січня 2014 року
прийнято протиправне рішення ''Про
Звернення Івано-Франківської міської
ради до Президента України та лідерів
опозиції''. Пунктами 1 такого рішення
затверджено текст письмового
звернення до Президента України та
лідерів опозиції із вимогами та
пропозиціями, при тому що врегулювання
таких правовідносин, які поширюються
поза межі територіальної громади, не
входить до компетенції органів
місцевого самоврядування, в тому числі
шляхом оформлення його у формі рішення
міської ради.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала з
підстав, наведених в позовній заяві.
Додатково пояснила, що в силу вимог
статті 20, частини 5 статті 23, статті 36-1
Закону України ''Про прокуратуру'',
частини 2 статті 60 Кодексу
адміністративного судочинства України
перший заступник прокурора м.
Івано-Франківська звернувся до
адміністративного суду із вказаним
позовом в інтересах держави. За
відсутності органу, уповноваженого
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах, в
розгляді даної справи прокурор володіє
статусом позивача. Зазначила, що
відповідач як орган місцевого
самоврядування, затверджуючи текст
письмового звернення, вийшов за межі
повноважень, визначених для нього
Конституцією України, статтями 25, 26
Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' та іншими
законами України. Зокрема, міські ради,
як суб'єкт публічно-правових відносин,
не наділений компетенцією схвалювати і
затверджувати заяви і звернення, у
письмовому тексті яких містяться
вимоги і пропозиції, сфера
врегулювання яких розповсюджуються
поза межами територіальної одиниці
Івано-Франківської міської ради.

Представник позивача у судовому
засіданні, визначаючи спосіб захисту
інтересів держави, просила суд визнати
протиправним та скасуват пункт 1
рішення Івано-Франківської міської
ради №1308-40/1 від 20 січня 2014 року ''Про
Звернення Івано-Франківської міської
ради до Президента України та лідерів
опозиції''.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, подавши 06.02.2014 року
письмове заперечення проти
адміністративного позову (а.с.24-25). У
судовому засіданні пояснив, що у
спірних правовідносинах, прокурор
звертаючись до суду, не обґрунтував в
чиїх інтересах він звертається, не
довівши, при цьому порушень інтересів
Президента України та лідерів
опозиції, яким адресоване звернення,
текст якого затверджений оскаржуваним
рішенням. У зв'язку із чим, представник
відповідача вважає, що перший
заступник прокурора м.
Івано-Франківська у даному
публічно-правовому спорі не володіє
адміністративною процесуальною
дієздатністю. Крім того, зазначив, що
відповідно до частини 1 статті 5
Конституції України народ здійснює
владу безпосередньо і через органи
державної влади та місцевого
самоврядування. Згідно Закону України
''Про місцеве самоврядування в Україні''
міська ради є органом місцевого
самоврядування, що представляє
відповідні спільні інтереси
територіальної громади міста та
здійснює від її імені та в її інтересах
функції і повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України та іншими
законами. Відповідно до Закону України
''Про статус депутатів місцевих рад''
депутат місцевої ради як представник
інтересів територіальної громади,
виборців свого виборчого округу
зобов'язаний виражати і захищати
інтереси відповідної територіальної
громади та її частини - виборців свого
виборчого округу, виконуючи їх
доручення в межах своїх повноважень,
наданих законом, брати участь у
здійсненні місцевого самоврядування.
Представник відповідача вважає, що
порядок звернення до органів державної
влади юридичними особами, в тому числі
органами місцевого самоврядування,
чинним законодавством не визначений.
Відтак, на переконання відповідача,
керуючись принципом аналогії, до
спірних правовідносин слід
застосувати Закон України ''Про
звернення громадян''. Право на
звернення є базовим принципом
демократичної держави, як і право на
вільне вираження поглядів. Звернення є
однією з форм участі населення, в тому
числі територіальних громад, які діють
через відповідні органи місцевого
самоврядування в державному
управлінні, у вирішенні державних і
суспільних справ, можливістю активного
впливу на діяльність органів державної
влади. Право подавати звернення є
загальним, і не потребує додаткового
закріплення його в Законі України ''Про
місцеве самоврядування в Україні''.
Безпідставними вважає доводи позивача
про відсутність у відповідача права на
звернення, оскільки окремими законами
безпосередньо визначено таке право,
зокрема суб'єктами звернення до
Конституційного Суду України, серед
інших, є органи місцевого
самоврядування. Оскільки, депутати
міської ради, які затвердили текст
звернення щодо оцінки діям із
відповідними вимогами і пропозиціями
до Президента України та лідерів
опозиції, діяли від імені та в
інтересах виборців, то міська рада, як
представницький орган місцевого
самоврядування, діючи відповідно до
статті 5 Конституції України, у
законний спосіб реалізувала свої
повноваження щодо оскаржуваного
рішення. Крім того, оскаржуване рішення
не встановлює та не визначає прав та
обов'язків осіб, не носить владного
характеру, а отже не може порушувати
прав та інтересів осіб, яких стосується
звернення, в тому числі держави. Просив
у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представників позивача і
відповідача, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення щодо них,
дослідивши і оцінивши зібрані по
справі докази, в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального права, які врегульовують
спірні правовідносини, суд виходить з
таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 20 січня 2014 року
Івано-Франківською міською радою
прийнято рішення №1308-40/1 ''Про Звернення
Івано-Франківської міської ради до
Президента України та лідерів
опозиції'' (а.с. 31-32).

Резолютивною частиною пункту 1 даного
рішення рада вирішила: ''Затвердити
текст Звернення до Президента України
та лідерів опозиції (додається).''
Вказане звернення оформлене у вигляді
додатку до рішення міської ради,
адресоване Президенту України та
лідерам (керівникам) всеукраїнських
політичних партій, громадських
об'єднань і організацій з певними
вимогами і пропозиціями, та містить
оціночні судження і правові висновки
щодо прийняття Верховною Радою України
16 січня 2014 року законодавчих актів, а
також подій, які мали місце в м. Києві на
вулиці Грушевського 19-20 січня 2014 року.

В січні 2014 року прокуратурою м.
Івано-Франківська проведено перевірку
у порядку нагляду за додержанням і
застосуванням законів, за наслідками
якої встановлено порушення
Івано-Франківською міською радою
Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' та
Конституції України, що виразилося у
прийнятті рішення ''Про Звернення
Івано-Франківської міської ради до
Президента України та лідерів
опозиції'' від 20 січня 2014 року.

Такі виявлені порушення стали
підставою для звернення першим
заступником прокурора м.
Івано-Франківська до суду про визнання
пункту 1 рішення відповідача
протиправним та скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

За змістом вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди, серед іншого,
перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законність - це соціально-правове
явище, що характеризує організацію і
функціонування суспільства і держави
на правових засадах. Законність - це
правовий режим точного виконання
чинних законів усіма суб'єктами права;
режим, за якого забезпечуються права і
виконуються обов'язки людиною,
органами державної влади, місцевого
самоврядування і громадянським
суспільством. Основними засадами
законності вважають: зверхність закону
в системі нормативних актів; найвища
юридична сила належить Конституції
України. Єдина законність означає, що
на всій території України закон
однаковою мірою повинен діяти стосовно
до всіх суб'єктів права. Отже,
законність, як режим відповідності
суспільних відносин чинним законам, що
утворюється завдяки їх здійсненню
суб'єктами права, характеризується
правопорядком.

Основною ознакою законності є
обов'язок виконувати розпорядження
законів і підзаконних правових актів
державними органами і органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, громадянами і
різними об'єднаннями.

Основними принципами законності є:

- єдність, тобто однаковість
розуміння і застосування законів та
підзаконних нормативно-правових актів
на всій території їхньої дії та щодо
однойменних суб'єктів;

- верховенство закону, тобто
регулювання всіх найважливіших
аспектів суспільного та державного
життя законами та відповідність всіх
підзаконних нормативно-правових актів
Конституції та законам;

- контроль за законністю, тобто
наявність дійового механізму
недопущення та усунення будь-яких
порушень законності з боку будь-яких
суб'єктів права;

- неминучість відповідальності за
порушення вимог закону, тобто кожен
випадок порушення закону з боку
будь-якого суб'єкта права повинен
тягнути за собою відповідне реагування
з боку держави, відповідних органів.

Прийняття органами місцевого
самоврядування рішень поза межами
власних повноважень не в спосіб
визначений законом, на переконання
суду, порушує законність і
правопорядок в державі.

Неухильне дотримання законів
забезпечується державою через
відповідні органи державної влади,
правоохоронні органи і органи
контролю, якими на рівні законів надані
відповідні повноваження.

Відповідно до статті 1 Закону України
''Про прокуратуру'' прокурорський
нагляд за додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону
України ''Про прокуратуру'' на
прокуратуру України покладаються
функції представництво інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

Положеннями частини 1 і 3 статті 36-1
Закону визначено, що представництво
прокуратурою інтересів держави в суді
полягає у здійсненні прокурорами від
імені держави процесуальних та інших
дій, спрямованих на захист держави у
випадках, передбачених законом.
Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень інтересів
держави.

В силу вимог пункту 1 частини 1 і частини
2 статті 19 коментованого Закону
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів, серед іншого, є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам.

При цьому, перевірка виконання законів
за наявності приводів може проводитися
з власної ініціативи прокурора.

Згідно пункту 2 частини 5 статті 23
Закону України ''Про прокуратуру''
прокурор, серед іншого, може звернутися
до суду щодо визнання протиправним
рішення чи окремих його положень і щодо
скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень.

Ці вимоги кореспондуються з
положеннями частини 5 статті 105 та
абзацу 11 частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до яких
адміністративний позов суб'єкта
владних повноважень може містити інші
вимоги у випадках, встановлених
законом, а суд за адміністративним
позовом суб'єкта владних повноважень
може прийняти іншу постанову у
випадках, встановлених законом.

Як вже зазначено судом вище предметом
прокурорського нагляду за додержанням
і застосуванням законів є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, вимогам Конституції
України та чинним законам, а до функцій
прокурора входить представництво
інтересів держави в суді у випадках,
визначених пунктом 2 частини 5 статті 23
Закону.

Відтак, в розгляді даної справи
прокурор наділений правом на захист
інтересів держави. Звертаючись до суду
з вимогами, передбаченими частиною 5
статті 23 Закону України ''Про
прокуратуру'', прокурор діє як посадова
особа органу державної влади. З огляду
на зазначене такі справи, незалежно від
статусу відповідача, предметно
підсудні окружним адміністративним
судам.

Враховуючи вищенаведене суд відхиляє
доводи представника відповідача, що у
спірних правовідносинах перший
заступник прокурора м.
Івано-Франківська не володіє
адміністративною процесуальною
дієздатністю.

За змістом вимог частини 1 статті 140 і
частини 1 статті 144 Конституції України
місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Відповідно до частин 1, 2 і 4 статті 4
Європейської Хартії місцевого
самоврядування, ратифікованої
Верховною Радою України 15 липня 1997
року, головні повноваження і функції
місцевих властей визначаються
конституцією або законом. Однак це
положення не перешкоджає наділенню
місцевих властей повноваженнями і
функціями для спеціальних цілей
відповідно до закону.

Місцеві власті в межах закону мають
повне право вільно вирішувати будь-яке
питання, яке не вилучене із сфери
їхньої компетенції і вирішення якого
не доручене жодному іншому органу.

Повноваження, якими наділяються
місцеві власті, як правило, мають бути
повними і виключними.

Системний аналіз статті 4 Європейської
Хартії місцевого самоврядування
вказує на те, що органи місцевого
самоврядування, в тому числі сільські,
селищні і міські ради, районні і
області ради мають право вирішувати
будь-які питання, включені до їх
повноважень і функцій конституцією або
законами національного законодавства.
Коло таких питань і компетенція
встановлюється в межах, визначених
відповідними законами.

Така правова позиція кореспондується з
рішенням Конституційного Суду України
№7 від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009
за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до Конституції України
народ здійснює владу безпосередньо і
через органи державної влади та органи
місцевого самоврядування (частина 2
статті 5 Конституції). Основним Законом
встановлено, що місцеве самоврядування
є правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина 1 статті 140
Конституції). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради, районні
і обласні ради та їх виконавчі органи і
передбачає правову, організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень слідує, що ці
органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Главою 1 Розділом ІІ Закону України
''Про місцеве самоврядування в Україні''
встановлена організаційна-правова
основа місцевого самоврядування та
загальна і виключна компетенція
сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до статті 25 вказаного
Закону передбачена загальна
компетенція сільських, селищних,
міських рад, а саме: сільські, селищні,
міські ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання. Тобто, Закон
закріплює можливість вирішення не
будь-яких питань, а тільки тих, які
законодавчо віднесені до повноважень
відповідної ради.

Стаття 26 Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' встановлює
виключну компетенцію питань, що
вирішуються сільськими, селищними,
міськими радами на пленарних
засіданнях. Перелік виключної
компетенції у відповідних
правовідносинах включає в себе 56
пунктів частини першої і 2 пункти
частини другої статті 26 даного Закону.

Отже, до виключної компетенції
місцевих рад належать питання, які
перебувають у віданні рад і підлягають
розгляду тільки на їх пленарних
засіданнях. Це, як правило,
найважливіші питання місцевого
значення, розгляд і вирішення яких не
може бути делеговано іншим органам.
Загальні ж повноваження можуть
визначатися окремими законами, в яких
чітко визначено межі і обсяг
компетенції ради щодо врегулювання
того чи іншого колу правових відносин.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, компетенція міських рад є
правовою формою виразу їх функцій, вона
водночас служить і правовим засобом їх
реалізації, - то при здійсненні своїх
повноважень орган місцевого
самоврядування повинен керуватись
принципом ''дозволено те, що дозволено
законом''.

Разом з тим, вирішуючи дану справу, суд
виходить з того, що у переліку питань,
які належать до виключної компетенції
відповідача та які вирішуються на її
пленарних засіданнях, - в Законі
України ''Про місцеве самоврядування в
Україні'' відсутнє таке питання, як
вирішення та прийняття рішення по
''схваленню чи затвердженню письмового
тексту звернень ради''.

Так, відповідно до пункту 13 частини 1
статті 26 коментованого вище Закону, -
міській раді належить повноваження
щодо розгляду запитів депутатів,
прийняття рішень по них.

Разом з тим, слід зазначити, що поняття
''запиту депутатів'' та, відповідно,
прийняття рішень по них, - не є
тотожними поняттями ''звернення ради''
чи ''затвердження тесту звернення
ради''.

Поряд з цим, визначення та порядок
розгляду депутатських звернень в
органах місцевого самоврядування
регламентовано Законом України ''Про
статус депутатів місцевих рад''.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону
України ''Про статус депутатів місцевих
рад'', згідно з якою депутатське
звернення - це викладена в письмовій
формі вимога депутата місцевої ради з
питань, пов'язаних з його депутатською
діяльністю, до місцевих органів
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування та їх посадових осіб, а
також керівників правоохоронних та
контролюючих органів, підприємств,
установ та організацій незалежно від
форми власності, розташованих на
території відповідної ради, здійснити
певні дії, вжити заходів чи дати
офіційне роз'яснення з питань,
віднесених до їх компетенції.

Цим же Законом визначені поняття
депутатського запиту і депутатського
запитування та порядок реалізації їх
депутатами місцевих рад.

Аналіз положень Закону України ''Про
статус депутатів місцевих рад''
свідчить про те, що законодавцем
розмежовуються поняття ''депутатське
зверення'', ''депутатський запит'',
''депутатське запитування'', відтак, -
вони не є тотожними за своєю правовою
природою та юридичними наслідками їх
реалізації.

Ні Закон України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'', ні Закон
України ''Про статус депутатів місцевих
рад'' не містить в собі поняття
''звернення сільської, селищної чи
міської ради'', в тому числі і правовий
порядок його схвалення та реалізації
порушених у ньому питань.

Отже, дослідивши та оцінивши кожен
пункт вказаної вище норми Закону, та
об'єднавши їх в сукупному розумінні,
суд дійшов висновку, що у переліку
виключної компетенції міських рад
відсутні такі питання, як розгляд,
вирішення та прийняття рішення по
правовідносинах пов'язаних із
затвердження тексту звернень, у яких
міститься правова оцінка діяльності
Президента України, Кабінету Міністрів
України, Верховної Ради України та
лідерів всеукраїнських політичних
партій, об'єднань з вимогами і
пропозиціями, які розповсюджуються
поза межами територіальної одиниці
відповідної територіальної громади.

Суд звертає увагу й на те, що
Конституцією України, іншими
положеннями Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні'',
будь-яким іншим законом чи підзаконним
нормативно-правовим актом не надано
повноважень міським радам розглядати і
вирішувати питання, порушені у пункті 1
оскаржуваного рішення
Івано-Франківської міської ради.

З наведених вище правових норм та з
врахуванням приписів статей 25, 26 Закону
України ''Про місцеве самоврядування в
Україні'', статті 13 Закону України ''Про
статус депутатів місцевих рад'' слідує,
що досліджуване звернення може бути
оформлене як письмове депутатське
звернення, а не у вигляді рішення сесії,
водночас порушені в ньому питання
повинні бути пов'язані безпосередньо з
депутатською діяльністю, а вимоги
такого звернення можуть бути
спрямовані до відповідних органів чи
суб'єктів публічного права,
розташованих виключно на території
відповідної ради.

Перевіряючи дотримання відповідачем
обраної форми вирішення порушених
питань - у вигляді рішення, суд зазначає
наступне.

Відповідно до згаданого вище рішення
Конституційного Суду України №7 від
16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009 в
Основному Законі передбачено форми та
засоби реалізації права
територіальних громад на місцеве
самоврядування і вказано, що органи
місцевого самоврядування в межах
повноважень, визначених законом,
приймають рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території
(частина перша статті 144 Конституції).
На основі цього положення Конституції
України в Законі 280/97-ВР визначено, що у
формі рішень рада приймає нормативні
та інші акти (частина 1 статті 59 Закону
280/97-ВР). Проаналізувавши функції і
повноваження органів місцевого
самоврядування, врегульовані
Конституцією України та іншими
законами України, Конституційний Суд
України дійшов висновку, що органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Тобто, юридичним способом реалізації
повноважень місцевих рад, в силу вимог
статті 144 Конституції України і статті
59 Закону 280/97-ВР, є нормативні та
ненормативні акти, які приймаються у
формі рішення.

Суд в розгляді даної справи не надає
правову оцінку змісту тексту самого
звернення, оформленого додатком до
пункту 1 оскаржуваного рішення.

При цьому, при вирішенні даного спору,
суд жодним чином не заперечує право
депутатів Івано-Франківської міської
ради як громадян України і як депутатів
безпосередньо на звернення до органів
державної влади, керівників таких
органів, відповідних суб'єктів
публічного права на підставі статті 40
Конституції України та статті 13 Закону
України ''Про статус депутатів місцевих
рад'', однак, звертає увагу не те, що
реалізація такого права повинна
здійснюватися ними самостійно або
колективно, і без будь-якого погодження
з відповідною радою.

Суд відмічає, що кожен із депутатів
міської ради, секретар міської рада,
голова міста як і кожен громадянин
України не позбавлені права, до виразу
своєї власної індивідуальної чи
колективної думки, поглядів,
переконань, позиції, особистого
заклику, промови тощо, адресованої
окремому учаснику територіальної
громади, якомусь колективові,
підприємству, установі, організації,
посадовій особі, органу державної
влади чи місцевого самоврядування,
відповідним суб'єктам публічного права
держави, їх керівникам чи народові в
загалом. Це є власним закликом окремого
депутата, чи більшості депутатів від
місцевої ради без встановлення вимог
та обов'язковості виконання чи ні, що
може публічно висловлюватися у
сесійній залі місцевої ради
одноособово або колективно під час
пленарного засідання, чи поза межами
нього. Такі звернення чи позиція
розраховані саме на донесення та
підтримку власної або колективної
думки, міркувань громадянина, громади,
розуміння тих чи інших правовідносин,
політичного і соціального стану
держави тощо. Порушене у пункті 1
оскаржуваного рішення питання може, в
тому числі, викладатися окремими
депутатами чи всіма бажаючими у
індивідуальних чи колективних
письмових зверненнях. Однак, таку
звернення чи декларативна позиція
(вимога, пропозиція, заклик, промова,
думка) не потребують затверджень в
органах місцевого самоврядування, в
тому числі на пленарних засіданнях
міських рад у формі рішення та не
вимагає здійснення додаткових
процедур щодо цих звернень: прийняття,
затвердження, схвалення радою тощо,
оскільки вказане не визначено чинним
законодавством. А в силу вимог частини 2
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

З приводу доводів представника
відповідача про те, що окремими
законами безпосередньо визначено
право рад на звернення, суд зазначає
наступне.

Дійсно статтею 41 Закону України ''Про
Конституційний Суд України'' визначено,
що серед суб'єктів права на
конституційне подання з питань дачі
висновків Конституційним Судом
України є також органи місцевого
самоврядування.

Втім слід, зазначити, що даним Законом
визначено право на ''конституційне
подання'', а не ''звернення до
Конституційного Суду України''.

Суд не заперечує можливість вирішення
міськими радами певних питань у формі
звернення, втім, таке звернення повинно
бути прийняте на реалізацію одних із
власних повноважень, визначених
статтею 26 Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' або іншими
законами. Таке звернення підлягає
розумінню як процесуальну форму
забезпечення виконання чи реалізацію
радою свого безпосереднього
повноваження або компетенції в певній
сфері правовідносин, які повинні
стосуватися безпосередньо
життєдіяльності територіальної
громади, віднесеної законом до відання
ради.

У судовому засіданні представник
відповідача не зміг пояснити суду, для
врегулювання яких правовідносин і на
реалізацію яких повноважень,
затверджений текст звернення до
Президента України і лідерів опозиції.
Не зміг вказати на конкретну норму
Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' або іншого
закон, які визначають компетенцію
відповідача по розгляду і вирішенню
питань, порушених у зверненні.

За таких обставин, суд відхиляє вказані
доводи представника
Івано-Франківської міської ради.

Не заслуговують на увагу твердження
представника відповідача про
необхідність застосування до спірних
правовідносин аналогії закону, так як
таке застосування в силу вимог статті 9
Кодексу адміністративного судочинства
України можливе у разі відсутності
закону, що регулює відповідні
правовідносин, а у розгляді ж даної
справи загальна і виключна компетенція
місцевих рад безпосередньо визначена
на рівні Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' та
Конституцією України.

Відтак, при розгляді і вирішення по
суті заявлених позовних вимог судом
встановлено, що оскаржуваний пункт
рішення прийнятий поза межами
повноважень та не в спосіб, визначених
Конституцією України і Законом 280/97-ВР.

Оскаржене рішення міської ради в
розумінні вимог статті 59 Закону 280/97-ВР
не є нормативно-правовим, нормативним
або іншим (ненормативним) актом, а
відтак у відповідності до пункту 1
частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
та пункту 2 частини 5 статті 23 Закону
України ''Про прокуратуру'', пункт 1
рішення сесії Івано-Франківської
міської ради №1308-40/1 від 20 січня 2014 року
підлягає визнанню протиправним та
скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
вимоги позивача обґрунтованими, а
позов таким, що підлягає до
задоволення.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та
скасувати пункт 1 рішення
Івано-Франківської міської ради №1308-40/1
від 20 січня 2014 року ''Про Звернення
Івано-Франківської міської ради до
Президента України та лідерів
опозиції''.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Складання постанови в повному обсязі
було відкладено на 5 днів, у зв'язку із
чим постанова в повному обсязі
виготовлена 12.02.2014 року.

Суддя
/підпис/
Чуприна О.В.