Справа № 1570/4799/12
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" лютого 2014 р.
м.Київ К/800/31520/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін
О.В. (доповідач),

судді Заяць В.С.,

Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Південної митниці на постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 21 травня 2013
року у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «САНПАН»
до Південної митниці про визнання дій
неправомірними, визнання недійсним
рішення та картки відмови в прийнятті
митної декларації, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2012 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «САНПАН» звернулося
до суду з позовом до Південної митниці,
у якому просило визнати неправомірними
дії відповідача щодо визначення митної
вартості товару, визнати недійсним
рішення від 01 серпня 2012 року
№500040001/2012/410007/2 про визначення митної
вартості товарів, визнати недійсною
картку відмови в прийнятті митної
декларації, митному оформленні чи
пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України
від 01 серпня 2012 року №500040001/2/00230.

Позивач зазначив про обґрунтованість
визначення ним митної вартості товару
за ціною угоди, неправомірність
застосування митницею резервного
методу та безпідставність прийняття
відповідачем картки відмови.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 19 жовтня 2012
року у задоволенні адміністративного
позову Товариства з обмеженою
відповідальністю «САНПАН» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції
мотивоване правомірністю дій митниці
та обґрунтованим визначенням нею
митної вартості ввезеного позивачем
товару за шостим методом через
недостатність поданих позивачем для
митного оформлення товару документів
та наявність обґрунтованих сумнівів у
достовірності наданої позивачем
інформації.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 21 травня 2013
року задоволено апеляційну скаргу ТОВ
«САНПАН»; скасовано постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 19 жовтня 2012 року; позов
задоволено; визнано неправомірними дії
Південної митниці щодо визначення
оскарження митної вартості товару;
визнано недійсним рішення Південної
митниці від 01 серпня 2012 року
№500040001/2012/410007/2; визнано недійсною
картку відмови в прийнятті митної
декларації від 01 серпня 2012 року
№500040001/2/00230.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
апеляційної інстанції зазначив про
неправомірність дій відповідача щодо
застосування резервного методу
визначення митної вартості товару без
послідовного застосування попередніх
методів, за відсутності будь-якого
обґрунтування неможливості його
застосування в рішенні про визначення
митної вартості товарів.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, Південна
митниця звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення норм матеріального права,
просить скасувати постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 21 травня 2013 року та залишити в силі
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 19 жовтня 2012
року.

У касаційній скарзі відповідач
зазначає про заниження декларантом
митної вартості товару, у зв'язку з чим
за результатами проведеної
консультації з позивачем митницею
винесено рішення про визначення митної
вартості товарів із застосуванням
резервного методу.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили.

Заслухавши доповідача, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, 01 червня 2012 року між ТОВ
«САНПАН» (покупець) та Компанією «DEMAI
BUILDING MATERIALS CO LTD», Китай (постачальник)
укладено контракт №ZS010612, відповідно до
умов якого постачальник
зобов'язується поставити, а покупець
прийняти товар у асортименті у вказане
місце згідно зі специфікаціями до
контракту.

На виконання умов контракту №ZS010612 на
митну території України на адресу
позивача згідно інвойсу від 25 червня 2012
року поставлено санітарно-технічні
вироби з кераміки, унітаз в комплекті з
бачком, сидінням та кришкою за ціною 20
дол. США за комплект на суму 14000 доларів
США з доставкою. Згідно розрахунку,
ціна складає 0,886.доларів США за 1 кг.

10 липня 2012 року позивачем з ТОВ
«САНТЕРРА» укладено договір-доручення
№01-07/12 на декларування товарів,
транспортних засобів та інших
предметів, які переміщуються через
державний кордон України, згідно якого
ТОВ «САНТЕРРА» прийняло на себе
обов'язки від свого імені та за рахунок
позивача здійснювати операції у сфері
митної справи.

З метою митного оформлення товарів ТОВ
«САНТЕРРА» подана до митного органу
митна декларація від 31 липня 2012 року
№500040001/2012/007386, в якій митна вартість
імпортованих товарів визначена за
ціною договору щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції), тобто
за основним (першим) методом визначення
митної вартості товарів.

На підтвердження заявленої митної
вартості позивачем надані контракт,
інвойс, пакувальний лист, транспортні
документи, банківські платіжні
документи.

Під час здійснення митного контролю у
митного органу виникли сумніви щодо
достовірності наданих декларантом до
митного оформлення відомостей: у
зовнішньоекономічному контракті
відсутній відтиск печатки та підпис
директора, а також невідповідність
моделі виробу, а саме згідно графи 31
вантажної митної декларації вказана
модель санітарно-технічного виробу з
кераміки DPL - 8205, проте в інвойсі
зазначено DMT - 8205.

У зв'язку з викладеним Південною
митницею було запропоновано позивачу
надати додаткові документи на
підтвердження митної вартості:
висновки про якісні та вартісні
характеристики товарів, підготовлені
спеціалізованими експертними
організаціями; каталоги, специфікації,
прейскуранти (прайс-листи) виробника
товару; виписку з бухгалтерської
документації, про що він був
повідомлений 31 липня 2012 року з
відповідними записами на деклараціях
митної вартості та відмітками
декларанта про ознайомлення.

Позивачем на вимогу митного органу
документи надані не в повному обсязі.

01 серпня 2012 року митницею винесено
картку відмови в прийнятті митної
декларації, митному оформленні випуску
чи пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України
№500040001/2/00230.

01 серпня 2012 року Південною митницею
прийнято рішення про коригування
заявленої митної вартості товару
№500040001/2012/410007/2 із застосуванням
резервного методу визначення митної
вартості товару.

Після прийняття відповідачем
вказаного рішення позивачем
відповідно до вимог ч.ч.7, 8 ст.55 Митного
кодексу України оформлено митну
декларацію від 02 серпня 2012 року
№500040001/2012/007751, за якою товар випущений у
вільний обіг.

Відповідно до ст.ст.49, 50 Митного кодексу
України митною вартістю товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, є вартість товарів, що
використовується для митних цілей, яка
базується на ціні, що фактично сплачена
або підлягає сплаті за ці товари.
Відомості про митну вартість товарів
використовуються, зокрема, для
нарахування митних платежів.

Згідно ч.1 ст.51, ч.1 ст.52 Митного кодексу
України митна вартість товарів, що
переміщуються через митний кордон
України, визначається декларантом
відповідно до норм цього Кодексу;
заявлення митної вартості товарів
здійснюється декларантом або
уповноваженою ним особою під час
декларування товарів у порядку,
встановленому розділом VIII цього
Кодексу та цією главою.

Як встановлено ч.2 ст.52 Митного кодексу
України, декларант зобов'язаний:
заявляти митну вартість, визначену
ними самостійно, у тому числі за
результатами консультацій з митним
органом; подавати митному органу
достовірні відомості про визначення
митної вартості, які повинні
базуватися на об'єктивних,
документально підтверджених даних, що
піддаються обчисленню; нести всі
додаткові витрати, пов'язані з
коригуванням митної вартості або
наданням митному органу додаткової
інформації.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.53 Митного кодексу
України у випадках, передбачених цим
Кодексом, одночасно з митною
декларацією декларант подає митному
органу документи, що підтверджують
заявлену митну вартість товарів і
обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну
вартість товарів, зокрема, є:
декларація митної вартості та
документи, що підтверджують числові
значення складових митної вартості, на
підставі яких проводився розрахунок
митної вартості; зовнішньоекономічний
договір (контракт) або документ, який
його замінює, та додатки до нього у разі
їх наявності; рахунок-фактура (інвойс)
або рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу); якщо рахунок
сплачено - банківські платіжні
документи, що стосуються оцінюваного
товару; за наявності - інші платіжні
та/або бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару.

Відповідно до ч.3 ст.53 Митного кодексу
України у разі якщо документи,
зазначені у частині другій цієї статті,
містять розбіжності або не містять
всіх відомостей, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості товарів, чи відомостей щодо
ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті за ці товари, декларант
або уповноважена ним особа на письмову
вимогу митного органу зобов'язані
протягом 10 календарних днів надати (за
наявності) додаткові документи.

Згідно ст.54 Митного кодексу України
контроль правильності визначення
митної вартості товарів здійснюється
митним органом під час проведення
митного контролю і митного оформлення
шляхом перевірки числового значення
заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення
митної вартості товарів за основним
методом - за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту (вартість
операції), здійснюється митним органом
шляхом перевірки розрахунку,
здійсненого декларантом, за
відсутності застережень щодо
застосування цього методу, визначених
у частині першій статті 58 цього
Кодексу.

За результатами здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості товарів митний орган визнає
заявлену декларантом або
уповноваженою ним особою митну
вартість чи приймає письмове рішення
про її коригування відповідно до
положень статті 55 цього Кодексу.

Частиною ч.5 ст.54 Митного кодексу
України передбачено право митного
органу з метою здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості товарів упевнюватися в
достовірності або точності будь-якої
заяви, документа чи розрахунку, поданих
для цілей визначення митної вартості, а
у випадках, встановлених цим Кодексом,
письмово запитувати від декларанта або
уповноваженої ним особи додаткові
документи та відомості, якщо це
необхідно для прийняття рішення про
визнання заявленої митної вартості.

Відповідно до ст.57 Митного кодексу
України визначення митної вартості
товарів, які ввозяться в Україну
відповідно до митного режиму імпорту,
здійснюється за основним методом
(тобто за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції)) та другорядними: за
ціною договору щодо ідентичних
товарів; за ціною договору щодо
подібних (аналогічних) товарів; на
основі віднімання вартості; на основі
додавання вартості (обчислена
вартість); за резервним. Основним
методом визначення митної вартості
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

Частинами 2 та 3 ст.58 Митного кодексу
України передбачено, що метод
визначення митної вартості товарів за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які імпортуються, не
застосовується, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірні та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні. У разі якщо митна вартість
не може бути визначена за основним
методом, застосовуються другорядні
методи.

В даних спірних правовідносинах у
митниці виник обґрунтований сумнів
щодо правильності заявленої позивачем
митної вартості товару. За вказаними
обставинами митниця мала обґрунтовані
підстави для витребування додаткових
документів для підтвердження
заявленої митної вартості товару. При
витребуванні додаткових документів
митниця діяла відповідно до норм
митного законодавства. При цьому
відповідач, відповідно до наведених
законодавчих норм надавав позивачу
можливість підтвердження заявленої
митної вартості чи корегування митної
вартості шляхом надання додаткових
документів, однак позивач витребуваних
документів щодо підтвердження
заявленої митної вартості не надав без
обґрунтувань та підстав щодо
неможливості надання додаткових
документів. Інших способів, ніж
витребування додаткових документів,
надання часу для підтвердження
заявленої митної вартості товару, у
митного органу щодо узгодження митної
вартості товару із декларантом
законодавчими нормами не передбачено.

У зв'язку з відмовою позивача від
надання додаткових документів у
митниці не було можливості застосувати
митну вартість, визначену позивачем, що
дало митниці підстави для визначення
митної вартості товарів у спосіб,
передбачений ст.57 Митного кодексу
України. При визначенні митної
вартості товару митницею застосований
резервний метод оцінки згідно ст.64
Митного кодексу, у рішенні митниця
послідовно довела неможливість
застосування попередніх методів.

З урахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що рішення Південної
митниці про визначення митної вартості
товарів від 01 серпня 2012 року
№500040001/2012/410007/2, Картка відмови в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні чи пропуску товарів і
транспортних засобів через митний
кордон України від 01 серпня 2012 року
№500040001/2/00230 винесені на підставі та у
межах повноважень, що передбачені
діючими нормативно-правовими актами, з
урахуванням наданих декларантом
документів, а тому висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позовних вимог є вірним.

Враховуючи викладене суд апеляційної
інстанції прийшов до помилкового
висновку про наявність підстав для
задоволення позову, та скасування
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що доводи
касаційної скарги дають підстави для
висновку, що судом апеляційної
інстанції при прийнятті оскаржуваної
постанови порушені норми
матеріального та процесуального права,
тому касаційна скарга Південної
митниці підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.226 КАС України суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону і скасоване або змінене
помилково.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
прийшла до висновків, що обставини
справи встановлені повно і правильно,
але судом апеляційної інстанції при
ухваленні оскаржуваної постанови
порушено норми матеріального та
процесуального права, рішення суду
першої інстанції скасовано помилково
та підлягає залишенню в силі.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Південної митниці
задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 21 травня 2013
року скасувати.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 19 жовтня 2012
року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, передбачених статтями 237 - 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді