Справа № 826/18040/13-а
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 лютого 2014 року № 826/18040/13-а

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі Головуючого судді
Погрібніченка І.М., суддів Аблова Є.В.,
Шулежка В.П., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справуза позовом
ОСОБА_1 до1. Державної виконавчої
служби України, 2. Головного державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Гречухи Олега
Ярославовича, 3. Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у місті
Києві треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору:
Акціонерний банк «Банк регіонального
розвитку», ОСОБА_3провизнання
неправомірними дій, визнання
неправомірними та скасування
постанови від 08 серпня 2013 року, рішень
від 09 жовтня 2013 року та зобов'язання
вчинити певні дії, - ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач)
звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом про:

- визнання неправомірними дії
Головного державного виконавця
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Гречухи Олега Ярославовича (далі -
відповідач 2) з накладення арешту на
будинок загальною площею 590,60 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1 та оголошення
заборони на його відчуження,
оформленої постановою від 08.10.2013 ВП
№31321716;

- визнання неправомірною та скасування
постанови головного державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Гречухи Олега
Ярославовича від 08.10.2013 про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження № 31321716;

- визнання неправомірним та скасування
рішення Реєстраційної служби
Головного управління юстиції в м. Києві
(далі - відповідач 3) № 6591331 від 09.10.2013 про
державну реєстрацію обтяження майна:
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,
(запис № 2790660);

- визнання неправомірним та скасування
рішення Реєстраційної служби
Головного управління юстиції в м. Києві
№ 6593438 від 09.10.2013 про державну -
реєстрацію обтяження майнових прав на
будинок загальною площею 590,60 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1 (запис № 2791659);

- зобов'язання Реєстраційну службу
Головного управління юстиції в м. Києві
внести до Державного реєстру записи
про скасування державної реєстрації
обтяження майна: будинку загальною
площею 590,60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1
(запис № 2790660) та обтяження майнових
прав на це майно (запис № 2791659).

Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що відповідачем 2 оскаржувану
постанову від 08.10.2013 року про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження прийнято з грубим
порушенням Закону України «Про
виконавче провадження», оскільки
відповідно до Витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
від 30.08.2013 року власником нерухомого
майна, а саме будинку АДРЕСА_1 є позивач,
що в свою чергу виключає накладення на
нього арешту.

Позивач також зазначає, що
відповідачем 2 в порушення норм Закону
України «Про держану реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» не здійснював пошук
інформації щодо належного майна
боржника (ОСОБА_3) в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно, що
свідчить про протиправність його дій
при винесенні постанови від 08.10.2013 року.

Окрім цього, на думку позивача, після
надходження від Головного державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України заяви про реєстрацію
обтяження на підставі постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 08.10.2013
року, відповідач 3 мав перевірити в
Державному реєстрі прав на нерухоме
майно відповідність даних, наданих у
вказаній заяві даним, що містяться у
цьому реєстрі та встановити, що
власність на майно, яке є предметом
обтяження належить іншій особі, ніж
вказана у оскаржуваній постанові.

Невчинивши вказані дії, відповідачем 3
прийнято неправомірні рішення про
державну реєстрацію обтяжень, про що
внесено відповідні записи до
Державного реєстру.

Відповідач 1 - Державна виконавча
служба Україна проти задоволення
адміністративного позову
заперечувала, посилаючись на те, що
підстави для скасування постанови про
арешт майна та оголошення заборони на
його відчуження від 08.10.2013 року ВП №
31321716 та звільнення майна з-під арешту
відсутні, оскільки державний
виконавець діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
законодавством України.

Відповідачі 2 та 3 та третя особа 1 у
судове засідання не з'явились, належним
чином повідомлені про дату та час
розгляду даної справи, будь-яких
письмових пояснень або письмових
заперечень проти адміністративного
позову до суду не подали.

Третя особа 2 - ОСОБА_3 проти задоволення
адміністративного позову не
заперечував, подавши до суду письмові
пояснення, в яких зазначив, що
власником будинку на який накладено
арешт, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 згідно договору
купівлі-продажу від 30.08.2013 року.

Відповідно до вимог частини шостої
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, в зв'язку з
неявкою в судове засідання
представників відповідача 2, 3 та третіх
осіб 1, 2 суд дійшов висновку про
доцільність розгляду справи у
письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення осіб, які приймали участь у
розгляді справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30 серпня 2013 року між ОСОБА_6 (Продавець)
та ОСОБА_1 (Покупець) укладено договори
купівлі-продажу №№ 8494, 8498, за умовами
яких Продавець передає у власність
Покупця, а Покупець приймає у власність
житловий будинок за номером АДРЕСА_1, та
сплачує за нього обумовлену грошову
суму.

Відповідно до п. 12 вказаних Договорів
право власності на об'єкт у Покупця
виникає з моменту нотаріального
посвідчення та державної реєстрації
цього права у відповідності до вимог
чинного законодавства України.

30 серпня 2013 року внесено до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
запис про державну реєстрацію за
ОСОБА_1 право власності на вказаний
вище житловий будинок.

13 листопада 2013 року отримавши Витяг із
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно позивач дізнався, що на
виконання постанови головного
державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
від 08 жовтня 2013 року, Реєстраційною
службою Головного управління юстиції у
м. Києві 09 жовтня 2013 року прийнято
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень про що внесено
відповідні записи до Державного
реєстру, а саме накладено арешт на
нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1
(індексний номер 6591331) та майнові права
на вказаний будинок.

Незгода з вказаними рішеннями
суб'єктів владних повноважень, а також
з їх діями щодо винесення вказаних вище
рішень обумовили позивача на звернення
до адміністративного суду з позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
надані сторонами докази та пояснення,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
частково погоджується з доводами
ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини другої ст. 4
Закону України «Про державну виконавчу
службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР
державний виконавець є представником
влади і здійснює примусове виконання
судових рішень, постановлених іменем
України, та рішень інших органів
(посадових осіб), виконання яких
покладено на державну виконавчу
службу, у порядку, передбаченому
законом

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21 квітня 1999
р. № 606-XIV (далі - Закон 606-XIV) (в редакції
на час винесення оскаржуваної
постанови) - виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону 606-XIV у
разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Частино першою ст. 52 Закону 606-XIV
передбачено, що звернення стягнення на
майно боржника полягає в його арешті,
вилученні та примусовій реалізації.

Як вбачається з матеріалів виконавчого
провадження № 31321716 постанову про
відкриття виконавчого провадження від
20.02.2012 року було прийнято на підставі
виконавчого листа Печерського
районного суду м. Києві від 10.01.2012 року
по справі № 2-3215/1, відповідно до якого
стягнуто з ОСОБА_3 на користь
Акціонерного банку «Банк
регіонального розвитку»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 2 649 609 (два мільйони шістсот
сорок дев'ять тисяч шістсот дев'ять)
долара 60 центів США, що станом на 01.04.2011
в еквіваленті дорівнює 20 998 156
(двадцять мільйонів дев'ятсот
дев'яносто вісім тисяч сто п'ятдесят
шість) грн.. 07 коп., витрати з оплати
судового збору у розмірі 1 700 (одна
тисяча сімсот) грн.. 00 коп. та витрати з
оплати інформаційно-технічного
забезпечення розгляду справи у розмірі
120 (сто двадцять) грн. 00 коп.

Відповідно до вказаної постанови про
відкриття виконавчого провадження
боржнику (ОСОБА_3) надавалася
можливість самостійно виконати
рішення суду в семиденний термін з
моменту винесення (отримання) даної
постанови.

08 жовтня 2013 року, у зв'язку з
невиконанням боржником рішення суду у
строки наданні для його добровільного
виконання головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Гречухою О.Я. прийнято
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Враховуючи викладене вище, суд
зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 11
Закону 606-XIV державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 2 вказаної статті Закону 606-XIV
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

При цьому, ч. 3 ст. ст. 11 Закону 606-XIV
передбачено, що державний виконавець у
процесі здійснення виконавчого
провадження має право, зокрема
накладати арешт на майно боржника,
опечатувати, вилучати, передавати таке
майно на зберігання та реалізовувати
його в установленому законодавством
порядку.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону
606-XIV арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

Отже, винесення постанови від 08 жовтня
2013 року віднесено до компетенції
відповідача 2, а тому вимога про
визнання неправомірними дії Головного
державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Гречухи Олега Ярославовича з
накладення арешту на будинок загальною
площею 590,60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та
оголошення заборони на його
відчуження, оформлені постановою від
08.10.2013 ВП №31321716 до задоволення не
підлягає.

Аналіз вказаних вище норм чинного
законодавства також свідчить про те, що
державний виконавець в процесі
виконавчого провадження з метою
своєчасного і в повному обсязі
виконання виконавчого документу має
право накладати арешт на майно лише
боржника.

При цьому, суд зазначає, що з
оскаржуваної постанови вбачається, що
нею було накладено арешт на:

- квартиру АДРЕСА_2;

- будинок загальною площею 590, 60 кв.м. за
адресою АДРЕСА_1;

- майнові права на будинок загальною
площею 590, 60 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, що
належить боржнику (ОСОБА_3).

В підтвердження протиправності
накладення арешту на будинок загальною
площею 590, 60 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 та
майнові права на нього позивачем
надано рішення Макарівського
районного суду Київської області від 12
квітня 2012 року по справі № 1016/43/12 за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу та поділ спільного
майна подружжя.

Відповідно до вказаної рішення, за
результатами розгляду справи, суд
вирішив після розірвання шлюбу
позивачці ОСОБА_6 залишити прізвище
«ОСОБА_6» та виділити їй частку у
спільному майні подружжя, визначивши
за нею право власності, зокрема, на
житловий будинок в АДРЕСА_1, збудований
ВАТ трест «Київміськбуд - 1» імені М.П.
Загороднього згідно договору № ГЧ2,
укладеного 10.02.2005 року між ВАТ трест
«Київміськбуд - 1» імені М.П.
Загороднього та ОСОБА_3.

Вказане рішення набрало законної сили
23 квітня 2012 року, а отже станом на дату
укладення договору купівлі-продажу 30
серпня 2013 року житловий будинок в
АДРЕСА_1 перебував у власності ОСОБА_6, а
на час винесення оскаржуваної
постанови перебував у власності
позивача, які не є боржниками у
виконавчому провадженні № 31321716.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що за вказаних вище обставин постанова
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 08
жовтня 2013 року в частині накладення
відповідачем 2 арешту на будинок
загальною площею 590, 60 кв.м. за адресою
АДРЕСА_1 та майнові права на нього є
протиправною, у зв'язку із чим вона
підлягає скасуванню в цій частині.

Окрім цього, суд зазначає, що
відповідно до ст. 2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від
01.07.2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV),
який регулює правові, економічні,
організаційні засади проведення
державної реєстрації речових та інших
прав, які підлягають реєстрації за цим
Законом, та їх обтяжень і спрямований
на забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна
визначено, що обтяження - заборона
розпоряджатися та/або користуватися
нерухомим майном, яка встановлена або
законом, або актами уповноважених на це
органів державної влади, їх посадових
осіб або яка виникає на підставі
договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону № 1952-IV
державна реєстрація обтяжень
здійснюється на підставі, зокрема,
ухвали слідчого судді, суду, постанови
державного виконавця про накладення
арешту на нерухоме майно.

Згідно із ч. 1 ст. 15 Закону № 1952-IV
державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації;

4) внесення записів до Державного
реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Відповідно до ч. 7 ст. 15 Закону № 1952-IV
розгляд заяви про державну реєстрацію
обтяжень і прийняття рішення про таку
реєстрацію, відмову у державній
реєстрації обтяжень або її зупинення
проводиться в день надходження заяви
та документів, необхідних для
державної реєстрації обтяжень.

Підстави для відмови у державній
реєстрації прав та їх обтяжень
встановлені в ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV.

Отже, у разі надходження до державного
реєстратора заяви про державну
реєстрацію обтяжень на підставі
постанови державного виконавця про
накладення арешту на нерухоме майно,
державний реєстратор приймає її,
встановлює факти відсутності підстав
для відмови в державній реєстрації
прав та їх обтяжень та приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмову в ній.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідачем 2 у зв'язку з прийняттям
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 08 жовтня 2013 року подано до
відповідача 3 заяви про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, за
результатами розгляду якої останнім
було прийнято 09 жовтня 2013 року рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень № 6591331 та № 6593438. Вказаними
рішеннями було проведено державну
реєстрацію обтяження на будинок
загальною площею 590, 60 кв.м. за адресою
АДРЕСА_1 та майнові права на нього.

При цьому, суд зазначає, що п. 1 ч. 2 ст. 9
Закону № 1952-IV визначає обов'язки
державного реєстратора. До них
належить, зокрема, встановлення
відповідності заявлених прав і поданих
документів вимогам законодавства, а
також відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, зокрема:

- відповідність обов'язкового
дотримання письмової форми правочину
та його нотаріального посвідчення (у
випадках, встановлених законом);

- відповідність повноважень особи, яка
подає документи на державну реєстрацію
прав та їх обтяжень;

- відповідність відомостей про
нерухоме майно, наявних у Державному
реєстрі прав та поданих документах;

- наявність обтяжень прав на нерухоме
майно, зареєстрованих відповідно до
вимог цього Закону;

- наявність факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав.

З наданих позивачем Витягів з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності №№ 8739753, 8739531 вбачається, що з
30 серпня 2013 року власником будинку
загальною площею 590, 60 кв.м. за адресою
АДРЕСА_1 є ОСОБА_1, про що були внесені
відповідні відомості того ж числа.

Враховуючи викладене вище, суд
зазначає, що відповідач 3 при отриманні
заяви відповідача 2 про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень
відповідно до покладених на нього
обов'язків повинен був перевірити
відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявним у Державному реєстрі
прав поданим документам, чого зроблено
не було.

Таким чином, вказане свідчить про
протиправність рішень від 09 жовтня 2013
року № 6591331 та № 6593438 про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, у
зв'язку із чим вони підлягають
скасуванню.

Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону № 1952-IV записи
до Державного реєстру прав вносяться
на підставі прийнятого рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-IV у
разі скасування на підставі рішення
суду рішення про державну реєстрацію
прав до Державного реєстру прав
вноситься запис про скасування
державної реєстрації прав.

Отже, за вказаних обставин до
задоволення підлягає також вимога про
зобов'язання Реєстраційну службу
Головного управління юстиції в м. Києві
внести до Державного реєстру записи
про скасування державної реєстрації
обтяження майна: будинку загальною
площею 590,60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1
(запис № 2790660) та обтяження майнових
прав на це майно (запис № 2791659).

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого: суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Докази суду надають особи, які беруть
участь у справі. Суд може запропонувати
надати додаткові докази або
витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, суд дійшов
висновку про часткову обґрунтованість
позовних вимог і на підставі ч. 2 ст. 11, п.
1 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного
судочинства України вважає за
необхідне адміністративний позов
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

З урахуванням ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд присуджує на користь позивача
здійснені ним документально
підтверджені витрати по сплаті
судового збору у розмірі 55, 00 грн. з
Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст.
158-163, ст. 167, ст. 181, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати
постанову головного державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Гречухи Олега
Ярославовича від 08.10.2013 року про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження № 31321716 в частині
накладення арешту на будинок загальною
площею 590, 60 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 та
майнові права на нього.

3. Визнати протиправним та скасувати
рішення Реєстраційної служби
Головного управління юстиції в м. Києві
№ 6591331 від 09.10.2013 про державну
реєстрацію обтяження майна - житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 (запис №
2790660).

4. Визнати протиправним та скасувати
рішення Реєстраційної служби
Головного управління юстиції в м. Києві
№ 6593438 від 09.10.2013 про державну -
реєстрацію обтяження майнових прав на
будинок загальною площею 590,60 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1 (запис № 2791659).

5. Зобов'язати Реєстраційну службу
Головного управління юстиції в м. Києві
внести до Державного реєстру записи
про скасування державної реєстрації
обтяження майна: будинку загальною
площею 590,60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1
(запис № 2790660) та обтяження майнових
прав на це майно (запис № 2791659).

6 В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

7. Присудити з Державного бюджету
України за рахунок бюджетних
асигнувань за зобов'язаннями Державної
виконавчої служби України та
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у місті Києві на
користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по
сплаті судового збору у розмірі 55, 00
грн. (п'ятдесят п'ять гривень, 00 коп.).

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 КАС України, шляхом подання через
суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Головуючий суддя І.М.
ПогрібніченкоСудді Є.В. Аблов В.П.
Шулежко