Справа № К/9991/15149/11-С
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/15149/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого судді - Черпіцької
Л.Т.Суддів -Розваляєвої Т.С. Маслія
В.І.при секретарі -Домбровський І.В.за
участю представників:Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України - Тимченко В.В.
Міністерство юстиції України -
Пантюхова Л.В. розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справуза касаційною
скаргоюМіжнародної благодійної
організації "Екологія-право-людина"
особа, що приєдналась до касаційної
скаргиВсеукраїнська громадська
організація «Національний екологічний
центр України»напостанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02.07.2010р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 24.02.2011р.у справі№ 2-а-2043/10/2670за
позовом1. Міжнародної благодійної
організації "Екологія-право-людина" 2.
Всеукраїнської громадської
організації «Національний екологічний
центр України»доМіністерства охорони
навколишнього природного середовища
Українитретя особаМіністерство
юстиції Українипровизнання незаконним
та скасування положення

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулись до Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України з позовом, в якому
просили визнати незаконним і скасувати
пункти 3.2 та 3.6 Положення про порядок
надання екологічної інформації,
затвердженого наказом Мінприроди від 18
грудня 2003 року № 169.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
пункт 3.2 оскаржуваного Положення, яким
відповідач, зокрема, встановив вимогу
про зазначення у запиті про надання
екологічної інформації не більше трьох
питань, обмежує право позивачів на
доступ до екологічної інформації, що
суперечить положеннями статей 50, 64
Конституції України, Закону України
«Про інформацію». Пункт 3.6
оскаржуваного Положення, яким
відповідач передбачив можливість
відмови у наданні екологічної
інформації, якщо вона становить
державну таємницю, суперечить частині 2
статті 50 Конституції України, статті 25
Закону України «Про охорону
навколишнього природного середовища»,
статті 2 Оргуської конвенції, статтям 1
та 8 Закону України «Про державну
таємницю», згідно з якими інформація
про стан довкілля не може бути
засекречена.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02.07.2010р., залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.02.2011р., в
позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02.07.2010р. та ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 24.02.2011р. Міжнародна благодійна
організація "Екологія-право-людина"
звернулось з касаційною скаргою, до
якої приєдналась Всеукраїнська
громадська організація «Національний
екологічний центр України», у якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій, та прийняти
нове рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Правові, економічні та соціальні
основи організації охорони
навколишнього природного середовища в
інтересах нинішнього і майбутніх
поколінь, визначаються Законом України
"Про охорону навколишнього природного
середовища" (далі - Закон).

Відповідно до статті 16 вказаного
Закону, державне управління в галузі
охорони навколишнього природного
середовища здійснюють Кабінет
Міністрів України, ради та їх виконавчі
і розпорядчі органи, а також спеціально
уповноважені на те державні органи по
охороні навколишнього природного
середовища і використанню природних
ресурсів та інші державні органи
відповідно до законодавства України.

Спеціально уповноваженими державними
органами управління в галузі охорони
навколишнього природного середовища і
використання природних ресурсів у
республіці є спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань екології та природних ресурсів,
його органи на місцях та інші державні
органи, до компетенції яких
законодавством України та Автономної
Республіки Крим віднесено здійснення
зазначених функцій.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 02.11.2006року № 1524 затверджено
Положення «Про Міністерство охорони
навколишнього природного середовища
України», згідно якого Міністерство
охорони навколишнього природного
середовища України (Мінприроди) є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується та
координується Кабінетом Міністрів
України. Мінприроди є головним
(провідним) органом у системі
центральних органів виконавчої влади з
питань охорони навколишнього
природного середовища, раціонального
використання, відтворення і охорони
природних ресурсів, здійснення
державного контролю за використанням
та охороною земель, екологічної
безпеки, заповідної справи, поводження
з відходами, формування, збереження та
використання екологічної мережі,
геологічного вивчення та забезпечення
раціонального використання надр, а
також топографо-геодезичної та
картографічної діяльності.

18 грудня 2003 року Мінприроди видав наказ
№ 169 «Про затвердження Положення про
порядок надання екологічної
інформації», яким затверджено
зазначене Положення (далі - Положення).
Положення визначає правові та
організаційні засади забезпечення
порядку надання та оприлюднення
екологічної інформації.

Пунктом 3.2 даного Положення
передбачено, що запит про надання
екологічної інформації може не містити
аргументації щодо зацікавленості
запитувача та подається у письмовій чи
електронній формі (додаток 1). У запиті
визначають не більше трьох питань з
однієї екологічної проблеми. Запит
бажано надсилати рекомендованим
листом з повідомленням про вручення,
оскільки квитанція та повідомлення
можуть бути необхідні в разі
виникнення потреби оскарження
порушених прав у суді.

Згідно із п. 3.6 згаданого Положення, у
запиті про надання екологічної
інформації може бути відмовлено, якщо
вона становить державну таємницю.

Згідно статті 1 Закону України «Про
інформацію», під інформацією розуміють
документовані або публічно оголошені
відомості про події та явища, що
відбуваються у суспільстві, державі та
навколишньому природному середовищі.

Як вбачається зі статті 5 Закону
України «Про інформацію», основними
принципами інформаційних відносин є
гарантованість права на інформацію;
відкритість, доступність інформації та
свобода її обміну; об'єктивність,
вірогідність інформації; повнота і
точність інформації; законність
одержання, використання, поширення та
зберігання інформації.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України
«Про інформацію», кожному громадянину
забезпечується вільний доступ до
інформації, яка стосується його
особисто, крім випадків, передбачених
законами України.

Згідно частини 2 статті 50 Конституції
України, кожному гарантується право
вільного доступу до інформації про
стан довкілля, про якість харчових
продуктів і предметів побуту, а також
право на її поширення. Така інформація
не може бути засекречена.

Кім того, Законом України від 06.07.1999
року № 832-XIV було ратифіковано
Конвенцію про доступ до інформації,
участь громадськості в процесі
прийняття рішень та доступ до
правосуддя з питань, що стосуються
довкілля. Метою даної Конвенції є
сприяння захисту права кожної людини
нинішнього і прийдешніх поколінь жити
в навколишньому середовищі,
сприятливому для її здоров'я та
добробуту, гарантування кожною із її
сторін права на доступ до інформації,
на участь громадськості в процесі
прийняття рішень і на доступ до
правосуддя з питань, що стосуються
навколишнього середовища, відповідно
до положень цієї Конвенції.

Згідно частини 1 статті 4 Оргуської
конвенції, кожна зі сторін гарантує, що
за умови виконання зазначених нижче
пунктів цієї Статті державні органи у
відповідь на запит про надання
екологічної інформації надаватимуть
громадськості таку інформацію у рамках
національного законодавства;
включаючи, за наявності запиту і
відповідно до підпункту б) нижче, копії
фактичних документів, які містять або
охоплюють таку інформацію:

а) без потреби формулювати свою
зацікавленість; б) у формі, відповідно
до запиту, якщо тільки: - державний
орган не має підстав надати її в іншій
формі, причому повинні бути вказані
причини, що виправдовують надання
інформації саме в такій формі; -
інформація вже не була надана
громадськості в іншій формі.

Із системного аналізу статті 29 Закону
України «Про інформацію» випливає, що
доступ до відкритої інформації
забезпечується шляхом: систематичної
публікації її в офіційних друкованих
виданнях (бюлетенях, збірниках);
поширення її засобами масової
комунікації; безпосереднього її
надання заінтересованим громадянам,
державним органам та юридичним особам.
Порядок і умови надання громадянам,
державним органам, юридичним особам і
представникам громадськості
відомостей за запитами встановлюються
цим Законом або договорами (угодами),
якщо надання інформації здійснюється
на договірній основі. Обмеження права
на одержання відкритої інформації
забороняється законом.

Аналізуючи зазначене вище, колегія
суддів погоджується з судами
попередніх інстанцій стосовно того, що
встановлення Міністерством охорони
навколишнього природного середовища
України у пункті 3.2. Положення
можливості визначення особою, що
звернулась із запитом про надання
екологічної інформації, не більше
трьох питань з однієї екологічної
проблеми, є обмеженням її права на
отримання такої інформації, що
суперечить нормам чинного
законодавства.

Що стосується пункту 3.6 Положення про
порядок надання екологічної
інформації, затвердженого наказом
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України від 18
грудня 2003 року № 169 в частині його
відповідності нормам діючого
законодавства, колегія суддів зазначає
наступне.

Положенням статті 30 вказаного Закону
передбачено, що інформація з обмеженим
доступом за своїм правовим режимом
поділяється на конфіденційну і таємну.

Віднесення інформації до категорії
таємних відомостей, які становлять
державну таємницю і доступ до неї
громадян здійснюється відповідно до
закону про цю інформацію. Порядок обігу
таємної інформації та її захисту
визначається відповідними державними
органами за умови додержання вимог,
встановлених цим Законом.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про
інформацію», юридичні особи, які
володіють інформацією професійного,
ділового, виробничого, банківського,
комерційного та іншого характеру,
одержаною на власні кошти, або такою,
яка є предметом їх професійного,
ділового, виробничого, банківського,
комерційного та іншого інтересу і не
порушує передбаченої законом таємниці,
самостійно визначають режим доступу до
неї, включаючи належність її до
категорії конфіденційної, та
встановлюють для неї систему (способи)
захисту.

Відповідно до частини 2 статті 50
Конституції України та частини 4 статті
8 Закону України «Про державну
таємницю», інформація про стан
довкілля не може бути засекречена.

Як вбачається зі змісту пункту 3.6
Положення, відповідачем жодним чином
не вирішувалося питання про віднесення
екологічної інформації до державної
таємниці, оскільки лише передбачено
можливість щодо відмови у її наданні у
випадку її засекречення.

Зважаючи на вищевказане, колегія
суддів вважає вірним висновок суду
першої інстанції про відсутність
підстав для задоволення вимоги
позивача про визнання пункту 3.6
Положення незаконним та його
скасування.

Отже, висновки судів про відмову в
задоволенні позову в цій частині
позову є обґрунтованими.

Що стосується питання про застосування
до спірних правовідносин положень ч. 1
ст. 100 КАС України (в редакції, що діяла
до 30.07.2010 року), колегія суддів виходить
з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 99 КАС
України для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 100 КАС України
передбачено, що пропущення строку
звернення до адміністративного суду є
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

З матеріалів справи вбачається, що з
даним позовом позивачі - Міжнародна
благодійна організація
«Екологія-Право-Людина», Всеукраїнська
громадська організація «Національний
екологічний центр України»звернулися
15 лютого 2010 року, про що свідчить
відповідна відмітка суду першої
інстанції, із зазначенням вхідного
реєстраційного номеру та дати
отримання судом позову.

Про порушення свого права позивачі
дізналися з моменту набрання чинності
наказу Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 18 грудня 2003 року № 169, тобто
із часу його офіційного опублікування
в Офіційному віснику України від 27
лютого 2004 року № 6.

В матеріалах справи міститься заява
представника відповідача з проханням
застосувати до спірних правовідносин
положення ч. 1 ст. 100 КАС України, з
підстав пропуску позивачами річного
строку звернення до суду з
адміністративним позовом.

Враховуючи, що інших строків для
звернення до адміністративного суду з
таким позовом ані Кодексом
адміністративного судочинства
України, ані іншими законами України не
передбачено, судова колегія вважає
вірним висновок суду першої інстанції
щодо пропущення позивачами, без
поважних причин, річного строку для
звернення до адміністративного суду за
захистом своїх прав, свобод та
інтересів, передбаченого ч. 2 ст. 99 КАС
України, що є підставою для відмови у
задоволенні їх позову в цілому.

Колегія дійшла висновку, що судами
попередніх інстанцій повно і правильно
встановлені фактичні обставини справи,
характер правовідносин сторін і вірно
застосовані до них норми матеріального
права.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає касаційну скаргу
безпідставною, та такою, що не підлягає
задоволенню.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Міжнародної
благодійної організації
"Екологія-право-людина", та особи, що
приєдналась до касаційної скарги -
Всеукраїнської громадської
організації «Національний екологічний
центр України» залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 02.07.2010р. та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.02.2011р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді: