Справа № 2а-3825/10/1770
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 р.
Справа № 35454/10/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Заверухи О.Б.,

суддів
Ніколіна В.В., Старунського Д.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційні
скарги Дубенської об'єднаної державної
податкової інспекції Рівненської
області та Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 20 жовтня 2010
року у справі за позовом Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 до Дубенської об'єднаної
державної податкової інспекції
Рівненської області, Головного
Управління державного казначейства
України в Рівненській області про
визнання протиправними рішення, дій та
бездіяльності, зобов'язання вчинити
дії, -

ВСТАНОВИВ:

СПД-ФО ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до Дубенської об'єднаної
державної податкової інспекції та
Головного Управління державного
казначейства України в Рівненській
області, яким з врахуванням збільшення
розміру позовних вимог просила:
визнати рішення, дії та бездіяльність
посадових осіб Дубенської об'єднаної
державної податкової інспекції щодо
відмови позивачу у наданні копій
документів протиправними та
зобов'язати відповідача надати
позивачеві копію заяви про анулювання
реєстрації платника ПДВ та копію
рішення про анулювання такої
реєстрації від 16.01.2009 року; стягнути з
Головного Управління державного
казначейства України в Рівненській
області завдану матеріальну шкоду в
розмірі 48,30 грн. та моральну шкоду в
розмірі 1000 грн.

На обґрунтування позовних вимог
зазначає, що 24.06.2010 року вона звернулася
з до Дубенської ОДПІ з проханням надати
копію заяви про анулювання реєстрації
платника ПДВ та копію рішення
Дубенської ОДПІ про анулювання такої
реєстрації. Однак, відповідач в наданні
такої інформації відмовив
покликаючись на те, що така інформація
є конфіденційною. Вказує, що громадяни
мають право доступу до інформації про
них. Державні органи, системи яких
вміщують інформацію про громадян,
зобов'язані надавати її безперешкодно,
на вимогу осіб, яких вона стосується.
Вважає протиправною відмову
відповідача у наданні інформації та
просить зобов'язати відповідача надати
копію такої заяви та копію рішення
Дубенської ОДПІ.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 20 жовтня 2010
року позов задоволено частково.
Відмову Дубенської об'єднаної
державної податкової інспекції у
наданні суб'єкту підприємницької
діяльності ОСОБА_1 копії заяви про
анулювання реєстрації платника ПДВ
вхідний номер 265/к від 15.01.2009 року та
копії рішення Дубенської об'єднаної
державної податкової інспекції про
анулювання реєстрації платника ПДВ від
16.01.2009 року визнано протиправною.
Зобов'язано Дубенську об'єднану
державну податкову інспекцію надати
суб'єкту підприємницької діяльності
ОСОБА_1 копію заяви про анулювання
реєстрації платника ПДВ вхідний номер
265/к від 15.01.2009 року та копію рішення
Дубенської об'єднаної державної
податкової інспекції про анулювання
реєстрації платника ПДВ від 16.01.2009 року.
Відшкодовано з Державного бюджету
України позивачу - фізичній особі
суб'єкту підприємницької діяльності
ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 4,90
грн. (чотири гривні 90 коп.), стягнення
яких провести через Головне управління
Державного казначейства України в
Рівненській області в рахунок
відшкодування завданої матеріальної
шкоди Дубенською об'єднаною державною
податковою інспекцією. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що відмова відповідача
про надання інформації у зв'язку з її
конфіденційністю є протиправною,
оскільки позивач має право на
отримання інформації про себе і
відповідачем не надано доказів щодо
належності запитуваної позивачем
інформації до конфіденційної, а
покликання відповідача на відсутність
у представника громадянки ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 повноважень на подання заяв та
отримання інформації від імені ОСОБА_1
як від суб'єкта підприємницької
діяльності є безпідставним.

Не погодившись з вищенаведеною
постановою, ОСОБА_1 в апеляційній
скарзі просить оскаржувану постанову
скасувати в частині присудження
матеріальної шкоди та прийняти нову,
якою стягнути матеріальну шкоду у
розмірах передбачених законодавством
та компенсувати моральну шкоду у
розмірі 1000 грн.

Доводи апеляційної скарги позивач
обґрунтовує тим, що оскаржувана
постанова є незаконною та
необґрунтованою, прийнята з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Постанову в апеляційному порядку також
оскаржила Дубенська об'єднана державна
податкова інспекція, вважає, що при
винесенні рішення судом першої
інстанції, було неправильно і неповно
досліджено докази та встановлено
обставини справи, просить постанову
суду першої інстанції скасувати та
прийняти нову, якою в задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді Львівського
апеляційного адміністративного суду,
обговоривши доводи апеляційних скарг,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційні
скарги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
24.06.2010 року від представника суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 надійшла заява до Дубенської
ОДПІ (а.с. 8), відповідно до якої ОСОБА_1
просила надати копію заяви про
анулювання реєстрації як платника ПДВ -
терміново, а також копію рішення
Дубенської ОДПІ про анулювання її
реєстрації платником ПДВ. До вказаної
заяви представником ОСОБА_2 долучено
копію нотаріально посвідченої
довіреності на представництво
інтересів ОСОБА_1 перед усіма
установами, організаціями, органами
державної влади, податковими
інспекціями з правом підписання від
імені довірителя заяв, клопотань,
отримання листів, повідомлень, довідок
та документів, та представництво
інтересів у всіх установах (а.с.43).

На подану заяву відповідач направив
позивачеві відповідь від 29.06.2010 року №
11977 (а.с. 7).

У вказаній відповіді відповідач
повідомив, що запитувана позивачем
інформація згідно із ст. 30 Закону
України «Про інформацію» є
конфіденційною та повідомив, що згідно
долученої до заяви довіреності, ОСОБА_2
представляє інтереси громадянки
ОСОБА_1, а не суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1.
Запитувана в заяві інформація
стосується підприємця ОСОБА_1, а не
громадянки ОСОБА_1, що вказує на те, що
відповідач по суті наявності або
відсутності у нього запитуваних
документів подану заяву не розглядав, а
обмежився лише повідомленням про
конфіденційність інформації та
відсутність у представника
повноважень.

Приймаючи оскаржувану постанову суд
першої інстанції прийшов до висновку
про те, що відмова Дубенської
об'єднаної державної податкової
інспекції у наданні суб'єкту
підприємницької діяльності ОСОБА_1
копії заяви та рішення про анулювання
її реєстрації як платника ПДВ, з
підстав конфіденційності такої
інформації та з підстав відсутності у
представника повноважень є
протиправною.

Колегія суддів погоджується з
обґрунтованістю такого висновку суду
першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцію та
законами України.

Відповідно до ст. 32 Конституції України
не допускається збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини. Кожний
громадянин має право знайомитися в
органах державної влади, органах
місцевого самоврядування, установах і
організаціях з відомостями про себе,
які не є державною або іншою захищеною
законом таємницею.

Правові основи одержання,
використання, поширення та зберігання
інформації, систему інформації, її
джерела, статус учасників
інформаційних відносин, регулювання
доступу до інформації та забезпечення
її охорони визначено Законом України
«Про інформацію».

Статтею 9 Закону України «Про
інформацію» (тут і далі в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що всі
громадяни України, юридичні особи і
державні органи мають можливість
вільного одержання, використання,
поширення та зберігання відомостей,
необхідних їм для реалізації ними
своїх прав, свобод і законних
інтересів, здійснення завдань і
функцій. Реалізація права на
інформацію громадянами, юридичними
особами і державою не повинна
порушувати громадські, політичні,
економічні, соціальні, духовні,
екологічні та інші права, свободи і
законні інтереси інших громадян, права
та інтереси юридичних осіб. Кожному
громадянину забезпечується вільний
доступ до інформації, яка стосується
його особисто, крім випадків,
передбачених законами України. Тому ст.
30 цього Закону окремо виділено
інформацію з обмеженим доступом, яка за
своїм правовим режимом поділяється на
конфіденційну і таємну.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про
інформацію» конфіденційна інформація -
це відомості, які знаходяться у
володінні, користуванні або
розпорядженні окремих фізичних чи
юридичних осіб і поширюються за їх
бажанням відповідно до передбачених
ними умов.

Не допускаються збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та захисту прав людини. До
конфіденційної інформації про фізичну
особу належать, зокрема, дані про її
національність, освіту, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я, а
також адреса, дата і місце народження.

При цьому, колегія суддів звертає увагу
на те, що Конституційний Суд України в
абзаці першому п. 1 резолютивної
частини Рішення від 30.10.1997 року № 5-зп у
справі щодо офіційного тлумачення
статей 3, 23, 31, 47, 48 Закону України «Про
інформацію» та статті 12 Закону України
«Про прокуратуру» (справа К.Г.
Устименка) до конфіденційної
інформації про фізичну особу, крім
вказаної у ч. 2 ст. 11 Закону № 2657-XII,
відніс ще й відомості про її майновий
стан та інші персональні дані.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
запитувана позивачем інформація з
приводу анулювання реєстрації ОСОБА_1
як платника ПДВ не відноситься до
категорії конфіденційної інформації.

Разом з тим, платник податків може
брати участь у подібних відносинах як
безпосередньо, так і через
представників, повноваження якого
повинні бути підтверджені довіреністю,
виданою і оформленою відповідно до
вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного
кодексу України представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.

Згідно з ч. ч. 2, 3 цього Кодексу
представник може бути уповноважений на
вчинення лише тих правочинів, право на
вчинення яких має особа, яку він
представляє. Представник не може
вчиняти правочин, який відповідно до
його змісту може бути вчинений лише
особисто тією особою, яку він
представляє.

Статтею 239 цього Кодексу передбачено,
що правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 244 даного
Кодексу представництво, яке
ґрунтується на договорі, може
здійснюватися за довіреністю.
Довіреністю є письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами. Довіреність на вчинення
правочину представником може бути
надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

Проаналізувавши зміст наведених
правових норм, колегія суддів вважає,
що будь-яку діяльність фізична особа
може здійснювати як особисто, так і
через представника, повноваження якому
надані у встановленому законодавством
порядку і підтверджені належним чином,
зокрема, шляхом видання довіреності.

До заяви, поданої до Дубенської ОДПІ,
про надання копії заяви про анулювання
реєстрації як платника ПДВ та копії
рішення про анулювання її реєстрації
платником ПДВ, представник ОСОБА_1
ОСОБА_2 долучила копію нотаріально
посвідченої довіреності, якою ОСОБА_1
надала ОСОБА_2 право (повноваження)
представляти її інтерес перед усіма
установами, організаціями, органами
державної влади, податковими
інспекціями з правом підписання від
імені довірителя заяв, клопотань,
отримання листів, повідомлень, довідок
та документів, та представництво
інтересів у всіх установах.

Частиною 1 ст. 50 цього Кодексу
Передбачено, що фізична особа з повною
цивільною дієздатністю має право на
здійснення підприємницької
діяльності, яку не заборонено законом.

Тобто право на здійснення
підприємницької діяльності, є одним із
прав та видів діяльності фізичних осіб.

Враховуючи наведене вище, колегія
суддів вважає, що оскільки позивач
надала ОСОБА_2 права (повноваження)
представляти її інтерес перед усіма
установами, організаціями, органами
державної влади, в тому числі
податковими інспекціями, з правом
отримання документів, Дубенська ОДПІ
протиправно відмовила ОСОБА_2 у наданні
зазначених вище документів, так як її
право на отримання цих документів було
передбачене належним чином оформленою
довіреністю.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що вказана
довіреність охоплює представництво
інтересів ОСОБА_1 і як суб'єкта
підприємницької діяльності, оскільки
обсяг повноважень на представництво
інтересів та її прав як фізичної особи
є значно ширшим, ніж представництво
інтересів такої фізичної особи, як
суб'єкта підприємницької діяльності.

Також колегія суддів враховує, що
жодними нормативно-правовим актом,
чинним на час виникнення спірних
правовідносин, не передбачено
обов'язку фізичної особи,
зареєстрованої як суб'єкт
підприємницької діяльності, видавати
довіреність на представництво своїх
інтересів з обов'язковим зазначенням
того, що довіреність видається
виключно на представництво інтересів
суб'єкта підприємницької діяльності.

А відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції
України ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством.

Щодо відмови в задоволенні позовних
вимог в частині завдання позивачеві
моральної шкоди, то колегія суддів
зазначає наступне.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті.

Згідно з п. 3 ч. 2 цієї статті моральна
шкода відшкодовується незалежно від
вини органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим,
органу місцевого самоврядування,
фізичної або юридичної особи, яка її
завдала в інших випадках, встановлених
законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 цього Кодексу
моральна шкода полягає, зокрема, у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів.

Отже, під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму
Верховного суду України від 31.03.1995 року
№ 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» обов'язковому з'ясуванню при
вирішенні спору про відшкодування
моральної шкоди підлягають: наявність
такої шкоди, протиправність діяння її
заподіювана, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювана та вини останнього
в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати,
чим підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями вони заподіяні, яким є ступінь
вини заподіювана, в якій грошовій сумі
чи в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини.

З'ясувавши та проаналізувавши
зазначені факти в контексті спірних
правовідносин і встановлені обставин
справи, колегія суддів вважає
правильним висновок суду першої
інстанції щодо відмови в позові в
частині стягнення моральної шкоди, яку
позивач оцінює в 1000 грн., оскільки
позивачем не доведено факту заподіяння
йому моральної шкоди, а також позивач
не довів чим саме підтверджується факт
заподіяння моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, у чому саме полягає вина
відповідачів, наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
моральними стражданнями і діями
посадових осіб Дубенської ОДПІ, та інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору в цій частині.

При цьому, як правильно зазначив суд
першої інстанції, посилання позивача
на свою медичну карточку як на доказ
заподіяння їй моральної шкоди є
безпідставним, оскільки записи в
медичній карточці, здійснені 15.01.2010
року, а з заявою до відповідача
представник позивача зверталась 24.06.2010
року.

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інтенції про
обґрунтованість доводів позивача щодо
завдання їй матеріальної шкоди в
розмірі 4,90 грн. (2,00 грн. за
касово-розрахункове обслуговування в
банку і 2,90 грн. на відправлення
позовної заяви до суду поштовим
зв'язком), оскільки відповідно до ст. 48
Закону України «Про інформацію» у
випадках, коли правопорушенням,
вчиненим суб'єктом інформаційної
діяльності, завдано матеріальної шкоди
фізичним або юридичним особам, винні
особи відшкодовують її добровільно або
на підставі рішення суду.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1166
Цивільного кодексу України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Однак, як правильно зазначив суд першої
інстанції, витрати позивача на сплату
судового збору (3,40 грн.) та на проїзд до
суду (40 грн.) не є матеріальною шкодою в
розумінні наведеної норми, а
відповідно до ст. 87 КАС України
відносяться до судових витрат (судовий
збір та витрати, пов'язані з розглядом
справи), і питання про їх розподіл
вирішується судом при прийнятті
постанови в порядку, передбаченому ст.
94 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України
судові витрати, здійснені позивачем,
присуджуються йому відповідно до
задоволених вимог.

Оскільки суд першої інстанції
задовольнив позовні вимоги частково,
ним правильно здійснено і розподіл
витрат здійснено правильно, а саме
присуджено на користь ОСОБА_1 такі
витрати відповідно до задоволених
вимог, а саме 1,70 грн. судового збору та
20,00 грн. витрат, пов'язаних з розглядом
справи (витрати, пов'язані з прибуттям
до суду).

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та прийняв постанову
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновків суду, тому оскаржувану
постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, п. 1 ч. ст. 197, п. 1 ч.
1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254
КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Дубенської
об'єднаної державної податкової
інспекції Рівненської області та
Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 20
жовтня 2010 року у справі № 2а-3825/10/1770 -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.Б. Заверуха

Судді:
В.В.Ніколін

Д.М. Старунський