Справа № 113/3829/12
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/37586/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів: Гончар
Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 17
грудня 2012 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 10 червня 2013
року

у справі № 113/3829/2012

за позовом ОСОБА_2

до Бєлінської сільської ради

третя особа ОСОБА_3

про визнання рішень незаконними
та зобов'язання виконати певні дії

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
Ленінського районного суду Автономної
Республіки Крим з позовом до
Бєлінської сільської ради, третя особа
ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень
та зобов'язання виконати певні дії.

Постановою Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 17.12.2012,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 10.06.2013, у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, ОСОБА_2
оскаржив їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі касатор просив
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій з мотивів
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, прийняти нове
рішення про задоволення позову.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 1
частини 1 статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Згідно з частиною другою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
процесуального та матеріального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій
установлено, що 04.07.1995 згідно з
договором дарування ОСОБА_4 подарував
ОСОБА_2 житловий будинок з побутовими
пристроями по АДРЕСА_1.

23.07.1997 Бєлінською сільською радою було
прийнято рішення про надання позивачу
безоплатно у приватну власність
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого підсобного
господарства, але площа земельної
ділянки в рішенні вказана не була.

За результатами розгляду протесту
прокурора від 13.01.2010 № 10-68-вих.
рішенням 40 сесії 5 скликання Бєлінської
сільської ради від 28.01.2010 протест
прокурора задоволений, рішення 10 сесії
22 скликання Бєлінської сільської ради
від 23.07.1997 скасовано.

10.09.2012 позивач звернувся до Бєлінської
сільської ради із заявою про надання в
оренду на 49 років земельної ділянки
площею 0,4355 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1, який знаходиться у власності
позивача.

Рішенням Бєлінської сільської ради від
27.09.2012 позивачу було відмовлено в
наданні згоди на оренду земельної
ділянки площею 0,4355 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку з
тих підстав, що рішенням 35 сесії 5
скликання від 24.09.2009 ОСОБА_3 був
наданий дозвіл на розробку проекту
землеустрою про відвід земельної
ділянки площею 0,15 га. для будівництва
житлового будинку по АДРЕСА_2. Та
зазначено про те, що ОСОБА_3 отримав
державний акт про право власності на
земельну ділянку площею 0,15 га по
АДРЕСА_2. Рекомендовано ОСОБА_2
звернутися до сільської ради із заявою
на передачу земельної ділянки у
власність орієнтованою площею 0,25 га
для будівництва та обслуговування
будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що вимоги позивача не
ґрунтуються на законі, оскаржувані
рішення є правомірними, а позивачем не
доведено порушення прийнятими
рішеннями його прав.

Частина перша статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно зі статтею 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування,їх
посадові та службові особи зобов'язані
діяти на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо;
добросовісно; розсудливо; з дотримання
принципу рівності перед законом,
запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Так, на думку скаржника, він набув права
на земельну ділянку по АДРЕСА_1
відповідно до вимог статті 119
Земельного кодексу України.

Стаття 119 Земельного кодексу України
зазначає, що громадяни які
добросовісно, відкрито і безперервно
користуються земельною ділянкою
протягом 15 років, але не мають
документів, які б свідчили про
наявність у них прав на цю земельну
ділянку, можуть звернутися до органу
державної влади, Ради міністрів
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування з
клопотанням про передачу її у
власність або надання у користування.
Розмір цієї земельної ділянки
встановлюється у межах норм,
визначених цим Кодексом.

Суд касаційної інстанції погоджується
з висновком судів попередніх
інстанцій, що скаржником не набуто
права власності за давністю
користування, оскільки норма статті 119
Земельного кодексу України діє з часу
прийняття Земельного кодексу України,
від 25.10.2001 № 2768-ІІІ, а тому не може бути
підставою для набуття права на
земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Також безпідставним є посилання
скаржника на те, що право власності на
земельну ділянку перейшло до нього
відповідно до вимог статті 120
Земельного кодексу України.

Пункт перший статті 120 Земельного
кодексу України зазначає, що у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

З матеріалів справи убачається, що
житловий будинок, яким володіє позивач,
жилою площею 30,9 кв.м., земельна ділянка
під будинком та господарськими
будівлями складає 204 кв.м., а всього під
двором 1213 кв.м. Позивачем не надано
доказів, які б свідчили про те, що для
обслуговування його житлового будинку
необхідна саме площа 0,4355га. У договорі
дарування також не вказана площа
земельної ділянки.

Не заслуговує на увагу посилання
позивача на те, що він мав намір взяти
земельну ділянку у оренду оскільки,
відповідно до викопіювання
генерального плану на бажаній для
отримання ОСОБА_2 земельній ділянці по
АДРЕСА_1 передбачена земельна ділянка
для обслуговування житлового будинку
по АДРЕСА_2

Стаття 39 Земельного кодексу України
визначає, що використання земель
житлової та громадської забудови
здійснюється відповідно до
генерального плану населеного пункту,
іншої містобудівної документації,
плану земельно-господарського устрою з
дотриманням будівельних норм,
державних стандартів і норм.

Крім того, позивачем не доведено суду
належними доказами, що йому належить
присадибна земельна ділянка за
адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 0,4355га.
Будь-якого документального
закріплення за позивачем земельної
ділянки за цільовим призначенням -
обслуговування жилого будинку та
господарських будівель саме у цьому
розмірі матеріали справи не містять, а
позивачем не надано.

Посилання скаржника на технічну
документацію будинку в якості такого
доказу правомірно не прийнято до
уваги судами попередніх інстанцій,
оскільки технічна документація на
домоволодіння не є землевпорядною
документацією і не визначає реальних
меж земельної ділянки саме за цільовим
призначенням будівництва та
обслуговування житлового будинку.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що підставою для відмови
Бєлінської сільської ради позивачу у
наданні земельної ділянки площею 0,4355га
у оренду за адресою: АДРЕСА_1 стало
рішення 35 сесії 5 скликання від 24.09.2009,
яким було надано дозвіл ОСОБА_3 на
розробку проекту землеустрою про
відвід земельної ділянки площею 0,15га
для будівництва житлового будинку по
АДРЕСА_2.

Відповідно до статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких
беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Постановою Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 14.06.2011 у
справі № 2а-2/11/0113, залишеною без змін
ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 28.11.2011, встановлено правомірність
рішення Бєлінської сільської ради 35
сесії 5 скликання від 24.09.2009, яким
ОСОБА_3 був наданий дозвіл на розробку
проекту землеустрою про відвід
земельної ділянки площею 0,15га для
будівництва житлового будинку по
АДРЕСА_2.

Отже, враховуючи вищевикладене,
необґрунтованими вважаються доводи
позивача про те, що судом першої
інстанції не було встановлено
правомірність зазначеного рішення
Бєлінської сільської ради 35 сесії 5
скликання.

Стаття 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачає
виключну компетенцію сільських,
селищних, міських рад, до якої не
входить скасування рішень ради.

Зазначене також підтверджується
частиною десятою статті 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування»,
відповідно до якої, акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку. А
відтак, вимога позивача про визнання
бездіяльності по не скасуванню цього
рішення ради не ґрунтується на законі.

Крім того, необґрунтованими є вимоги
позивача щодо зобов'язання Бєлінської
сільської ради Ленінського району
Автономної Республіки Крим надати
ОСОБА_2 в оренду земельну ділянку
розміром 0,4355 га, оскільки за приписами
норм Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» дані
повноваження віднесені законом до
виключної компетенції відповідача та
не може делеговано будь-якому органу, у
тому числі й органу судової влади.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду погоджується з
обґрунтованими висновками судів
попередніх інстанцій, що підставами
для визнання протиправним правового
акта індивідуальної дії суб'єкта
владних повноважень є невідповідність
його вимогам чинного законодавства або
визначеній законом компетенції
органу, який видав цей акт. Крім того
обов'язковою умовою визнання акта
протиправним є порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у справі. Але, спірними
рішеннями Бєлінської сільської ради
права позивача не порушено, а тому
відсутні підстави для визнання рішень
незаконними. Слід зазначити, що
відповідач, приймаючи рішення, діяв у
межах наданих йому повноважень та у
спосіб, що передбачений
законодавством, тому підстави для
визнання їх незаконними та недійсними
відсутні.

Зважаючи на викладене, доводи
касаційної скарги спростовуються вище
переліченими нормами права та
установленими обставинами справи, у
зв'язку з чим відсутні підстави для її
задоволення та скасування рішень судів
попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 17
грудня 2012 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 10 червня 2013
року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України у строк та у
порядку, визначеними статтями 237 - 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.