Справа № 820/8472/13-а
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 р.Справа № 820/8472/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання
Антоненко Н.В.

представника позивача - Лантрат А.В.

представника відповідача - Ковальчук
Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 02.12.2013р. по
справі № 820/8472/13-а

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Хлібзавод "Салтівський"

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Приватне акціонерне
товариство "Хлібзавод "Салтівський",
звернувся до суду із адміністративним
позовом до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів, в якому просить:

- скасувати податкове
повідомлення-рішення № від
28.05.2013р., яким зменшено суму бюджетного
відшкодування (у тому числі заявленого
в рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних періодів) з
початку на додану вартість за квітень
2012 року - на суму 251385,00 грн., з яких 201108,00
грн. за основним платежем та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 50277,00грн.;

- частково скасувати податкове
повідомлення-рішення № від
28.05.2013р., яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг), код платежу:
140101000, а саме у сумі 1011127,50 грн., з яких
674085,00 грн. за основним платежем та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 337042,50 грн.;

- частково скасувати податкове
повідомлення-рішення № від
28.05.2013р., яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств, код
платежу:11021000, а саме в сумі 1378431,00 грн., з
яких 918954,00 грн. за основним платежем та
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафам) - 459477,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що приймаючи спірні податкові
повідомлення-рішення, контролюючий
орган дійшов до неправомірного
висновку про порушення позивачем вимог
діючого законодавства. Так, підставою
для визначення позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість та податку на прибуток, а
також зменшення суми бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість, слугували висновки
податкового органу про те, що
взаємовідносини позивача із
контрагентом - Товариством з обмеженою
відповідальністю «Агро-Крокус», не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків. Разом з тим,
оскільки у позивача наявні всі первині
документи які підтверджують факт
взаємовідносин із вищезазначеним
контрагентом, то він мав встановлене
законом право на віднесення сум по
даним взаємовідносинам до складу
витрат, що підлягають оподаткуванню та
формування на їх підставі суми
податкового кредиту з податку на
додану вартість. В зв'язку з чим,
висновки податкового органу про
порушення позивачем вимог діючого
законодавства є помилковими, та як
наслідок, спірні податкові
повідомлення-рішення - незаконними.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 02.12.2013 року
адміністративний позов було
задоволено.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення № від
28.05.2013р., яким ПрАТ "Хлібзавод
"Салтівський" було зменшено суму
бюджетного відшкодування (у тому числі
заявленого в рахунок зменшення
податкових зобов'язань наступних
періодів) з початку на додану вартість
за квітень 2012 року - на суму 251385,00 грн., з
яких 201108,00 грн. за основним платежем та
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 50277,00 грн.

Частково скасовано податкове
повідомлення-рішення № від
28.05.2013р., яким ПрАТ "Хлібзавод
"Салтівський" було збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів (робіт, послуг), код
платежу: 140101000, а саме у сумі 1011127,50 грн.,
з яких 674085,00 грн. за основним платежем
та за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 337042,50 грн.

Частково скасовано податкове
повідомлення-рішення № від
28.05.2013р., яким ПрАТ "Хлібзавод
"Салтівський" було збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств, код
платежу:11021000, а саме в сумі 1378431,00 грн., з
яких 918954,00 грн. за основним платежем та
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафам) - 459477,00 грн.

Відповідач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 02.12.2013 року
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального права,
зокрема на порушення пп. 138.1.1, п.138.1,
п.138.2, п.138.4 ст.138, п.138.8 ст. 138, п.198.3, п.198.6
ст. 198, п.200.1, п.200.4 ст. 200 , п.201.10 ст. 201
Податкового кодексу України (далі - ПК
України), що призвело до неправильного
вирішення справи.

Вказує, що підставою для винесення
спірних податкових повідомлень-рішень
слугувала інформація встановлена при
перевірці контрагентів позивача по
ланцюгу постачання. Так, за наслідками
проведеної перевірки контрагента
позивача - ТОВ «Агро-Крокус» була
встановлена неможливість реального
здійснення даним підприємством
фінансово-господарських операцій із
контрагентами, у т.ч. позивачем.
Зазначив, що надані позивачем під час
проведеної перевірки
товарно-транспортні накладні не є
належним доказом на підтвердження
факту транспортування придбаного
товару, оскільки по-перше, не
відповідають встановленій формі, а
по-друге, згідно баз даних ДАІ вказані у
них транспорті засоби належать не
перевізнику, а іншим особам. Враховуючи
наведене, відповідач вказує, що
встановлені за наслідками перевірки
порушення позивачем вимог діючого
законодавства є обґрунтованими, та як
наслідок, спірні податкові
повідомлення рішення є законними та
обґрунтованими.

Позивач надав письмові заперечення на
апеляційну скаргу, в яких, посилаючись
на обґрунтованість та об'єктивність
рішення суду, просить залишити його без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

У судових засіданнях представники
сторін підтримали свої правові позиції
по справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ПрАТ "Хлібзавод
"Салтівський" пройшло передбачену
законом процедуру державної
реєстрації та перебуває на обліку як
платник податків та зборів в СДПІ з
обслуговування ВП у м. Харкові.

Основними видами діяльності за КВЕД,
яку здійснювало підприємство у спірний
період, були: Виробництво хліба та
хлібобулочних виробів; виробництво
борошняних кондитерських виробів,
тортів і тістечок нетривалого
зберігання (КВЕД 10.71), Неспеціалізована
оптова торгівля продуктами харчування,
напоями та тютюновими виробами (КВЕД
46.39), Роздрібна торгівля хлібобулочними
виробами, борошняними та цукровими
кондитерськими виробами в
спеціалізованих магазинах (КВЕД 47.24),
Виробництво сухарів і сухого печива;
виробництво борошняних кондитерських
виробів, тортів і тістечок тривалого
зберігання (КВЕД 10.72), Роздрібна
торгівля в неспеціалізованих
магазинах переважно продуктами
харчування, напоями та тютюновими
виробами (КВЕД 47.11), Пакування (КВЕД 82.92).

Співробітниками СДПІ з обслуговування
ВП у м. Харкові у період з 20.03.2013 року по
30.04.2013 року проведено планову
документальну перевірку ПрАТ
"Хлібзавод "Салтівський" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2012 р. по
31.12.2012 р., валютного законодавства за
період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р., та іншого
законодавства за період з 01.01.2012 р. по
31.12.2012 р., за наслідками якої складено
Акт № 271/421-03/31340536 від 15.05.2013 р.

Під час перевірки були встановлені
порушення позивачем вимог діючого
законодавства, а саме:

- п.200.1, п.200.4 ст. 200 ПК України, що
призвело до завищення бюджетного
відшкодування на суму ПДВ 201 108,00 грн., за
квітень 2012 року.

- п.198.3, п.198.6 ст. 198, п.201.10 ст. 201 ПК України,
що призвело до заниження податку на
додану вартість на суму 759517,00 грн., у т.ч.
по періодах: лютий 2012 року на суму 26
грн., травень 2012 року на суму 93349 грн.,
червень 2012 року на суму 93473 грн., липень
2012 року на суму 75816 грн., серпень 2012 року
на суму 135497 грн., вересень 2012 року на
суму 108 905 грн., жовтень 2012 року на суму
125993 грн., листопад 2012 року на суму 103278
грн., грудень 2012 року на суму 23180 грн.

- пп. 138.1.1, п.138.1, п.138.2, п.138.4 ст.138, п.138.8 ст.
138 ПК України, що призвело до заниження
податку на прибуток на загальну суму
1165826,00 грн., в т.ч. по періодам: 1 квартал
2012 - 152747 грн., 2 квартал 2012 - 182069 грн., 3
квартал 2012 - 319064 грн., 4 квартал 2012 - 511946
грн.

На підставі вищезазначеного акту
перевірки, СДПІ з обслуговування ВП у м.
Харкові у прийнято податкові
повідомлення-рішення:

- № від 28.05.2013 р., яким позивачу
зменшено суму бюджетного
відшкодування (у тому числі заявленого
в рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних періодів) з
податку на додану вартість за квітень
2012 - на суму 251385,00 грн., з яких 201108,00 грн.
за основним платежем та 50277,00 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями;

- № від 28.05.2013 р., яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг), код платежу: 140101000, на суму
1139275,50, з яких 759517,00 грн. за основним
платежем та 379758,50 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями;

- № від 28.05.2013 р., яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток приватних
підприємств, код платежу: 11021000, на суму
1748739,00 грн., з яких 1165826,00 грн. за основним
платежем та - 582913,00 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями .

Не погоджуючись із вищезазначеними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач провів процедуру їх
адміністративного оскарження, за
наслідками якої рішеннями
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центральний офіс з
обслуговування великих платників №
4056/10/10-233 від 02.08.2013р. та Міністерства
доходів і зборів України № 10214/6/99-99-10-0115
від 02.09.2013р. податкові
повідомлення-рішення від 28.05.2013 р.
№, № та № були
залишені без змін, а скарги позивача
без задоволення.

Враховуючи наведене, позивач звернувся
до суду із даним позовом.

Як було встановлено під час розгляду
справи , фактично підставою для
висновку про порушення позивачем вимог
діючого законодавства, слугував акт
Основ'янської МДПІ м.Харкова
Харківської області ДПС №343/221/37459942 від
19.03.2013р. "Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ "Агро-Крокус"
щодо підтвердження господарських
відносин з платниками податків, їх
реальності та повноти відображення в
обліку за січень 2012 року - січень 2013
року", яким встановлено неможливість
реального здійснення господарської
діяльності ТОВ "Агро-Крокус", у зв'язку
із відсутністю останнього за місцем
податкової адреси, відсутність у нього
автотранспорту, офісних, виробничих,
торгівельних та складських приміщень
(відсутні фізичні, технічні та інші
можливості за для вчинення
задекларованих господарських
операцій).

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої виходив з
того, що реальність господарських
операцій між позивачем та його
контрагентом, використання придбаного
товару у власній господарській
діяльності, підтверджується
первинними документами
бухгалтерського обліку та податкової
звітності. Податковим органом під час
розгляду справи не було надано доказів
того, що операції позивачем не
проводились. В зв'язку з чим, позивач
мав встановлене законом право на
віднесення сум по даним
взаємовідносинам до складу валових
витрат та формування на їх підставі
податкового кредиту з податку на
додану вартість, оскільки порушення
контрагентами правил здійснення
податкової дисципліни та
господарської діяльності (як-от
відсутність за місцем реєстрації,
несплата податків та зборів у
необхідному розмірі тощо) тягне
негативні наслідки лише до цієї особи.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК
України господарська діяльність -
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Згідно п. 22.1. ст. 22 ПК України об'єктом
оподаткування можуть бути майно,
товари, дохід (прибуток) або його
частина, обороти з реалізації товарів
(робіт, послуг), операції з постачання
товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти,
визначені податковим законодавством, з
наявністю яких податкове
законодавство пов'язує виникнення у
платника податкового обов'язку.

Згідно п.138.2 ст.138 ПК України - витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.
У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді. Платник податку для
визначення об'єкта оподаткування має
право на врахування витрат,
підтверджених документами, що складені
нерезидентами відповідно до правил
інших країн.

Відповідно до пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК
України, витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку. У разі втрати,
знищення або зіпсуття зазначених
документів платник податку має право
письмово заявити про це органу
державної податкової служби та
здійснити заходи, необхідні для
поновлення таких документів. Письмова
заява має бути надіслана до/або разом
із поданням розрахунку податкових
зобов'язань за звітний податковий
період. Платник податків зобов'язаний
відновити втрачені, знищені або
зіпсовані документи протягом 90
календарних днів з дня, що настає за
днем надходження такої заяви до органу
державної податкової служби, митного
органу. Якщо платник податку поновить
зазначені документи в наступних
податкових періодах, підтверджені
витрати включаються до витрат за
податковий період, на який припадає
таке поновлення.

Таким чином, при складанні податкової
звітності з метою правильного
відображення господарської операції
повинні враховуватись відповідні
документи первинного обліку, а саме по
зазначених операціях придбання
результатів робіт (товарів) повинні
бути в наявності як і акти виконаних
робіт, так і результати таких виконаних
робіт (товарів).

Згідно п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.
188 ПК України, об'єктом оподаткування
податком на додану вартість є операції
платників податку, окрім іншого, з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України. Датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, або дата відвантаження
товарів. База оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів.

Згідно п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну. Податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця та є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу
встановлено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг. При цьому,
відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за встановленою ставкою,
протягом такого звітного періоду,
окрім іншого, у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Таким чином, при складанні податкової
звітності з метою правильного
відображення господарської операції
повинні враховуватись відповідні
документи первинного обліку, а саме по
зазначених операціях придбання
результатів робіт (товарів) повинні
бути в наявності як і акти виконаних
робіт, так і результати таких виконаних
робіт (товарів).

Як вбачається з матеріалів справи, ПрАТ
"Хлібзавод "Салтівський" у перевіряємий
період мало господарські відносини із
ТОВ "Агро-Крокус".

Перевіряючи правомірність віднесення
позивачем сум по даним
взаємовідносинам до складу витрат, що
підлягають оподаткуванню та
формування на їх підставі податкового
кредиту з податку на додану вартість,
колегія суддів дійшла висновку про
наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV
(далі - Закон України №996-XIV)
господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства; первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення; фінансова звітність -
бухгалтерська звітність, що містить
інформацію про фінансове становище,
результати діяльності та рух грошових
коштів підприємства за звітний період.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної
статті Закону первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Статтею 9 Закону України №996-XIV
визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, документальному підтвердженню
підлягає одна із вище зазначених подій,
і якщо дана подія оформлена первинним
документом, що містить усі обов'язкові
реквізити, визначені ч. 2. ст. 9 Закону
України №996-XIV, то дана обставина є
належним доказом реальності
господарської операції.

Відповідно до вимог п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1
зазначеного Положення господарські
операції -це факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань і
фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те,
що будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Як вбачається з матеріалів справи,
23.02.2012 року між ПрАТ "Хлібзавод
"Салтівський" (Покупець) та ТОВ "Агро -
Крокус" (Продавець) було укладено
Договір купівлі-продажу товарів №2302,
згідно умов якого Продавець
зобов'язався передати у власність
Покупцю, а Покупець прийняти та
оплатити товар (борошно житнє обдирне,
житнє обойне) на умовах, передбачених
цим Договором.

Згідно з пунктами 1.2.2 та 1.2.3 Договору,
кількість та ціна товару зазначаються
в накладних та специфікаціях, які є
невід'ємною частиною договору. Оплата
здійснюється протягом трьох
банківських днів з моменту поставки
товару (п. 2.1 Договору). Право власності
на товар до Покупця переходить з
моменту передачі товару та підписання
накладних (п. 3.2 Договору).

На виконання умов зазначеного
Договору, ТОВ "Агро Крокус" у період з
лютого 2012 року по грудень 2012 року
передало у власність ПрАТ "Хлібзавод
"Салтівський" борошно на загальну суму
5251164,72 грн. (у т.ч. ПДВ 875 194,14 грн.), про що
свідчать надані позивачем та долучені
до матеріалів справи копії відповідних
видаткових накладених.

Оплата за надані послуги проведена в
безготівковій формі, про що свідчать
надані позивачем копії реєстру оплат
за 2012 рік, платіжних доручень та
журналу проводок (оплат) за 2012 рік (по
рахункам бухгалтерського обліку 6.3.1 та
3.1.1) за контрагентом ТОВ "Агро Крокус".

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до умов Договору купівлі-продажу
товарів №2302 від 23.02.2012 року (п. 2.2),
поставка борошна житнього
здійснювалась Покупцем зі складу
Продавця.

Частиною 2 статті 48 Закону України «Про
автомобільний транспорт» встановлено,
що документами для юридичної особи, що
здійснює вантажні перевезення, є
посвідчення водія відповідної
категорії, реєстраційні документи на
транспортний засіб, ліцензійна картка,
дорожній лист, товарно-транспортна
накладна або інший визначений
законодавством документ на вантаж.

Згідно п. 11.1 Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 14 жовтня 1997 року
№ 363 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568
(далі - Правила) основними документами
на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.

Відповідно до абз.27 п.1 Правил
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

З матеріалів справи вбачається, що
відвантаження придбаного товару
здійснювалось безпосередньо від його
виробника (Державного підприємства
"ДП-ЗК України" ХКХП № 2) за адресою: м.
Харків, вул. Плеханівська, 114.

Як зазначив під час судового розгляду
представник позивача, транспортування
придбаного у ТОВ "Агро Крокус" товару
(борошно) здійснювалось ПП ОСОБА_3, на
підставі укладеного із останньою
Договору на надання транспортних
послуг № 06 від 01.01.2012 року.

Факт транспортування придбаного
товару підтверджується наданими
позивачем та долученими до матеріалів
справи копіями відповідних
товарно-транспортних накладних та
актів виконаних робіт.

Під час розгляду справи представник
позивача вказував, що необхідність
укладення вищенаведеного Договору на
надання транспортних послуг була
зумовлена відсутністю у підприємства
необхідної кількості транспортних
засобів, які відповідно до специфіки
товару (борошно) можуть здійснювати
його перевезення.

З приводу посилання відповідача на той
факт, що згідно баз даних ДАІ вказані у
товарно-транспортних накладних
транспорті засоби належать не
перевізнику (ПП ОСОБА_3), а іншим особам,
колегія суддів зауважує, що жодних
доказів на підтвердження вказаної
обставини відповідачем під час
розгляду справи надано не було. В свою
чергу, положеннями вимог діючого
законодавства перевізник не обмежений
у праві укладати договірні відносини
із іншими особами з приводу оренди або
суборенди транспортних засобів, які
він використовує під час здійснення
власної господарської діяльності.

Крім того, колегія суддів вважає
необґрунтованими посилання
податкового на те, що надані позивачем
під час проведеної перевірки
товарно-транспортні накладні не є
належним доказом на підтвердження
факту транспортування придбаного
товару в зв'язку з невідповідністю їх
встановленій формі, оскільки сама
собою наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про належне
документальне підтвердження позивачем
під час судового розгляду факту
транспортування придбаного у ТОВ "Агро
Крокус" товару.

Як було встановлено під час розгляду
справи, отримана сировина була
оприбуткована позивачем по
балансовому рахунку 201 "Сировина та
матеріали" та, згідно з прибутковими
ордерами, передана до складу сировини
цеху № 3 у повному обсязі, що
підтверджується журналами вивозу та
ввозу сировини на цех №3.
Оприбуткування на склад
підтверджується наданими позивачем
копіями прибутковими ордерами.

В послідуючому придбаний товару був
використаний позивачем у власній
господарській діяльності, а саме для
виробництва хліба та хлібобулочних
виробів, що є основним видом діяльності
товариства.

Колегія суддів зауважує, що податковим
органом як під час проведеної
перевірки, так і під час судового
розгляду справи не ставився під сумнів
факт наявності на підприємстві як
необхідних складських приміщень для
зберігання придбаного товару, так і
відповідних виробничих потужностей
для його послідуючої переробки.

На виконання договірних відносин ТОВ
"Агро Крокус" було виписано позивачу
податкові накладні.

Зауважень щодо правильності
оформлення та форми податкових
накладених у податкового органу не
виникло. На час виконання умов
договорів та видачі податкових
накладних підприємства були
зареєстровані платниками податку на
додану вартість.

Оцінивши перелічені первинні
документи за правилами ст.86 КАС
України, колегія суддів дійшла
висновку про те, що вони не мають
дефектів форми, змісту або походження,
котрі в силу ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", ст.44 Податкового
кодексу України, п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості, а відтак сприймаються
судом як належні та допустимі докази.

Судом першої інстанції було
встановлено та підтверджено під час
апеляційного перегляду, що позивачем
під час перевірки було надано
податковому органу виключно всі
первинні документи, які є в наявності
на підприємстві і ведення яких є
обов'язковим у відповідності до
законодавства України.

З огляду на зазначене, колегія суддів
зазначає, що позивачем під час судового
розгляду було доведено належними та
допустимими доказами факт реальності
укладених із контрагентом
господарських операцій.

Доказів того, що вказаний у первинних
документах товар не отримувався, ані
акт перевірки, ані матеріали даної
адміністративної справи не містять.

Відповідно до положень п. 14.1.18 ст.14 ПК
України бюджетне відшкодування -
відшкодування від'ємного значення
податку на додану вартість на підставі
підтвердження правомірності сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за результатами
перевірки платника, у тому числі
автоматичне бюджетне відшкодування у
порядку та за критеріями, визначеними у
розділі V цього Кодексу.

Згідно із приписами п.п. 14.1.181 ст.14, п.198.3,
п. 198.6. ст.19 ПК України визначено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу. Податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду в
тому числі у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

З огляду на зазначене колегія суддів
дійшла висновку, що наявність
податкових накладних, платіжних
доручень щодо сплати податку на додану
вартість в ціні товару хоч і є
обов'язковими підставами для
визначення податкового кредиту та
бюджетного відшкодування, але не
вичерпними, оскільки предметом
доказування у даній справі є обставини,
що підтверджують обґрунтованість
визначення суми бюджетного
відшкодування

Законом передбачено чіткий перелік
підстав, які дають право на податковий
кредит. Ці підстави дотримані
позивачем в повному обсязі.

Листом Вищого адміністративного суду
України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10
"Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби"
зазначено, що у разі, якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних. При
цьому не є підставою для відмови у
праві на податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку.

Крім того, виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит не ставиться у
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства та сплатою
податку до бюджету іншими суб'єктами
господарювання. Якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо
декларування чи сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи.

Зазначені обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не ставить
право платника ПДВ на податковий
кредит в залежність від дій або
бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи. Оскільки, позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог ст. 61
Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Колегія суддів також зауважує, що чинне
законодавство не покладає на платника
податків обов'язку перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми до складу
витрат, що підлягають оподаткуванню та
формування суми податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Враховуючи викладене, колегія суддів
висновку про те, що господарські
операції між позивачем та його
контрагентом - ТОВ "Агро Крокус" мали
реальний характер, діяльність позивача
була спрямована на отримання
економічної вигоди від
підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарської операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу.

Відповідно до ч. 2 ст.8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень) порушує
право позивача мирно володіти своїм
майном, визначення якого міститься у
Першому Протоколі до Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини від 20 березня 1952 року (надалі
також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є
частиною національного законодавства
України згідно із статтею 9 Конституції
України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права"

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини (надалі також "ЄСПЛ"). Дані
рішення згідно з статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" мають в Україні
значення джерела права. Більше того, ч.
2 ст.8 КАС України вимагає врахування
практики ЄСПЛ при вирішенні справ.

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес"
АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив
поняття власності, вказавши, що
"власність"може включати як існуючу
власність, так і активи, включаючи
вимоги стосовно яких заявник може
стверджувати, що у нього чи у неї є
принаймні "правомірні
очікування"отримати ефективне
здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом"і другий параграф
визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для
осіб,яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так,
в пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД
проти Болгарії"ЄСПЛ дійшов такого
висновку: "...Суд вважає, що
компанія-заявник не повинна нести
відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Доводи апеляційної скарги про те, що
правочини укладені між позивачем та
контрагентом - ТОВ "Агро Крокус", в т.ч. і
по ланцюгу, не мають на меті реального
настання правових наслідків, а тому є
нікчемними, колегія суддів вважає
безпідставними та зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) цієї вимоги є підставою
недійсності правочину. Згідно з ч.2 ст.215
ЦК України недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Отже, основним
критерієм для того, аби вважати
правочин нікчемним, є його недійсність,
встановлена законом, а не актом
податкової перевірки. Тобто,
відповідач вийшов за межі своїх
повноважень і самостійно, поза судовою
процедурою визнав укладені між
позивачем та контрагентом угоди
недійсними, до того ж, в акті перевірки
відсутні дані, які б свідчили про
порушення позивачем приписів ст.228 ЦК
України. Зазначений договір не
визнаний у встановленому законом
порядку недійсним, а також немає інших
відомостей, які б свідчили, наприклад,
про необґрунтоване завищення
позивачем податкового кредиту з
податку на додану вартість.

При цьому, Цивільний кодекс України
статтею 215 визначає підстави для
визнання правочину недійсним. Серед
іншого, вказаною нормою передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Між тим, як
вбачається із матеріалів справи,
підстав, з якими закон пов'язує
визнання договору недійсним,
контролюючим органом зазначено не
було, а отже, твердження податкового
органу про нікчемність правочину є
безпідставними.

Згідно з положеннями частини 1 статті 202
ЦК України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Таким чином, оскільки належними та
допустимими доказами відповідач, як
суб'єкт владних повноважень на якого
покладено обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятого ним рішення,
не довів обґрунтованість висновків
акту перевірки, колегія суддів вважає,
що правочини відповідають положенням
норм чинного законодавства України.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що висновки
податкового органу про можливі
порушення податкового законодавства
зі сторони контрагентів позивача, не є
підставою для висновку про порушення
саме позивачем вимог податкового
законодавства та про відсутність у
покупця права на формування
податкового кредиту з ПДВ з фактом
оплати. Відповідачем не надано доказів
та не наведено жодних обставин, які б
свідчили про невідповідність
господарських операцій цілям та
завданням статутної діяльності
позивача, незвичності цих операцій для
цих осіб, збитковості здійснених
операцій, або інших обставин, які б
окремо або в сукупності могли б
свідчити про непов'язаність операцій з
господарською діяльністю позивача, про
не вчинення операцій, про відсутність
факту поставки продукції.

Виходячи з наведеного, фактичні
обставини справи об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем та
контрагентами, та як наслідок,
правомірність віднесення позивачем до
валових витрат та податкового кредиту
з податку на додану вартість суми
витрат, відповідно до первинних
бухгалтерських документів та по
податковим накладним, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач,
надавши письмові докази, що були
предметом дослідження при проведенні
перевірки та при розгляді справи судом
першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст.
71 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи
проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 71
КАС України, не надав жодних належних і
допустимих доказів на підтвердження
законності та обґрунтованості
прийнятих податкових повідомлень
-рішень, що є предметом оскарження
позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Харківського окружного
адміністративного від 02.12.2013 року по
справі №820/8472/13-а відповідає вимогам ст.
159 КАС України, а тому відсутні підстави
для її скасування та задоволення
апеляційних вимог апелянта,
відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 02.12.2013р. по
справі № 820/8472/13-а за позовом Приватного
акціонерного товариства "Хлібзавод
"Салтівський" до Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів про скасування
податкових повідомлень-рішень -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик
А.П.Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О.
Калиновський В.А. Повний текст ухвали
виготовлений 17.02.2014 р.