Справа № 813/8784/13-а
Суддя: Тертичний Віталій Григорович
Дата ухвалення: 2014-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/8784/13-а
Зал судових засідань № 5
Львівський окружний адміністративний
суд в складі
головуючого-судді
судді
судді
за участю секретаря судового засідання
представників сторін:
позивача - ОСОБА_1
від відповідача - Курило С.В.
від третьої особи - Курило С.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Міністерства доходів і зборів України,
за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Головного управління Міністерства
доходів і зборів у Львівській області
про визнання протиправними дій та
ОСОБА_1 звернувся до Львівського
окружного адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Міністерства доходів і зборів України,
в якому із врахуванням заяви про
уточнення позовних вимог просить
визнати дії відповідача Міністерства
доходів і зборів України щодо
невиплати середнього заробітку за
період затримки трудової книжки при
звільнені ОСОБА_1 протиправними та
стягнути з Міністерства доходів і
зборів України на користь ОСОБА_1
середній заробіток за період затримки
його трудової книжки в розмірі 8976,40 грн.
Позивач в обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що позивач був
звільнений 19 серпня 2013 року, однак
трудову книжку отримав лише 08 жовтня 2013
року, що підтверджується листом
начальника МВОД ОУ ГУ Міндоходів у
Львівській області № 07-14/243 від
15.10.2013 року та розпискою про отримання
документів позивача від 08.10.2013 року.
Належно оформлена трудова книжка
повинна бути видана звільненому
працівнику в день його звільнення. В
разі затримки видачі трудової книжки
працівнику виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав, просив суд позов
задоволити повністю з врахуванням
розрахунків наданих представником
Відповідач проти позову заперечив в
повному обсязі, подав письмові
заперечення та просить відмовити в
задоволенні позову. В обґрунтування
своєї позиції зазначив, що відносини
про проходження служби в органах
внутрішніх справ не є трудовими і всі
питання по звільненню (поновленню на
службі), стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
підлягають вирішенню відповідного до
Положення про проходження служби
рядовим та начальницьким складом
органів внутрішніх справ УРСР, а не
норм Кодексу законів про працю України.
Правовідносини, які виникли між
позивачем та відповідачем,
врегульовані спеціальним
законодавством, а не Кодексом законів
про працю. Положенням про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР не передбачено можливість
стягнення грошового забезпечення за
час затримки видачі трудової книжки.
Представник третьої особи в судовому
засіданні позовні вимоги заперечила,
надала додаткові пояснення, просила
суд в задоволенні позовних вимог
Заслухавши пояснення позивача
представника відповідача та третьої
особи, безпосередньо, всебічно, повно
та об'єктивно дослідивши наявні у
справі докази, давши їм оцінку, суд
26 липня 2013 року наказом Державної
податкової служби України за № 0078-о/д
"По особовому складу" позивача
звільнено з посади та податкової
міліції у запас Збройних сил України за
п. 64 п.п. "г" (через скорочення штатів).
19 серпня 2013 року в трудовій книжці
позивача зроблено запис за № 12 про
звільнення зі служби в податковій
міліції органів Державної податкової
служби згідно наказу від 26 липня 2013
Як вбачається з розписки, 08 жовтня 2013
року позивач отримав трудову книжку
АР № 016045, військовий квиток НК № 6307008 та
витяг з наказу ДПС України від 26.07.2013
Вирішуючи спір, суд керується
наступними положеннями чинного
Згідно ст. 19 Конституції України,
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Згідно ст. 43 Конституції України, кожен
має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Громадянам
гарантується захист від незаконного
Згідно ст. 47 Кодексу законів про працю
України, власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього ж Кодексу.
Згідно ст. 235 цього ж Кодексу, у разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
Стаття 70 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлює
правила належності доказів, які
визначають об'єктивну можливість
доказу підтверджувати обставину, що
має значення для вирішення справи, а
також правила допустимості доказів, що
визначають легітимну можливість
конкретного доказу підтверджувати
певну обставину у справі. Предметом
доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС
України, є обставини (факти), якими
обґрунтовуються подання чи
заперечення та які належить встановити
при ухваленні судового рішення у
справі.
Судом не враховуються заперечення
відповідача, про те, що до спірних
правовідносин слід застосовувати лише
Закон України "Про міліцію", Закон
України "Про Дисциплінарний статут
органів внутрішніх справ України" та
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР, через те, що позивач проходив
службу і його було звільнено з посади
та податкової міліції у запас Збройних
сил України, оскільки основний Закон
України, проголосивши Україну
соціальною, правовою державою,
визначив зміст і спрямованість
діяльності держави, зокрема, її
обов'язок щодо утвердження,
забезпечення і гарантування прав і
свобод людини (статті 1, 3). Складовою
цього обов'язку є забезпечення
державою соціальної спрямованості
економіки, створення умов та
гарантування можливостей для громадян
заробляти собі на життя працею і
своєчасно одержувати винагороду за
працю (частина четверта статті 13,
частини перша, друга, сьома статті 43
Конституції України). Конституційний
Суд України в Рішенні від 29 січня 2008
року N 2-рп/2008 зазначив, що право
заробляти собі на життя є невід'ємним
від права на саме життя, оскільки
останнє є реальним лише тоді, коли
матеріально забезпечене (абзац другий
підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6
мотивувальної частини).
Законодавство, що регулює трудові
правовідносини, є рівнозначним в
аспекті наявності у сторін, які
перебувають у трудових відносинах,
прав і обов'язків щодо оплати праці,
умов їх реалізації та наслідків, що
мають настати у разі невиконання цих
Регулювання оплати праці працівників
незалежно від форм власності
підприємства, організації, установи
здійснюється шляхом установлення
розміру мінімальної заробітної плати
та інших державних норм і гарантій.
Згідно ч. 3 ст. 94 Кодексу законів про
працю України питання державного і
договірного регулювання оплати праці,
прав працівників на оплату праці та їх
захисту визначається Кодексом, Законом
та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно принципів здійснення трудових
правовідносин - відплатність праці,
який дістав відображення у пункті 4
частини I Європейської соціальної
хартії (переглянутої) від 3 травня 1996
року, ратифікованої Законом України
від 14 вересня 2006 року N 137-V, за яким усі
працівники мають право на справедливу
винагороду, яка забезпечить достатній
життєвий рівень. Крім обов'язку
оплатити результати праці робітника,
існують також інші зобов'язання
роботодавця матеріального змісту. Ці
зобов'язання стосуються тих витрат, які
переважно спрямовані на охорону праці
чи здоров'я робітника (службовця) або на
забезпечення мінімально належного
рівня його життя, у тому числі й у разі
простою - зупинення роботи, що було
викликане відсутністю організаційних
або технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою
або іншими обставинами (форс-мажор)
тощо. Такі зобов'язання відповідають
мінімальним державним гарантіям,
зокрема, щодо оплати часу простою, який
мав місце не з вини працівника.
Право працівника на належну заробітну
плату кореспондує обов'язок
роботодавця нарахувати йому вказані
виплати, гарантовані державою, і
виплатити їх. При цьому право
працівника не залежить від нарахування
йому відповідних грошових виплат. Тому
незалежно від того, чи було здійснене
роботодавцем нарахування таких виплат,
працівник, у разі порушення
законодавства про оплату праці, має
право звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати, в тому числі і щодо предмету
спору по даній справі.
Факт затримки у видачі позивачу його
трудової книжки з вини відповідача,
відповідачем жодними належними та
допустимими доказами не спростовано.
Вказаний факт також підтверджений:
відповіддю третьої особи позивачу за
вих. № 07-14/243 від 15.10.2013 року, розпискою
позивача від 08.10.2013 року, довідкою про
надання інформації третьою особою від
27.01.2014 року за № 07-14/25 в якій зазначено,
що середній заробіток за час затримки
видачі трудової книжки позивачу
складає 8976,40 грн.
Згідно ст. 235 Кодексу законів про працю
України за позивачем закріплено право
на середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу саме через затримку
видачі трудової книжки з вини власника
або уповноваженого ним органу,
відповідно цією ж нормою на
відповідача покладений обов'язок
виплатити позивачу середній заробіток
за весь час вимушеного прогулу з цих же
підстав. Вказане право позивача
відповідає засадам справедливості,
добросовісності, розумності як
складовим конституційного принципу
верховенства права та не порушує
балансу прав і законних інтересів
працівників і роботодавців.
Відтак, саме до предмету спору
правомірним буде застосування вимог
Кодексу законів про працю України,
оскільки норми про які вказує
відповідач не врегульовують питання
відповідальності відповідача за
затримку видачі трудової книжки.
Вказана позиція суду щодо застосування
до спірних правовідносин вимог Кодексу
законів про працю України узгоджується
із позицією Конституційного суду
України викладеною у рішенні від 15.10.2013
року N 8-рп/2013 та Верховного суду України
викладеною у постанові від 06.11.2013 року.
Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.
Таким чином, з врахуванням змісту ст. 162
КАС України, позовні вимоги ОСОБА_1 до
Міністерства доходів і зборів України,
за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Головного
управляння Міндоходів у Львівській
області про визнання дій відповідача
щодо невиплати середнього заробітку за
період затримки видачі трудової книжки
при звільнені протиправними та
стягнення з відповідача середнього
заробітку за період затримки видачі
його трудової книжки в розмірі 8976,40
грн., підлягають задоволенню повністю,
в тому числі, в частині суми середнього
заробітку за час затримки видачі
трудової книжки зазначеної
відповідачем, як гарантування
дотримання і захисту прав, свобод,
інтересів позивача у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку відповідача.
Розподіл судових витрат згідно ст. 94
Кодексу адміністративного судочинства
України не застосовується, оскільки
позивач звільнений від сплати судового
збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону
України "Про судовий збір".
На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 17-19, 69-71, 151-154, 160-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -
1. Адміністративний позов
задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії
відповідача Міністерства доходів і
зборів України щодо невиплати
середнього заробітку за період
затримки видачі трудової книжки при
3. Стягнути з Міністерства доходів
і зборів України в користь ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) середній заробіток за період
затримки видачі трудової книжки в
розмірі 8976 (вісім тисяч дев'ятсот
сімдесять шість) грн. 40 коп.
Постанова набирає законної сили в
строк та в порядку, визначеному ст. 254
КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а
також прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Повний текст постанови
виготовлений 19 лютого 2014 року.

Головуючий суддя
В.Г.Тертичний

суддя
З.В.Гавдик

суддя
О.М.Клименко