Справа № 232/48/14-а
Суддя: Карабан І. І.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 232/48/14-а
Провадження 2а/232/2/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року 11 година 25
хвилин м. Кіровське

Кіровський міський суд Донецької
області у складі:

головуючого судді
Карабан І.І.

при секретарі
Єфременко О.М.

за участю представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
Леушкіної А.Ю.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в приміщенні Кіровського
міського суду Донецької області справу
за адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Кіровське Донецької області про
визнання рішення відповідача
неправомірним та зобов'язання
вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ :

06 січня 2014 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом. Просив
визнати рішення відповідача нечинним
про відмову поновити та виплатити
пенсію за віком по матеріалах
пенсійної справи, яку отримував
позивач до виїзду на постійне місце
проживання за межі України, зобов'язати
відповідача нарахувати та сплатити
пенсію з 07 жовтня 2009 року, а також
зобов'язати витребувати архівну
пенсійну справу від територіальних
органів праці та соціального захисту
населення з метою поновлення виплати
пенсії по матеріалах архівної справи.

В обґрунтування вимог зазначив, що йому
була призначена пенсія за віком за
списком № 1 Білібінським відділом
соціального забезпечення Магаданської
області. В зв'язку зі зміною місця
проживання з 1987 року до жовтня 2000 р.
перебував на обліку у відповідача,
проживаючи в АДРЕСА_1. В 2000 році виїхав
на постійне проживання в державу
Ізраїль, а тому виплату пенсію було
припинено. 07 жовтня 2009 року
Конституційним Судом України визнано
неконституційними пункт 2 частини
першої статті 49, другого речення статті
51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», а тому з цього часу він
має право на отримання пенсії, що
виплачувалася до 2000 року. 22 листопада
2013 року від подав заяву до відповідача
про поновлення пенсії з цих підстав,
але йому було відмовлено. Зазначив, що
пропустив строк звернення до суду з
поважних причин, оскільки проживаючи в
іншій державі не був проінформований
про зміни в законодавстві і про рішення
Конституційного Суду дізнався
випадково, а тому просив поновити строк
звернення до суду.

Ухвалою Кіровського міського суду
Донецької області від 12 лютого 2014 року
позовні вимоги в частині зобов'язання
відповідача нарахувати та сплатити
пенсію з 07 жовтня 2009 року по 05 липня 2013
року залишені без розгляду.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не
з'явився, надав заяву про розгляд
справи за його відсутності.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1, який діє на підставі
довіреності, підтримав позовні вимоги,
просив їх задовольнити.

Представник відповідача Леушкіна А.Ю.,
що діє на підставі довіреності, в
судовому засіданні позов не визнала та
пояснила, що Гура перебував на обліку в
УПФУ з 12 жовтня 1987 року по 30 квітня 2001
року як отримувач пенсії за віком на
пільгових умовах відповідно до ЗУ «Про
пенсійне забезпечення», а після його
виїзду до держави Ізраїль виплату
пенсії було припинено. Вважає, що
підстав поновлювати пенсію не має,
оскільки ст.92 Закону України "Про
пенсійне забезпечення" не визнавалася
неконституційною, а всі свої
зобов'язання перед позивачем було
виконано, оскільки позивачу було
виплачено пенсію за 6 місяців.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню
частково з наступних підстав.

Судом встановлені такі обставини та
відповідно до них правовідносини.

Позивач ОСОБА_3 згідно нотаріальної
посвідченої копії закордонного
паспорту НОМЕР_1 є громадянином
України, постійно мешкає на території
Ізраїля.

Позивачу 22 жовтня 1987 року призначено
пенсію за віком відділом соціального
забезпечення виконавчого комітету
Білібінської районної ради народних
депутатів Чукотського автономного
округу Магаданської області, 29 січня 1988
року позивача прийнято на облік за
місцем проживання в м. Кіровське,
пенсію припинено виплачувати в зв'язку
з виїздом позивача на постійне місце
проживання до Ізраїля.

20 листопада 2013 року (відповідно до
поштового штампу на конверті) позивач
звернувся до відповідача з заявою про
поновлення йому, який проживає в
Ізраїлі та до виїзду проживав в
АДРЕСА_1, раніше призначеної пенсії на
підставі рішення Конституційного Суду
України від 07 жовтня 2009 року, яким
визнано неконституційними положення
п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 ЗУ "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

05 грудня 2013 року відповідачем надана
відповідь за № 57/Г-19-19-01, якою позивача
повідомлено щодо неможливості
прийняття документів для розгляду
питання про поновлення пенсії.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" виплата пенсії
за рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду припиняється на весь
час проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Згідно з ст.51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009р. у
справі № 1-32/2009 за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
положень п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення
ст.51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" вказані положення визнано
неконституційними - такими, що не
відповідають Конституції України та
такими, що втрачають чинність з дня
ухвалення цього рішення.

Пунктом 3 резолютивної частини Рішення
Конституційного Суду України
визначено звернути увагу Верховної
Ради України на необхідність
приведення у відповідність до
Конституції України положень інших
Законів, які регламентують виплату
пенсій пенсіонерам, які постійно
проживають у державах, з якими Україною
не укладено відповідного договору, а
також прийняття Закону про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданою фізичним або
юридичним особам актами і діями, що
визнані неконституційними. З
прийняттям рішення Конституційним
Судом України від 07 жовтня 2009 року
виключена така підстава для припинення
пенсійних виплат як проживання
пенсіонера за кордоном, що є підставою
для поновлення конституційного права
позивача на виплату пенсії, незалежно
від місця його постійного проживання.

Після прийняття зазначеного рішення і
на теперішній час інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору, не прийнято.

Згідно з ч. 2 ст.2 Закону України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" реєстрація
місця проживання чи місця перебування
особи або її відсутність не може бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами
чи міжнародними договорами України,
або підставою для їх обмеження.

Таким чином, починаючи з 7 жовтня 2009
року у позивача немає перешкод щодо
відновлення виплати пенсії, яку він
отримував до 2001 року, оскільки кожний
громадянин України, включаючи
пенсіонерів, має право на вибір свого
місця проживання зі збереженням усіх
конституційних прав.

За змістом ст.24 Конституції України,
громадяни мають рівні конституційні
права і свободи та є рівними перед
законом. Не може бути привілеїв чи
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічної та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України
встановлено, що громадяни мають право
на соціальний захист, що включає право
на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Таким чином, посилання відповідача на
ст.92 Закону України "Про пенсійне
забезпечення" не може бути правовою
підставою для відмови позивачу в
отриманні передбаченого статтею 46
Конституції України соціального
захисту у вигляді отримання пенсії,
оскільки позбавлення позивача такого
права суперечить Конституції України,
про що, зокрема, вказано у Рішенні
Конституційного Суду україни №25-рп/2009
від 7 жовтня 2009 року, яке є безумовною
підставою для нарахування та виплати
пенсії позивачу як особі, яка проживає
за межами України.

Із викладеного вбачається, що
відповідач, отримавши заяву позивача
про поновлення виплати йому пенсію,
допустив неправомірну бездіяльність,
не зробивши жодних дій щодо поновлення
пенсії позивачу. Розгляд заяви
позивача про поновлення йому пенсії
відповідно до Закону України «Про
звернення громадян» не узгоджується з
необхідними діями по поновленню раніше
призначеної пенсії, що передбачені
відповідної процедурою, визначеною
порядком подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Крім того, суд не може
прийняти до уваги зазначену відповідь
щодо неналежного звернення позивача,
оскільки із заперечень відповідача та
пояснень представника відповідача в
судовому засіданні вбачається, що
відповідачем взагалі не визнається
право позивача, що проживає в іншій
державі, на отримання пенсії в Україні.

Суд, вважає за необхідне обрати саме
цей спосіб захисту порушених прав
позивача, вийшовши у відповідності до
ч.2 ст.11 КАС України за межі позовних
вимог, оскільки рішення по відмові у
поновленні пенсії не приймалося, але
для повного захисту порушеного права
позивача на отримання пенсії, про
захист якого він просить, необхідно
визнати бездіяльність, допущену
відповідачем, неправомірною.

Стосовно вимог про поновлення виплати
пенсії, то суд вважає, що вони
обґрунтовані, але підлягають
частковому задоволенню, оскільки з
заявою про поновлення пенсії позивач
звернувся 20 листопада 2013 року, а тому з
цього часу і необхідно поновити йому
виплату пенсії.

Вимоги позивача про зобов'язання
відповідача витребувати пенсійну
справу в територіальних органах праці
та соціального захисту населення не
підлягають задоволенню, оскільки
зазначена пенсійна справа перебуває у
відповідача.

На підставі викладеного,
відповідно до ст..ст.24, 46 Конституції
України, ст. ст. 49, 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", ч. 2 ст.2 Закону України
"Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні",
керуючись ст.ст.2, 4, 8, 11, 17, 104, 158-163 КАС
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_3 до Управління Пенсійного
фонду України в м. Кіровське Донецької
області про визнання рішення
відповідача неправомірним та
зобов'язання вчинення певних дій
задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
м. Кіровське Донецької області щодо не
поновлення пенсії ОСОБА_3 з 20 листопада
2013 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в м. Кіровське Донецької
області відновити ОСОБА_3, який
постійно проживає в Ізраїлі, виплату
раніше призначеної пенсії, з 20
листопада 2013 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Вступна та резолютивна частини
постанови прийняті у нарадчій кімнаті
та проголошені у судовому засіданні 12
лютого 2014 року. Копію постанови у
повному обсязі сторони можуть
отримати 17 лютого 2014 року.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

На постанову суду першої
інстанції може бути подано апеляційну
скаргу до Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Кіровський міський суд Донецької
області протягом десяти днів з дня
його проголошення з одночасним
надісланням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженню апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньої в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Встановити строк для подання
суб'єктом владних повноважень -
відповідачем до суду звіту про
виконання постанови один місяць,
перебіг якого починається з дня
набрання постановою законної сили.

Суддя
І.І.Карабан