Справа № 2а/1770/1122/12
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/58392/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Бухтіярової І.О.
Костенка М.І. розглянувши в
попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Рівному Рівненської
області Державної податкової служби

на постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 25.04.2012 р.

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 29.08.2012 р.

у справі № 2а/1770/1122/2012

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2012 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 (далі -
позивач, ФО-П ОСОБА_4) звернулась до
Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби (далі - відповідач,
ДПІ у м.Рівному), в якому просила суд
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення №
/2, № /2 від 04.08.2010 р.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 25.04.2012 р.,
яка залишена без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 29.08.2012 р.,
адміністративний позов задоволено у
повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій, відповідач звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій, з
посиланням на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 25.04.2012 р. та
ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 29.08.2012 р. і
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову.

Позивачка своїм процесуальним правом
не скористалась, письмових заперечень
на касаційну скаргу не надала.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем щодо
позивача було проведено планову
документальну перевірку дотримання
вимог податкового законодавства за
період з 01.10.2006 р. по 30.09.2009 р., за
результатами якої складено акт №
13/17-119/НОМЕР_1 від 29.01.2010 р. яким
зафіксовано порушення: п.2.1 ст. 2;
п.9.3, п. 9.4 ст. 9 та пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 р.; пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.200 р.; абз. 2 ст. 13, п. «б»
ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян» від 26.12.1992 р.; пп. 9.12.1 п.9.12 ст. 9
та п. 7.1 ст. 7 Закону України «Про податок
з доходів фізичних осіб» від 22.05.2013 р.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення: форми «Р» №
/2 від 04.08.2010 р., яким позивачу,
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 440 319 грн., в тому
числі: за основним платежем - 292 186 грн.,
за штрафними санкціями - 148 133 грн.; форми
«Р» № /2 від 04.08.2010 р., яким
відповідачу, визначено суму
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 179 360, 54
грн.

Як вбачається з акту перевірки №
13/17-119/НОМЕР_1 від 29.01.2010 р., підставами
для визначення позивачеві зазначених
податкових зобов'язань, слугували
наступні встановлені перевіряючими
обставини.

Так, в ході перевірки податковим
органом було встановлено порушення
позивачем порядку оподаткування
операцій з продажу транспортних
засобів, внаслідок якого ним занижено
базу оподаткування податком з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності. Відповідно до цього,
податковий орган, врахувавши фактурну
вартість автомобілів, констатував, що
позивач повинен був перейти на
загальну систему оподаткування, позаяк
сума одержаної ним виручки перевищила
встановлений рівень. Як результат,
податковим органом з врахуванням даних
про фактурну вартість реалізованих
позивачем автомобілів, було визначено,
що позивачем не оподатковано суму
чистого доходу отриманого від
реалізації транспортних засобів на
загальній системі оподаткування.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що, ОСОБА_4 у період
з 01.10.2006 р. по 30.09.2009 р. здійснювала
підприємницьку діяльність із
застосуванням спрощеної системи
оподаткування, обліку та звітності

Згідно акту податкової перевірки,
упродовж 2008 р. позивачем для реалізації
було знято з обліку 44 одиниць
транспортних засобів, протягом 2009 р. - 32
одиниці транспортних засобів. Загальна
сума виручки від реалізації
транспортних засобів за вказаний
період, відповідно даних податкового
органу становить 2 094 315, 91 грн.

Суд першої інстанції, рішення якого
залишено без змін судом апеляційної
інстанції, задовольняючи позовні
вимоги виходив з того, що при
визначенні рівня звичайних цін
реалізованих транспортних засобів
податковий орган діяв не у межах
наведеної норми законодавства,
оскільки не використовував інформацію
про укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 1 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування обліку та звітності» від
03.07.1998 р. № 727/98, спрощена система
оподаткування, обліку та звітності
запроваджується для таких суб'єктів
малого підприємництва як фізичні
особи, які здійснюють підприємницьку
діяльність без створення юридичної
особи і у трудових відносинах з якими,
включаючи членів їх сімей, протягом
року перебуває не більше 10 осіб та
обсяг виручки яких від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) за
рік не перевищує 500 000 гривень.

При цьому, стаття 1 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування обліку та звітності»
передбачає, що виручкою від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг)
вважається сума, фактично отримана
суб'єктом підприємницької діяльності
на розрахунковий рахунок або (та) в касу
за здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг).

Таким чином, для встановлення факту
перевищення гранично допустимої межі
виручки ДПІ у м.Рівному зобов'язана
була встановити розмір грошових
коштів, що фактично були отримані
позивачем на розрахунковий рахунок або
готівкою.

Дані електронної бази даних АРМ
«Митниця» та експертні висновки УДАІ,
на які посилається відповідач, не є
платіжними та розрахунковими
документами та не свідчать про
отримання ФО-П ОСОБА_4 сум виручки у
розмірах, вказаних податковим органом
у акті перевірки.

Крім того, як вірно зазначено у
рішеннях судів попередніх інстанцій,
під час розгляду справи по суті
представником відповідача не було
надано жодних доказів відчуження
позивачем транспортних засобів.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
що висновок відповідача про визначення
доходу від продажу рухомого майна,
виходячи з його оціночної вартості не
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства про оподаткування, а
відтак і визначення позивачу
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб від продажу
рухомого майна за даними ВРЕР УДАІ УМВС
України в Рівненській області про
зняті позивачем з реєстраційного
обліку транспортні засоби, вартість
яких визначена податковим органом за
митною або експертною оцінкою
транспортних засобів, здійснено
неправомірно.

Також, суди попередніх інстанцій
правомірно виходили з того, що
експертна або митна вартість
транспортних засобів не є звичайною
ціною в розумінні Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
відповідно до п. 1.20 ст. 1 якого
справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари передаються іншому
власнику за умови, що продавець бажає
передати такі товари, а покупець бажає
їх отримати за відсутності будь-якого
примусу, обидві сторони є взаємно
незалежними юридично та фактично,
володіють достатньою інформацією про
такі товари, а також ціни, які склалися
на ринку (території найближчій
стосовно будь-якої із сторін договору)
ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів. Для визначення
звичайної ціни товару
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару договори з ідентичними
(однорідними) товарами у співставних
умовах. Якщо товари, ідентичні (за їх
відсутності - однорідні) товарам,
стосовно яких визначається звичайна
ціна, прилюдно пропонуються до продажу,
або мають ціни, встановлені на
організованому ринку цінних паперів,
або мають біржову ціну, визначення
звичайної ціни здійснюється із
врахуванням таких факторів.

Проте, з акту перевірки та з переліку
матеріалів, які використовувались
відповідачем під час податкової
перевірки позивача, не вбачається, що
податковим органом здійснювались
заходи щодо дослідження справедливих
ринкових цін на ідентичні або
однорідні товари.

За таких обставин, суди першої та
апеляційної інстанцій, дійшли
правильного висновку, що спірне
податкове повідомлення-рішення від
04.08.2010 р. № /2 про збільшення
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб на суму 179 360, 54
грн. є таким, що фактично винесене із
застосуванням непрямих методів, з
порушенням п. 4.3, п. 4.2. ст. 4 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами».

Крім того суди попередніх інстанцій,
правомірно не погодилися з висновком
податкового органу про порушення
позивачем вимог пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», та дійшли правильного
висновку, що позов в частині оспорення
податкового повідомлення-рішення від
04.08.2010 р. № /2 про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 440 319 грн. (292 186
грн. - за основним платежем, 148 133 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями) є
таким, що підлягає задоволенню.

Виходячи з того, що відповідачем не
доведено, що позивач в охопленому
перевіркою періоді отримав від
реалізації транспортних засобів
доходи в обумовлених актом перевірки
розмірах, тобто досягнув граничного
обсягу господарських операцій, що
передбачають перехід на загальну
систему оподаткування та реєстрацію
платником податку на додану вартість,
підстав для нарахування йому
податкових зобов'язань з ПДВ та
застосування 50% штрафної санкції з ПДВ,
у податкового органу не було.

Щодо висновків відповідача про
необхідність застосування до позивача
штрафу за неподання до податкового
органу декларацій з податку на додану
вартість за період січень 2009 р. -
жовтень 2009 р., колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до пп. 17.1.1 п. 17.1 ст. 17 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» платник податків, що не подає
податкову декларацію у строки,
визначені законодавством, сплачує
штраф у розмірі десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян за кожне таке неподання або її
затримку.

Враховуючи зазначене, а також те, що до
дати реєстрації платником податку на
додану вартість (у тому числі і
несвоєчасної реєстрації) особа не має
права на подання податкової
декларації, то штрафні санкції,
передбачені пп. 17.1.1 п. 17.1 ст. 17 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» за неподання податкових
декларацій з податку на додану
вартість суб'єктом підприємницької
діяльності, який не подав до органу
податкової служби заяву про реєстрацію
платником податку на додану вартість,
не застосовуються.

За вказаних обставин, суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли вірного
висновку про відсутність у податкового
органу підстав для нарахування
позивачу спірних податкових
зобов'язань.

Таким чином, беручи до уваги зазначені
норми та встановлені обставини справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли правильного висновку
щодо задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваних рішень, судами першої та
апеляційної інстанцій були порушені
норми матеріального та процесуального
права.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судами першої та
апеляційної інстанції виконано всі
вимоги процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини справи,
вирішено справу у відповідності до
норм матеріального права, постановлено
обґрунтоване рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для справи.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Рівному Рівненської
області Державної податкової служби -
відхилити.

Постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
25.04.2012 р. та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 29.08.2012 р. у справі № 2а/1770/1122/2012 -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І. В.
Приходько Судді: (підпис) І. О.
Бухтіярова (підпис) М. І. Костенко