Справа № 2а/2470/1434/11
Суддя: Гаманко О.І.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/77471/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Гаманка
О.І.

суддів Білуги С.В.

Загороднього А.Ф.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційні скарги Головного
управління Пенсійного фонду України в
Чернівецькій області на постанову
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 11 липня 2011
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 13 вересня 2011 року та на додаткову
постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 23 січня 2012
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 28 березня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Чернівецькій області, управління
Державної автомобільної інспекції
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Чернівецькій області,
третя особа - Головне управління
Державного казначейства України в
Чернівецькій області про визнання
неправомірними дій та стягнення
коштів,

в с т а н о в и л а:

У червні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Чернівецькій області, управління
Державної автомобільної інспекції
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Чернівецькій області,
третя особа - Головне управління
Державного казначейства України в
Чернівецькій області про визнання
неправомірними дій та стягнення
коштів.

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 11 липня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 13 вересня
2011 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з Головного управління
Пенсійного фонду України в
Чернівецькій області через Головне
управління Державного казначейства
України в Чернівецькій області на
користь позивача 1792грн сплаченого
збору на обов'язкове пенсійне
страхування при відчуженні легкових
автомобілів.

Додатковою постановою Чернівецького
окружного адміністративного суду від 23
січня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 28 березня
2012 року, стягнуто з державного бюджету
з розрахункового рахунку, відкритого
на ім'я управління Державного
казначейства України у м Чернівцях на
користь ОСОБА_2 суму сплаченого збору
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування при відчуженні
легкових автомобілів у розмірі 1792грн.

В касаційних скаргах Головне
управління Пенсійного фонду України в
Чернівецькій області просить
скасувати постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від 11
липня 2011 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 13 вересня 2011 року і ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог, і скасувати додаткову
постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 23 січня 2012
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 28 березня 2012 року і закрити
провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
обговоривши доводи касаційних скарг,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційні скарги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що у квітні 2011 року
позивач придбав новий легковий
автомобіль «ЗАЗ Lanoz-CKD TF69Y023» за ціною
71680грн, при реєстрації якого у
Чернівецькому реєстраційному відділі
ДАІ він сплатив до Пенсійного фонду
України збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування у розмірі 3 %
вартості автомобіля, що склало 1792 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
обґрунтовано виходив із загальних
засад пріоритетності законів над
підзаконними актами.

Пунктом 7 статті 1 Закону № 400/97-ВР, якою
визначено вичерпний перелік осіб -
платників збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування,
передбачено, що платниками збору є
юридичні та фізичні особи при
відчуженні легкових автомобілів, крім
легкових автомобілів, якими
забезпечуються інваліди, та тих
автомобілів, які переходять у
власність спадкоємцям за законом.

Натомість, відповідно до пункту 12
Порядку сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
окремих видів господарських операцій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 3 листопада 1998
року № 1740 (далі - Порядок) платниками
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів є підприємства,
установи та організації всіх форм
власності, а також фізичні особи, які
набувають право власності на такі
автомобілі, зокрема, шляхом їх купівлі,
у тому числі у виробників або
торгівельних організацій (крім
випадків забезпечення автомобілями
інвалідів згідно із законодавством).

Отже, на час виникнення спору положення
Порядку суперечили вимогам Закону №
400/97-ВР у частині регулювання
правовідносин зі сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів.

Відповідно до частини четвертої статті
9 КАС у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду
України, яке міститься в постанові від 1
листопада 1996 року № 9 (пункт 5),
зазначено, що судам необхідно виходити
з того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Враховуючи наведене та виходячи із
загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними актами, суди
попередніх інстанцій при вирішенні
цього спору дійшли обґрунтованого
висновку, що пріоритетними є норми
Закону № 400/97-ВР.

За таких умов колегія суддів
погоджується із висновками судів
попередніх інстанцій.

В частині оскарження додаткового
судового рішення суд касаційної
інстанції зазначає наступне.

Частиною 1 статті 168 КАС України
встановлено, що суд, який ухвалив
судове рішення, може за заявою особи,
яка брала участь у справі, чи з власної
ініціативи прийняти додаткову
постанову чи постановити додаткову
ухвалу у відповідних випадках.

Мета ухвалення у справі додаткового
судового рішення - це усунення такого
недоліку, як неповнота судового
рішення, тобто, додаткове судове
рішення є засобом усунення неповноти
судового рішення, внаслідок якого
залишилися невирішеними певні вимоги
особи, яка бере участь у справі.

З оскаржуваної постанови
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 23 січня 2012
року, залишеної без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 28 березня
2012 року, вбачається, що суд, яким
ухвалено судове рішення, з власної
ініціативи вважав за необхідне
ухвалити додаткове судове рішення,
яким вирішити питання щодо способу та
порядку виконання постанови
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 11 липня 2011
року.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків судів не спростовують і не
дають підстав для висновку, що судами
при розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення норм процесуального
права, якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
постановлені з дотриманням норм
процесуального права, доводами
касаційних скарг не спростовуються
висновки, викладені в судових рішеннях,
підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Головного управління
Пенсійного фонду України в
Чернівецькій області залишити без
задоволення, а постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від 11
липня 2011 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 13 вересня 2011 року та на додаткову
постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 23 січня 2012
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 28 березня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Чернівецькій області, управління
Державної автомобільної інспекції
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Чернівецькій області,
третя особа - Головне управління
Державного казначейства України в
Чернівецькій області про визнання
неправомірними дій та стягнення коштів
- без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.І. Гаманко

Судді
С.В. Білуга

А.Ф.
Загородній