Справа № 810/3324/13-а
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 року м. Київ
К/800/60923/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І.,
Приходько І.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області

на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 25.07.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.10.2013 року

у справі № 810/3324/13-а

за позовом приватного підприємств
«Автопетроліум» (далі - позивач, ПП
«Автопетроліум»)

до Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Київської
області Державної податкової служби
(далі - відповідач, ДПІ у
Києво-Святошинському районі Київської
області ДПС)

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

ПП «Автопетроліум» звернулось у червні
2013 року до суду з позовом до ДПІ у
Києво-Святошинському районі Київської
області ДПС про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення № від 01.06.2013
року.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 25.07.2013 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 24.10.2013 року, позов задоволено
частково: скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 01.06.2013
року; стягнуто з Державного бюджету
України на користь ПП «Автопетроліум»
судовий збір у розмірі 2294,00 гривні. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій в частині задоволення
позовних вимог та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити. Вважає, що рішення судів
першої та апеляційної інстанцій були
прийняті з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Позивач в своїх запереченнях на
касаційну скаргу зазначає, що рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
прийняті з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому просить залишити касаційну
скаргу без задоволення, а рішення судів
першої та апеляційної інстанцій без
змін.

Справу розглянуто у попередньому
судовому засіданні відповідно до
статті 220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Враховуючи те, що касатор-відповідач
оскаржує судове рішення в частині
задоволення позовних вимог, позивачем
дане рішення не оскаржено, касаційна
інстанція не знаходить необхідності
аналізувати решту судового рішення,
перевіряючи його законність та
обґрунтованість.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем було
проведено документальну виїзну
позапланову перевірку позивача на
предмет дотримання вимог податкового
законодавства при здійсненні
фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «Саноіл Торг» за
періоди з 01.01.2010 року по 01.04.2013 року та
подальшої реалізації придбаних
товарів у ТОВ «Саноіл Торг»
товарно-матеріальних цінностей.

За наслідками проведеної перевірки
складено акт № 304/22-01/37228512 від 17.05.2013
року, в якому зроблено висновок про
порушення позивачем: п. п. 198.2, 198.3, 198.6 ст.
198 Податкового кодексу України (далі -
ПК України), в результаті чого було
допущено заниження суми ПДВ, що
підлягає сплаті до бюджету у розмірі 982
988,00 гривень та ухвалене податкове
повідомлення-рішення № від 01.06.2013
року, яким позивачу визначено грошове
зобов'язання з ПДВ по вітчизняних
товарах у розмірі 982 988,00 гривень та
застосовано штрафна (фінансова)
санкція у сумі 245 747,00 гривень.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи
спір по суті та задовольняючи позовні
вимоги частково, виходили з наступного,
з чим погоджується суд касаційної
інстанції.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з пунктом 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 ПК України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Водночас відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до ст. 39 цього Кодексу, та складається з
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та вбачається з матеріалів
справи, що між ПП «Автопетроліум»
(покупець) та ТОВ «Саноіл Торг»
(продавець) було укладено договір
купівлі-продажу № 12-12-12 від 12.12.2012 року.
Згідно умов вказаного договору
продавець зобов'язався передати у
власність покупця товар, а покупець
прийняти та оплати його вартість.
Найменування, асортимент, кількість та
вартість товару повинні були
визначатися сторонами у специфікаціях,
які були невід'ємною частиною договору.

Реальність виконання господарської
операції підтверджується дослідженими
судами попередніх інстанцій
податковими та видатковими накладними,
актами приймання-передачі товару,
специфікаціями на поставку макухи,
видатковою накладною на повернення
товару, актом повернення товару до
договору, розрахунком коригування
кількісних та вартісних показників до
податкової накладної.

Також, судами попередніх інстанцій
встановлено, що суми податку на додану
вартість за вказаними накладними
включено до податкового кредиту у 2013
року, відображених у реєстрі отриманих
податкових накладних, які відповідають
даним додатку № 5 до податкової
декларації з ПДВ даним декларації з ПДВ
за лютий-березень 2013 року та даним
Єдиного реєстру податкових накладних.
Зазначені операції були належним чином
відображені у даних бухгалтерського та
податкового обліку позивача.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України,
передбачено тільки один випадок не
включення до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг) - це не підтвердження таких сум
податковими накладними чи митними
деклараціями.

Отже, якщо платник податку на додану
вартість придбав товари (роботи,
послуги) для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності, при цьому сплатив у складі
вартості цих товарів (робіт, послуг)
податок на додану вартість і це
підтверджується належним чином
оформленими податковими накладними,
він має право віднести сплачені ним
суми податку до складу податкового
кредиту.

Доводи податкового органу щодо
нікчемності вчинених позивачем
господарських зобов'язань є
необґрунтованими, оскільки для цього
необхідно встановити наявність у
платника податку при вчинення таких
зобов'язань мети, суперечної інтересам
держави і суспільства. Про наявність
такої мети у платника податку (покупця)
не можуть свідчили лише факти певних
порушень правил ведення господарської
діяльності чи оподаткування
постачальниками товару.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій про те, що
позивачем повністю доведено факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту та
факт сплати позивачем сум податку
своїм контрагентам.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди попередніх інстанцій
дійшли обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для часткового
задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ст. 220-1 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Києво-Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області -
відхилити.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 25.07.2013 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.10.2013 року
у справі № 810/3324/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути
переглянута з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
І.О. Бухтіярова

Судді:
М.І. Костенко

І.В. Приходько