Справа № 2а-1871/11/0970
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року
Справа №
70451/11/9014

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційні
скарги ОСОБА_1 та Державної
казначейської служби України на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 25
червня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Державної казначейської
служби України про визнання дій
протиправними, стягнення моральної
шкоди та зобов'язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2011 року позивач - ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
Державної казначейської служби
України, в якому просив: визнати
протиправними дії відповідача;
стягнути з відповідача 850 грн.
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної порушенням його права на
інформацію, поширенням завідома
недостовірної інформації, незаконними
діями та бездіяльністю, для цього
отримати необхідні дані, передбачені
ст.18 Закону «Про виконавче
провадження»; зобов'язати відповідача
повністю задовольнити його
інформаційний запит від 1 грудня 2010
року та здійснити у відповідній
частині перевірку за доповненням від 13
грудня 2010 р. і надати йому повну і
вичерпну інформацію з дотриманням всіх
викладених в цій позовній заяві вимог
щодо її якості, обсягу та змісту та
ретельним обґрунтуванням нормами
діючого законодавства, та додати
примірники відповідних нормативних
актів.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 25
червня 2011 року позов задоволено
частково.

Визнано неправомірними дії Державної
казначейської служби України при
розгляді звернення ОСОБА_1 від 01.12.2010
року.

Зобов'язано Державну казначейську
службу України повторно розглянути
звернення ОСОБА_1 від 01.12.2010 року
відповідно до вимог законодавства.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постанова суду першої інстанції, з
посиланням на Закон України «Про
звернення громадян», Закон України
«Про інформацію», мотивована тим, що
заступником голови Державного
казначейства України безпідставно
залишено без розгляду інформаційний
запит позивача від 01.12.2010 року.
Зазначення заявником у своєму
зверненні номеру абонентської
поштової скриньки являється його
правом та гарантією несанкціонованого
доступу до інформації, яка йому буде
адресована. Тому твердження заступника
голови Державного казначейства
України у відповіді від 07.12.2010 року за
№21-08/357-22836 про те, що зазначення ОСОБА_1
номеру абонентської скриньки замість
його адреси є підставою для залишення
запиту без розгляду, є протиправним.

Що стосується відповіді від 20.01.2011 року
за №5-08/464-1054 за підписом заступника
голови Державного казначейства
України ОСОБА_2 суд, вважає, що надана
вона була з порушенням терміну
розгляду звернення, встановленого ст. 20
Закону України «Про звернення
громадян» та підписана
неуповноваженою на те особою.

Крім того, суд першої інстанції вказує
на те, що відсутні докази повідомлення
ОСОБА_1 про неможливість вирішити
порушені у зверненні питання в
місячний строк.

Разом з тим, відповідь позивачу від
20.01.2011 року №5-08/464/1054 була надана
неправомочною посадовою особою органу
виконавчої влади, повноваження якої
було припинено.

Що стосується вимоги позивача щодо
відшкодування моральної шкоди, то факт
спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди в
судовому засіданні не доведено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
незаконною, винесеною з порушенням нор
матеріального та процесуальбного
права, ОСОБА_1 та Державна казначейська
служба України оскаржили її, подавши
апеляційні скарги.

Апелянт - ОСОБА_1 у своїй апеляційній
скарзі просить скасувати постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 25 червня 2011
року та прийняти нову постанову, якою
повністю задовольнити позовні вимоги.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт - ОСОБА_1 зазначає, що
рішення суду першої інстанції виконати
неможливо, оскільки незрозуміло, що
саме, як і чому слід виконувати: вимога
про дотримання строків розгляду стала
неактуальною, як і така щодо розгляду
повноваженою посадовою особою.
Всупереч ст.40 Конституції України та
Закону України «Про доступ до
публічної інформації», суд першої
інстанції зобов'язав відповідача лише
розглянути звернення, чомусь не
покладаючи на нього при цьому
зобов'язання надати йому вичерпну
відповідь по питаннях, зазначених в
даному запиті.

Таким чином, апелянт вважає, що суд
першої інстанції вирішивши питання про
право, не визначив способу виконання
судового рішення і цим позбавив
рішення всякого сенсу.

Крім того, апелянт зазначає, що судом
першої інстанції не наведено мотивів
відхилення вимоги про відшкодування
заподіяної моральної шкоди, а саме
відхилення є абсолютно незаконним.
Немає жодних підстав ототожнювати
шкоду, спричинену ушкодженням здоров'я
і підстави її відшкодування (ст.ст.
1195-1208 ЦК) і власне моральну шкоду.
Посилається на те, що відповідно до ст.56
Конституції України для висунення
вимоги про відшкодування заподіяної
моральної шкоди достатньо доведення
лише незаконності рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень щодо потерпілого від цих
діянь (позивача).

Апелянт - Державна казначейська служба
України у своїй апеляційній скарзі
просить скасувати постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 25 червня 2011
року та прийняти нову постанову, якою
повністю відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт - Державна казначейська
служба України зазначає, що запит
ОСОБА_1 від 01.12.2010, який Державне
казначейство України повернуло
позивачу листом від 07.12.2010 №21-08/357-22836,
був правомірно повернутий відповідно
до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про
звернення громадян», відповідно до
якої письмове звернення без зазначення
місця проживання визнається анонімним
і розгляду не підлягає.

Щодо порушення терміну розгляду
звернення апелянт зазначає, що запит
ОСОБА_1 до Державного казначейства
України надійшов 20.12.2010 року та був
зареєстрований за №К8-380, що
підтверджується відбитком печатки
загального відділу Державного
казначейства України. Відповідно до ч.1
ст.20 Закону України «Про звернення
громадян» звернення розглядаються і
вирішуються у термін не більше одного
місяця від дня їх надходження. В даному
випадку відповідь на звернення було
відправлено ОСОБА_1 20.01.2011 року, що в
свою чергу свідчить про відсутність
порушення розгляду звернення.

Крім того, апелянт зазначає, що
відповідно до органів Указу Президента
України від 09.12.2010 року №1085/2010 «Про
оптимізацію системи центральних
виконавчої влади», постанови Кабінету
Міністрів України від 28.03.2011 року №346
«Про ліквідацію урядових органів»,
наказу Міністерства фінансів України
від 30.04.2011 року «Про заходи щодо
ліквідації Державного казначейства
України», наказу Державного
казначейства України від 05.05.2011 року
№116 «Щодо ліквідації територіальних
органів Державного казначейства
України» та з метою оптимізації
системи центральних органів
виконавчої влади, усунення дублювання
їх повноважень, підвищення
ефективності державного управління
ліквідовано Державне казначейство
України як урядовий орган, що діяв у
складі Міністерства фінансів України,
та його територіальні органи.
Натомість утворено Державну
казначейську службу України, яка
відповідно до Указу Президента України
від 13.04.2011 року №460/2011 «Про Положення
про Державну казначейську службу
України» є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра фінансів України та є
правонаступником прав та обов'язків
Державного казначейства України.

В той же час, відповідно пункту 1
частини 7 Указу Президента України від
09.12.2010 року №1085/2010 «Про оптимізацію
системи центральних органів
виконавчої влади», Кабінету Міністрів
України доручено до завершення
реформування системи центральних
органів виконавчої влади
забезпечувати належне виконання
функцій центральних органів
виконавчої влади, що ліквідуються,
реорганізуються.

Судом першої інстанції не враховано, що
на даний час ліквідація Державного
казначейства України не завершена,
переведення посадових осіб у Державну
казначейську службу України не
здійснювалось, тому висновки суду про
те, що відповідь ОСОБА_1 надана
посадовою особою органу виконавчої
влади, повноваження якого було
припинено, є безпідставними та
необгрунтованими.

Таким чином апелянт вважає, що
відповіді ОСОБА_1 Державним
казначейством України надавались у
повному обсязі, вповноваженими на те
особами та у термін, визначений
законодавством.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило а тому, суд апеляційної
інстанції, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1
ст. 197 КАС України, вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами. Справу може бути вирішено
на основі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційних скарг, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційні скарги не підлягають до
задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної
інстанції вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи, що 01.12.2010 року
ОСОБА_1 звернувся до голови Державного
казначейства України зі зверненням, в
якому об'єднав інформаційний запит з
іншими вимогами.

Державним казначейством України
листом №21-08/357-22836 від 07.12.2010 року, за
підписом заступника голови Г.В. Лега,
запит ОСОБА_1 від 01.12.2010 року повернуто
йому без розгляду, з посиланням на те,
що заявником не вказано його місця
проживання, а лише номер абонентської
скриньки.

13.12.2010 року ОСОБА_1 звернувся із
повторним запитом до голови Державного
казначейства України.

Державим казначейством України листом
№5-08/464-1054 від 20.01.2011 року, за підписом
заступника голови Державного
казначейства України ОСОБА_2, надано
відповідь ОСОБА_1 на його запит від
01.12.2010 року.

Статтею 40 Конституції України
визначено, що усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Законом, який регулює питання
практичної реалізації громадянами
України наданого їм Конституцією
України права вносити в органи
державної влади, об'єднання громадян
відповідно до їх статуту пропозиції
про поліпшення їх діяльності,
викривати недоліки в роботі,
оскаржувати дії посадових осіб,
державних і громадських органів, є
Закон України «Про звернення
громадян». Даний Закон забезпечує
громадянам України можливості для
участі в управлінні державними і
громадськими справами, для впливу на
поліпшення роботи органів державної
влади і місцевого самоврядування,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, для
відстоювання своїх прав і законних
інтересів та відновлення їх у разі
порушення.

Згідно ст.1 Закону України «Про
звернення громадян» громадяни України
мають право звернутися до органів
державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч.4.1 ст.3 Закону України
«Про звернення громадян» передбачено,
що під зверненнями громадян слід
розуміти викладені в письмовій або
усній формі пропозиції (зауваження),
заяви (клопотання) і скарги.

Статтею 7 Закону України «Про звернення
громадян» передбачено, що звернення
оформлені належним чином і подані у
встановленому порядку, підлягають
обов'язковому прийняттю та розгляду.
Забороняється відмова в прийнятті та
розгляді звернення з посиланням на
політичні погляди, партійну
належність, стать, вік, віросповідання,
національність громадянина, незнання
мови звернення.

Частиною другою статті 34 Конституції
України встановлено, що кожен має право
вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
інформацію» інформація - є будь-які
відомості та/або дані, які можуть бути
збережені на матеріальних носіях або
відображені в електронному вигляді.

Як встановлено, ч.1 ст. 7 цього закону,
право на інформацію охороняється
законом. Держава гарантує всім
суб'єктам інформаційних відносин рівні
права і можливості доступу до
інформації.

Ніхто не може обмежувати права особи у
виборі форм і джерел одержання
інформації, за винятком випадків,
передбачених законом (ч. 2 ст. 7 цього
Закону).

Статтею 20 Закону України «Про
звернення громадян» встановлено, що
звернення розглядаються і вирішуються
у термін не більше одного місяця від
дня їх надходження, а ті, які не
потребують додаткового вивчення, -
невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти
днів від дня їх отримання. Якщо в
місячний термін вирішити порушені у
зверненні питання неможливо, керівник
відповідного органу, підприємства,
установи, організації або його
заступник встановлюють необхідний
термін для його розгляду, про що
повідомляється особі, яка подала
звернення. При цьому загальний термін
вирішення питань, порушених у
зверненні, не може перевищувати сорока
п'яти днів.

Як слідує із матеріалів справи,
інформаційний запит позивача від 01.12.2010
року було залишено заступником голови
Державного казначейства України без
розгляду, з посиланням на порушення
ОСОБА_1 ст.5 Закону України «Про
звернення громадян», а саме, зазначення
заявником замість своєї адреси номера
абонентської скриньки.

Частиною 2 ст.5 Закону України «Про
звернення громадян» встановлено, що у
зверненні має бути зазначено прізвище,
ім'я, по батькові, місце проживання
громадянина, викладено суть порушеного
питання, зауваження, пропозиції, заяви
чи скарги, прохання чи вимоги.

Згідно ст.1 Закону України «Про
поштовий зв'язок» абонентська поштова
скринька -спеціальна скринька із
засобами для запобігання
несанкціонованому доступу, призначена
для одержання адресатами простих
поштових відправлень, періодичних
друкованих видань, повідомлень про
надходження реєстрованих поштових
відправлень.

Згідно змісту ст. 32 Закону України «Про
інформацію» під інформаційним запитом
щодо доступу до офіційних документів у
цьому Законі розуміється звернення з
вимогою про надання можливості
ознайомлення з офіційними документами.
Запит може бути індивідуальним або
колективним. Він подається у письмовій
формі.

Громадянин має право звернутися до
державних органів і вимагати надання
будь-якого офіційного документа,
незалежно від того, стосується цей
документ його особисто чи ні, крім
випадків обмеження доступу,
передбачених цим Законом.

Під запитом щодо надання письмової або
усної інформації у цьому Законі
розуміється звернення з вимогою надати
письмову або усну інформацію про
діяльність органів законодавчої,
виконавчої та судової влади України, їх
посадових осіб з окремих питань.

Громадяни України, державні органи,
організації і об'єднання громадян
(надалі - запитувачі) подають запит
відповідному органу законодавчої,
виконавчої та судової влади, його
посадовим особам.

У запиті повинно бути зазначено
прізвище, ім'я та по батькові
запитувача, документ, письмова або усна
інформація, що його цікавить, та адреса,
за якою він бажає одержати відповідь.

Органи законодавчої, виконавчої та
судової влади України, їх посадові
особи зобов'язані надавати інформацію,
що стосується їх діяльності, письмово,
усно, по телефону чи використовуючи
публічні виступи своїх посадових осіб.

Таким чином, з аналізу вказаних норм та
обставин справи апеляційний суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що зазначення заявником у
своєму зверненні номеру абонентської
поштової скриньки являється його
правом та гарантією несанкціонованого
доступу до інформації, яка йому буде
адресована. Тому твердження заступника
голови Державного казначейства
України у відповіді від 07.12.2010 року за
№21-08/357-22836, що зазначення ОСОБА_1 номеру
абонентської скриньки замість його
адреси є підставою для залишення
запиту без розгляду є протиправним.

На думку апеляційного суду, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про те, що відповідь від 20.01.2011 року за
№5-08/464-1054 за підписом заступника голови
Державного казначейства України
ОСОБА_2, адресована ОСОБА_1 на його запит
від 01.12.2010 року, була надана з
порушенням терміну розгляду звернення,
встановленого ст. 20 Закону України «Про
звернення громадян» та підписана
неуповноваженою на те особою.

В матеріалах справи відсутні будь-які
докази відповідача про повідомлення
ОСОБА_1 про неможливість вирішити
порушені у зверненні питання в
місячний строк, чим порушено вимоги ст.
20 Закону України «Про звернення
громадян.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що указом
Президента України від 9 грудня 2010 року
№1085/2010 утворено Державну казначейську
службу України як центральний орган
виконавчої влади. Відповідно до указу
Президента України лише від 26 січня 2011
року №155/2011 ОСОБА_2 призначено на посаду
заступника Голови Державної
Казначейської служби України. Тобто,
відповідь ОСОБА_1 від 20.01.2011 року
№5-08/464/1054 була надана неправомочною
посадовою особою органу виконавчої
влади, так як станом на 20.01.2011 року
ОСОБА_2 не перебувала на посаді
заступника Голови Державної
Казначейської служби України.

Що стосується вимоги позивача щодо
відшкодування моральної шкоди, то суд
апеляційної інстанції зазначає
наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Цивільного
кодексу України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Пунктом 4 ч. 2 ст. 23 цього Кодексу
встановлено, що моральна шкода полягає
у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

При вирішенні питання про з'ясування
фактів, з якими закон пов'язує
відшкодування моральної шкоди, слід
виходити з вимог ст. 1167 Цивільного
кодексу України, в якій визначені
підстави відповідальності за моральну
шкоду.

Частиною першою даної статті
встановлено, що моральна шкода, завдана
фізичній чи юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Відповідно до пункту 5 постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями вони заподіяні, яким є ступінь
вини заподіювача, в якій грошовій сумі
чи в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини.

Таким чином, вирішуючи питання про
відшкодування моральної шкоди,
апеляційний суд зазначає, що відсутні
достатні правові підстави для
задоволення позовних вимог у цій
частині з мотивів недоведеності
позивачем факту заподіяння моральної
шкоди, причинно-наслідкового зв'язку
між неправомірними діями відповідачів
та завданою моральною шкодою, а також
її розміру.

Суд апеляційної інстанції вважає, що не
підлягає до задоволення позовна вимога
в частині визнання неправомірними дій
відповідача щодо порушення вимог
ст.ст.6, 19, 14, 22, 92 Конституції України у
зв'язку із застосуванням акту, який не є
джерелом права - постанови Пленуму
Верховного Суду України, прийнятої до
введення в дію Конституції України та
яка жодним чином не регулює діяльності
безпосередньо відповідач, так як
згідно ст.6 КАС України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
субєкта владних повноважень порушені
її права, свободи чи інтереси.

Правосуддя за своєю суттю визнається
таким лише за умови, що воно відповідає
вимогам справедливості і забезпечує
ефективне поновлення в правах. (абзац 10
пункту 9 Рішення Конституційного Суду
України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Із
змісту сформульованої та заявленої
позовної вимоги позивача не
вбачається, що вона спрямована на
захист, відновлення його законних прав,
свбод та інтересів.

Порушення, невизнання або оспорення
суб'єктивного права є підставою для
звернення особи за захистом свого
права із застосуванням відповідного
способу захисту.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, а доводи апелянтів на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 195, п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197, 198, 200,
205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної
казначейської служби України залишити
без задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 25 червня 2011
року у справі №2а-1871/0970 за позовом
ОСОБА_1 до Державної казначейської
служби України про визнання дій
протиправними, стягнення моральної
шкоди та зобов'язання до вчинення дій -
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник