Справа № 816/5360/13-а
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 р.Справа № 816/5360/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Водолажської Н.С. , Філатова Ю.М.

за участю секретаря судового засідання
Шабанової С.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Полтавської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.11.2013р.
по справі № 816/5360/13-а

за позовом Дочірнього підприємства
"Вітал-Агро" підприємства з іноземними
інвестиціями за участю українського
капіталу Фірми "Вітал-Тер"

до Полтавської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області

про скасування податкового
повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Дочірнє підприємство
"Вітал-Агро" підприємства з іноземними
інвестиціями за участю українського
капіталу "Вітал-Тер" (Товариство з
обмеженою відповідальністю) (надалі -
позивач, ДП "Вітал-Агро") звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Полтавської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області, в якому просив визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення від 12.08.2013 року №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 329739,87 грн., у
тому числі 264215 грн. - за основним
платежем, 65524,87 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.11.2013р.
позов задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Полтавської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області від
12.08.2013 року № в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в розмірі
273830,75 грн. з яких: 219074 грн. - за основним
платежем та 54756,75 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами). В
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Відповідач, не погодившись з даним
судовим рішенням в частині задоволення
позовних вимог, подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову та прийняти нову, якою у
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі.

Позивач постанову суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог не
оскаржив.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання, призначене на 04.02.2014 року не
прибули.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити розгляд апеляційної скарги
за відсутності представників сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41
Кодексу адміністративного судочинства
України фіксування судового засідання
04.02.2014 року за допомогою
звукозаписувального технічного запису
не здійснювалось у зв'язку з неявкою
осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю доповідача,
перевіривши рішення суду першої
інстанції та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, що Дочірнє
підприємство "Вітал-Агро" підприємства
з іноземними інвестиціями за участю
українського капіталу "Вітал-Тер"
(Товариство з обмеженою
відповідальністю) зареєстровано як
юридична особа Полтавською районною
державною адміністрацією 20.02.1994 року,
ідентифікаційний код 03769729.

Перебуває на обліку в органах
державної податкової служби як платник
податків з 21.02.1995 року за № 71.

Вказані обставини сторонами
визнаються, а тому в силу ч. 3 ст. 72 КАС
України не доказуються перед судом.

В період з 11.06.2013 року по 24.07.2013 року
відповідачем проведено документальну
планову перевірку з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2010 року по
31.03.2013 року.

Результати перевірки оформлені актом
від 31.07.2013 року № 937/22/03769729 (а.с. 10-57, т.1).

У висновках вказаного акту перевірки
контролюючим органом відображено
порушення позивачем приписів: пункту 4.1
статті 4, статті 81 Закону України "Про
податок на додану вартість", пункту 181.1
статті 181, пункту 187.1 статті 187, пунктів
209.1, 209.6 та 209.15 статті 209 Податкового
кодексу України, у зв'язку з чим
занижено податкові зобов'язання з
податку на додану вартість на загальну
суму 264215 грн.

На підставі вищевказаного Акту
перевірки, відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення від
12.08.2013 року № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
329739,87 грн., у тому числі 264215 грн. - за
основним платежем, 65524,87 грн - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

З дослідженого акту перевірки слідує,
що фактичною підставою для прийняття
контролюючим органом рішення, слугував
висновок про те, що при визначенні суми
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість по скороченій
декларації ДП "Вітал-Агро" до складу
такого зобов'язання мало право
відносити лише реалізацію продукції,
вирощеної на належним чином оформлених
та зареєстрованих земельних ділянках.
Реалізація продукції, вирощеної
підприємством на земельних ділянках,
що орендуються на підставі договорів,
які не пройшли державної реєстрації,
повинна відноситись товариством до
складу податкового зобов'язання з
податку на додану вартість у загальній
декларації, по якій відбуваються
розрахунки з бюджетом.

Тобто, при визначенні суми податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість по скороченій декларації
позивач до складу такого зобов'язання
має відносити лише реалізацію
продукції, вирощеної на належним чином
оформлених та зареєстрованих
земельних ділянках.

Перевіряючи юридичну та фактичну
обґрунтованість мотивів, які покладені
суб'єктом владних повноважень в основу
спірного правового акту
індивідуальної дії на відповідність
вимогам ч.3 ст.2 КАС України, колегія
суддів виходить з наступного.

У 2010 року порядок обчислення і сплати
податку на додану вартість
регламентувався Законом України "Про
податок на додану вартість" (в редакції,
що була чинною на момент вчинення
господарських операцій).

Згідно положень статті 81 Закону
України "Про податок на додану
вартість" резидент, який провадить
підприємницьку діяльність у сфері
сільського і лісового господарства та
рибальства та відповідає критеріям,
встановленим у пункті 81.6 цієї статті
(далі - сільськогосподарське
підприємство), може обрати спеціальний
режим оподаткування.

Згідно із спеціальним режимом
оподаткування сума податку на додану
вартість, нарахована
сільськогосподарським підприємством
на вартість поставлених ним
сільськогосподарських товарів
(послуг), не підлягає сплаті до бюджету
та повністю залишається у
розпорядженні такого
сільськогосподарського підприємства
для відшкодування суми податку,
сплаченої (нарахованої) постачальнику
на вартість виробничих факторів, а за
наявності залишку такої суми податку -
для інших виробничих цілей.

Сільськогосподарським вважається
підприємство, основною діяльністю
якого є поставка вироблених (наданих)
ним сільськогосподарських товарів
(послуг) на власних або орендованих
виробничих потужностях, а також на
давальницьких умовах, в якій питома
вага вартості сільськогосподарських
товарів (послуг) становить не менше 75
відсотків вартості всіх товарів
(послуг), поставлених протягом
попередніх дванадцяти послідовних
звітних податкових періодів сукупно.

З 2011 року відносини, що виникають у
сфері справляння податків і зборів,
зокрема, визначення вичерпного
переліку податків та зборів, що
справляються в Україні, та порядок їх
адміністрування, платників податків та
зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства
регулює Податковий кодекс України.

Згідно пункту 209.6. статті 209 Податкового
кодексу України сільськогосподарським
вважається підприємство, основною
діяльністю якого є постачання
вироблених (наданих) ним
сільськогосподарських товарів (послуг)
на власних або орендованих основних
фондах, а також на давальницьких
умовах, в якій питома вага вартості
сільськогосподарських товарів/послуг
становить не менш як 75 відсотків
вартості всіх товарів/послуг,
поставлених протягом попередніх 12
послідовних звітних податкових
періодів сукупно.

За правилами пункту 307.2 статті 307
Податкового кодексу України податок на
додану вартість підлягає сплаті за
загальними правилами цього Кодексу,
через що різниця в об'єкті
оподаткування податком на додану
вартість за статтею 185 Податкового
кодексу України та фіксованого
сільськогосподарського податку за
статтею 302 Податкового кодексу України
полягає в тому, що площа
сільськогосподарських угідь, належних
платнику податку на відповідній
правовій підставі, юридичного значення
для застосування спеціального режиму
оподаткування податком на додану
вартість не має.

На підтвердження факту користування
земельними ділянками для здійснення
виробництва сільськогосподарської
продукції позивачем надано належним
чином завірені копії наступних
документів: витяги з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
(а.с. 6-42, т. 2), довідки Відділу
Держземагенства у Полтавському районі
Полтавської області від 14.11.2013 року №
0121/846 про інформацію щодо
зареєстрованих договорів оренди
землі, укладені між позивачем та
власниками земельних часток (паїв)
згідно Книги записів реєстрації
державних актів на право власності на
землю та на право постійного
користування землею, договорів оренди
землі (а.с. 43-44, т. 2).

Колегія суддів також враховує той факт,
що позивач сплачує земельний податок
щодо усіх земельних ділянок, які ним
використовуються, незалежно від того,
зареєстровані договори оренди землі,
чи ні.

Згідно із спеціальним режимом
оподаткування сума податку на додану
вартість, нарахована
сільськогосподарським підприємством
на вартість поставлених ним
сільськогосподарських товарів/послуг,
не підлягає сплаті до бюджету та
повністю залишається в розпорядженні
такого сільськогосподарського
підприємства для відшкодування суми
податку, сплаченої (нарахованої)
постачальнику на вартість виробничих
факторів, за рахунок яких сформовано
податковий кредит, а за наявності
залишку такої суми податку - для інших
виробничих цілей (пункт 209.2 статті 209
Податкового кодексу України).

Для визначення об'єкта оподаткування
під сільськогосподарськими товарами
положення пункту 209.7 статті 209
Податкового кодексу України розуміють
товари, зазначені у групах 1-24, товарних
позиціях 4101, 4102, 4103, 4301 згідно з УКТ ЗЕД,
якщо такі товари вирощуються,
відгодовуються, виловлюються або
збираються (заготовляються)
безпосередньо платником
податку-суб'єктом спеціального режиму
оподаткування (крім придбання таких
товарів у інших осіб), які
поставляються зазначеним платником
податку-їх виробником. Так само, до
сільськогосподарської продукції
(товарів) для цілей визначення платника
фіксованого сільськогосподарського
податку за правилами глави 2 розділу XIV
Податкового кодексу України
відповідно підпункту 14.1.234 пункту 14.1
статті 14 цього Кодексу віднесені
продукти обробки та переробки
зазначених вище товарів (продукції),
якщо вони були придбані або вироблені
на власних або орендованих потужностях
(площах) для продажу, переробки або
внутрішньогосподарського споживання.

Контролюючим органом в акті перевірки
також відображено, що спірна
сільськогосподарська продукція є
продукцією власного виробництва
позивача, і відсутні факти придбання
позивачем сільськогосподарської
продукції у інших юридичних або
фізичних осіб.

Водночас, за визначенням частини
шостої статті 139 Господарського
кодексу України товарами у складі
майна суб'єктів господарювання
визнаються вироблена продукція
(товарні запаси), виконані роботи та
послуги.

Таким чином, сільськогосподарська
продукція, про яку йдеться у акті
перевірки, у складі майна позивача є
продукцією його власного виробництва.

Позивачем надано копії договорів
оренди землі, на підставі яких позивач
сплачував орендну плату щодо усіх
земельних ділянок, незалежно від
наявності державної реєстрації
договорів оренди.

Зібраний позивачем врожай визнається
згідно зі статтею 189 Цивільного кодексу
України продукцією та плодами, які
виробляються і добуваються з земельної
ділянки та приносяться посівами
(насадженнями).

З огляду на дозвіл власників земельних
ділянок на їх обробку позивачем
власними основними фондами позивач
набуває у власність врожай після його
збирання відповідно до правил частини
другої статті 189 і статей 331, 333
Цивільного кодексу України.

Виходячи з наведеного, податкове
законодавство пов'язує виникнення прав
та обов'язків платників податку на
додану вартість не з фактом укладання
договорів оренди землі (оскільки сам по
собі факт укладання договору не є
об'єктом оподаткування), а з фактом
здійснення господарської операції
щодо вироблення та постачання
сільськогосподарських товарів.

Відповідно до частини другої статті 20
Закону України "Про оренду землі" право
оренди земельної ділянки виникає з дня
державної реєстрації цього права
відповідно до закону, що регулює
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином, для цілей регулювання
земельних відносин виникнення права
оренди земельної ділянки пов'язане із
фактом державної реєстрації
відповідного договору.

Вказаний висновок узгоджується з
позицією Вищого адміністративного
суду України, висловленою в
інформаційному листі № 2614/12/13-12 від
28.12.12 р., в якому він звернув увагу на те,
що враховуючи пріоритетність
застосування норм ПК України перед
нормам інших галузей права у
регулюванні податкових правовідносин,
недотримання норм земельного
законодавства щодо реєстрації права
оренди земельних ділянок не може бути
перешкодою для кваліфікації
сільськогосподарських угідь як таких,
що знаходяться у користуванні
товаровиробника для цілей справляння
фіксованого сільськогосподарського
податку (слід розуміти і ПДВ).

Дефекти оформлення відповідного
договору не можуть впливати на
правильність врахування доходів від
реалізації продукції рослинництва при
розрахунку частки
сільськогосподарського
товаровиробництва.

Водночас, податкове законодавство не
вимагає державної реєстрації договору
оренди земельної ділянки (паю) як
обов'язкової ознаки для кваліфікації
відповідної ділянки як такої, що
знаходиться у користуванні
сільськогосподарського
товаровиробника.

За таких обставин, продукція, вирощена
на земельній ділянці, орендованій
платником фіксованого
сільськогосподарського податку у
юридичної та/або фізичної особи, є
сільськогосподарською продукцією в
розумінні глави 2 розділу ХІV ПК України
незалежно від того, чи зареєстровані
належним чином договори оренди такої
ділянки.

Щодо частки сільськогосподарського
товаровиробництва, відповідач визнав
право позивача перебувати платником
фіксованого сільськогосподарського
податку, так як питома вага вартості
сільськогосподарських товарів
становила не менше як 75% вартості всіх
товарів, поставлених протягом
попередніх 12 послідовних звітних
періодів сукупно, на підтвердження
чого надано свідоцтво № про
реєстрацію сільськогосподарського
підприємства як суб'єкта спеціального
режиму оподаткування ПДВ та довідку №
832/10/15-34 від 12.03.2013 року (а.с.115-116, т.1),
видану Полтавською МДПІ в
підтвердження того, що позивач у 2013
році є платником фіксованого
сільськогосподарського податку.

Крім того, в акті перевірки на
сторінках 33-34 відповідачем
зазначається відсоток реалізованих
позивачем сільськогосподарських
товарів за період з квітня 2010 року по
березень 2013 року, найнижчий розмір
якого становив 94,55% (а.с. 41-42, т. 1).

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про неправомірність
висновків контролюючого органу щодо
порушення позивачем податкового
законодавства при використанні
спеціального режиму оподаткування
діяльності сільського господарства в
частині договорів оренди земельних
ділянок, які не були зареєстровані у
державному земельному кадастрі.

Щодо порушення, відображеного в акті
перевірки про заниження податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість, зокрема, у розмірі 45192 грн за
період з травня 2010 року по липень 2011
року, підставою для чого слугували
висновки контролюючого органу про
неправомірне віднесення вказаної суми
при використанні спеціального режиму
оподаткування діяльності сільського
господарства в частині надання
тракторних та сільськогосподарських
послуг населенню, які включені до
спеціальної декларації, колегія суддів
зазначає наступне.

Так, перевіркою встановлено, що за
вказаний період позивачем було
виписано податкові накладні на
загальну суму податку на додану
вартість у розмірі 45192,39 грн., а саме за:
травень 2010 року - 3493,83 грн.; серпень 2010
року - 7561,18 грн.; вересень 2010 року - 431,88
грн.; жовтень 2010 року - 2858,16 грн.;
листопад 2010 року - 155,67 грн.; грудень 2010
року - 1018,92 грн.; лютий 2011 року - 68,33 грн.;
березень 2011 року - 38,17 грн.; квітень 2011
року - 457,58 грн.; травень 2011 року - 619,83
грн.; червень 2011 року - 936 грн; липень 2011
року - 27552,84 грн.

Надаючи оцінку викладеному, колегія
суддів виходить з наступного.

В частині зарахування до вказаної суми
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість 51 грн., варто звернути
увагу, що відповідно до пояснень
головного державного
інспектора-ревізора С.В. Сухорукова,
долучених до матеріалів справи,
зазначено про вчинення технічної
помилки щодо включення податкової
накладної № 3 від 30.06.2011 року на суму 306
грн., у тому числі ПДВ 51 грн із
спеціальної декларації з ПДВ та
перенесення її до загальної, так як
вказана накладна була включена до
загальної декларації з ПДВ (а.с. 246-247,
т.1).

Стосовно податкового зобов'язання з
податку на додану вартість, зокрема, у
розмірі 45141 грн, колегія суддів
виходить з наступного.

Пункт 81.15 статті 81 даного Закону
визначає, що для цілей цієї статті
застосовуються такі терміни, зокрема,
як виробничі фактори:

б) послуги, супутні поставці
сільськогосподарського товару, який
вирощується, відгодовується,
виловлюється або збирається
(заготовлюється) безпосередньо
платником податку:

сіяння та саджання рослин, збирання
врожаю, його брикетування чи
складування, проведення інших польових
робіт, включаючи внесення добрив та
засобів захисту рослин;

пакування та підготовка до продажу, в
тому числі сушіння, очищення,
розмелювання, дезінфекція та
силосування сільськогосподарської
продукції;

зберігання сільськогосподарської
продукції;

вирощування, розведення, відгодівля та
забій свійських сільськогосподарських
тварин, застосування засобів захисту
тварин, проведення протиепізоотичних
заходів;

надання послуг іншим
сільськогосподарським підприємствам з
використання сільськогосподарської
техніки, крім надання її у фінансову
оренду (лізинг);

надання послуг, супутніх веденню
сільськогосподарської діяльності, а
саме з питань оподаткування,
бухгалтерської звітності та обліку,
організації внутрішнього виробничого
управління;

знищення бур'яну та шкідливих комах,
оброблення посівів і
сільськогосподарських площ засобами
захисту рослин, а також використання
засобів захисту тварин;

експлуатація меліоративних
зрошувальних та осушувальних систем
для посівних площ та
сільськогосподарських угідь;

розділ м'яса для товарної кондиції;

Крім того, підпунктом 81.15.2 пункту 81.15
статті 81 Закону визначено, що
діяльністю у сфері сільського
господарства є:

а) виробництво продукції рослинництва,
а саме рослинних культур, а також
вирощення фруктів та овочів, квітів та
декоративних рослин (у відкритих або
закритих ґрунтах), грибів, насіння,
прянощів, саджанців та водоростей, а
також їх обробка, переробка та/або
консервація;

б) виробництво продукції тваринництва,
а саме свійських
сільськогосподарських тварин,
птахівництва, кролівництва,
бджільництва, а також розведення
шовкопрядів, змій та інших плазунів або
слимаків та інших наземних ссавців,
безхребетних та комах; а також їх
обробка, переробка та/або консервація.

Дана норма кореспондується і з
Податковим кодексом України (у
редакції, що діяла станом на момент
спірних правовідносин).

Так, відповідно до пункту 209.15.2
частини 209.15 статті 209 кодексу для цілей
цієї статті застосовуються такі
терміни: діяльність у сфері сільського
господарства: а) виробництво продукції
рослинництва, а саме рослинних культур,
а також вирощування фруктів та овочів,
квітів та декоративних рослин (у
відкритих або закритих ґрунтах),
грибів, насіння, прянощів, саджанців та
водоростей, а також їх обробка,
переробка та/або консервація; б)
виробництво продукції тваринництва, а
саме свійських сільськогосподарських
тварин, птахівництва, кролівництва,
бджільництва, а також розведення
шовкопрядів, змій та інших плазунів або
слимаків та інших наземних ссавців,
безхребетних та комах, а також їх
обробка, переробка та/або консервація;
в) надання послуг іншим
сільськогосподарським підприємствам з
використанням сільськогосподарської
техніки, крім надання її у фінансову
оренду (лізинг).

Таким чином, операції з надання послуг
суб'єктом спеціального режиму
оподаткування фізичним особам, а не
іншим сільськогосподарським
підприємствам, в тому числі з
використання сільськогосподарської
техніки, не можуть бути віднесені до
діяльності у сфері сільського
господарства, на яку поширюються норми
статті 81 Закону і, відповідно, у
податковому обліку обсяги поставок
таких послуг відображаються у
податковій декларації з ПДВ, згідно з
якою здійснюються розрахунки з
бюджетом.

Відповідно до Закону України "Про
внесення змін до Податкового кодексу
України та деяких інших законодавчих
актів України щодо вдосконалення
окремих норм Податкового кодексу
України" від 07.07.2011 року № 3609-VI внесено
зміни до окремих положень Податкового
кодексу України, зокрема, пунктом 92
визначено, що підпункт "в" підпункту
209.15.2 пункту 209.15 викласти у такій
редакції: "в) надання послуг іншим
сільгосптоваровиробникам (юридичним
особам) та/або фізичним особам з
використанням сільськогосподарської
техніки, крім надання її у фінансову
оренду (лізинг)".

Вказаний Закон згідно власних
положень набирає чинності з дня,
наступного за днем його опублікування,
яка відбулася 05.08.2011 року в газеті
"Голос України" № 144, тобто дана норма
набрала чинності 05.08.2011 року.

В свою чергу ДП "Вітал-Агро"
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість визначено по першій з
подій, а саме, згідно положень пункту
187.1 статті 187 Кодексу по даті
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку. Підтвердженням цього є
прибуткові касові ордери та відповідні
витяги з реєстрів та відомостей про
надання послуг, належним чином
завірені копії яких долучені до
матеріалів справи (а.с. 136-233, т.1).

Таким чином, посилання позивача
на ту обставину, що акт наданих послуг
між ним та - кінцевим споживачем на суму
153000,00 грн було підписано 31.08.2011 року (а.с.
245, т.1) є безпідставним, оскільки
податкове зобов'язання з ПДВ по даній
операції ним було здійснено на
підставі першої події - даті
оприбуткування коштів у касі по даних
послугах, а не по даті підписання акту
наданих послуг від 31.08.2011 року.

Отже, у ДП "Вітал-Агро" були
відсутні підстави застосовувати норми
редакції зазначеної статті
Податкового кодексу України, внесеної
Законом України "Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України" від 07.07.2011
року № 3609-VI.

Крім того, відповідно до наданих
прибуткових касових ордерів стороною-
отримувачем послуг значиться кінцевий
покупець с/г послуг (а.с. 216-217, 220, 225-273,
т.1), що спростовує доводи позивача про
надання ним послуг
сільськогосподарським виробникам.
Колегія суддів, погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог щодо встановленого
порушення в частині заниження
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 45141 грн за
період з травня 2010 року по липень 2011
року, підставою для чого слугували
висновки контролюючого органу про
неправомірне віднесення вказаної суми
при використанні спеціального режиму
оподаткування діяльності сільського
господарства в частині надання
тракторних та сільськогосподарських
послуг населенню, які включені до
спеціальної декларації.

Також в цій частині судове рішення
оскаржено не було, а судом апеляційної
інстанції за правилами ч.1 ст. 195 КАС
України, не встановлено порушень,
допущених судом першої інстанції, які
призвели до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до частини першої
статті 11 Кодексу адміністративного
судочинства України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

У ході судового розгляду відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не довів
правомірність прийнятих ним рішення, а
тому, суд приходить до висновку про
наявність підстав для задоволення
позовної заяви, оскільки її доводи
спростовують висновки, викладені в
Акті перевірки та встановлені у
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду -без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів
відзначає, що суд першої інстанції
дійшов вичерпних юридичних висновків
щодо встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.11.2013р. по
справі № 816/5360/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Тацій Л.В.Судді
Водолажська Н.С. Філатов Ю.М.