Справа № 804/16842/13-а
Суддя: Чорна Валерія Вікторовна
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа №
23 січня 2014 р. м. Дніпропетровськ
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого судді
при секретарі судового засідання
представника позивача
представника відповідача
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
рішення № 23 від 05.11.2013 р., -

в с т а н о в и в:

11.12.2013 р. ОСОБА_1 звернувся до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду із зазначеним
адміністративним позовом, в якому
просив визнати протиправним та
скасувати рішення Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області № 23 від 05.11.2013 р. про скасування
дозволу на імміграцію в Україну,
виданого 31.01.2005 року (а.с.3-6).

В обґрунтування позовних вимог,
позивач зазначив, що, перебуваючи на
законних підставах в Україні, 31.01.2005 р.
отримав дозвіл на імміграцію, тривалий
час проживає на території України зі
своєю родиною, не вчиняв жодних дій, які
є підставою для скасування дозволу на
імміграцію, у зв'язку з чим вважає
оскаржуване рішення протиправним.
Також, позивач зазначив, що прийняття
оскаржуваного рішення тягне настання
для нього негативних наслідків,
оскільки він буде вимушений виїхати за
межі України та розлучитися зі своєю
родиною - дружиною, доньками, старша з
яких має посвідку на постійне
проживання в Україні, а молодша є
громадянкою України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник за довіреністю ОСОБА_2
позовні вимоги підтримали, просили їх
задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві. Додатково також
зазначили, що оскаржуване рішення
відповідача обґрунтовується
посиланням на п. 6 ст. 12 Закону України
«Про імміграцію», яким передбачена
можливість скасування дозволу на
імміграцію в інших випадках,
визначених законом. Проте, жодні
конкретні підстави для скасування
позивачу дозволу на імміграцію в
Україну, відповідачем не зазначені.

Представник відповідача за
довіреністю Крючков О.В. позов не
визнав, проти його задоволення
заперечував, зазначивши, що у
відповідності до п. 4 розділу 5
Прикінцевих положень Закону України
«Про імміграцію», іноземців та осіб без
громадянства, які прибули в Україну на
постійне проживання до набрання
чинності цим Законом і мають у
паспорті громадянина колишнього СРСР
зразка 1974 р. відмітку про прописку або
отримали посвідку на постійне
проживання в Україні, вважаються
такими, що мають дозвіл на імміграцію в
Україну, але у паспорті ОСОБА_1 дана
прописка відсутня. Враховуючи
вищевикладене, ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області не має
законних підстав для оформлення
позивачу дозволу на імміграцію в
Україну. Посилаючись на викладене,
відповідач зазначив, що рішення ГУ ДМС
України в Дніпропетровській області
було прийнято з урахуванням чинного
законодавства України та усіх
обставин справи (а.с. 30-32).

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, судом встановлено наступні
обставини.

ОСОБА_1 постійно проживає на території
України (м.
Дніпропетровськ) з 1995 року, що
підтверджується рішенням
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 15.10.2004 р. по справі
№ 2-4117/2004 про встановлення факту
прибуття в Україну та факту постійного
проживання на території України, яке
набрало законної сили (а.с. 16).
Зазначеним рішенням також встановлено,
що документом, який посвідчує його
особу, був паспорт громадянина
колишнього СРСР серії НОМЕР_1, виданий
04.06.1981 р. відділом внутрішніх справ м.
Камо Вірменської РСР. Разом із ОСОБА_1,
на територію України прибули його
дружина ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15). 02.07.1996 р. у позивача
народилася донька ОСОБА_6 (а.с. 14), яка є
громадянкою України, що
підтверджується паспортом громадянина
України на її ім'я серії НОМЕР_2, виданим
23.07.2012 р. Красногвардійським РВ ГУМВС
України в Дніпропетровській області
(а.с. 43). Згідно договору купівлі-продажу
від 24.03.2000 р., позивач є власником
нерухомого майна - квартири по АДРЕСА_1
(а.с. 12-13), в якій зареєстрований разом із
родиною (а.с. 17).

На підставі висновку інспектора ВГІРФО
УМВС України в Дніпропетровській
області Дорофєєва О.С., у відповідності
до абз. 3 п. 3 ст. 4 Закону України «Про
імміграцію», 31.01.2005 р. ОСОБА_1 було
видано посвідку на постійне проживання
в Україні для іноземців та осіб без
громадянства серії НОМЕР_3, з терміном
дії - безстроково (а.с. 10, 39).

У зв'язку із досягненням 45-річного віку,
04.09.2012 р. ОСОБА_1 ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області видано
посвідку на постійне проживання серії
НОМЕР_4, терміном дії безстроково (а.с.10).

05.11.2013 р. начальником ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області Бабець А.М.
прийнято рішення про скасування ОСОБА_1
дозволу на імміграцію в Україну,
виданого 31.01.2005 р., з посиланням на п. 6
ст. 12 Закону України «Про імміграцію»
(а.с. 42). Підставою для прийняття
вказаного рішення став висновок
начальника відділу імміграційної
роботи Головного Управління Державної
міграційної служби в
Дніпропетровській області Кошелєвої
Н.І. щодо скасування громадянину
Республіки Верменія ОСОБА_1 дозволу на
імміграцію в Україну від 05.11.2013 р. (а.с.
40-41).

Зазначені рішення обґрунтовано тим, що
відповідно до абз. 2 пункту 4 Розділу 5
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про імміграцію», вважаються такими, що
мають дозвіл на імміграцію в Україну
іноземці та особи без громадянства, які
прибули в Україну на постійне
проживання до набрання чинності цим
Законом і мають у паспорті колишнього
СРСР зразка 1974 року відмітку про
прописку або отримали посвідку на
постійне проживання в Україні. Пунктом
5 Порядку оформлення та видачі посвідки
на постійне проживання, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1983 від 26.12.2002 р. чітко визначено, що
для оформлення посвідки на постійне
проживання особи, зазначені в абз. 2 п. 4
Розділу 5 «Прикінцеві положення»
Закону, подають оригінал та копію
паспорта громадянина колишнього СРСР
зразка 1974 року з відміткою про прописку
чи посвідку на постійне проживання.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 отримав
посвідку на постійне проживання в
Україні після набрання чинності
Законом України «Про імміграцію», та
без надання паспорту громадянина
колишнього СРСР, його не можна вважати
таким, що має дозвіл на імміграцію в
Україну відповідно до Прикінцевих
положень Закону України «Про
імміграцію». Рішення ж суду, що
підтверджує факт його проживання з 1995
року на території України, не входить
до переліку документів, за наявності
яких видається посвідка на постійне
проживання в Україні.

Із зазначеними висновками відповідача
суд не погоджується, з огляду на таке.

Умови і порядок імміграції в Україну
іноземців та осіб без громадянства
визначені Законом України «Про
імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 р. (з
подальшими змінами).

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України
«Про імміграцію», імміграція - це
прибуття в Україну чи залишення в
Україні у встановленому законом
порядку іноземців та осіб без
громадянства на постійне проживання.

Згідно з абз. 5 зазначеної статті,
дозвіл на імміграцію - рішення, що надає
право іноземцям та особам без
громадянства на імміграцію.

Відповідно до абз. 2 пункту 4
Прикінцевих положень Закону України
«Про імміграцію», вважаються такими, що
мають дозвіл на імміграцію в Україну
іноземці та особи без громадянства, які
прибули в Україну на постійне
проживання до набрання чинності цим
Законом і мають у паспорті громадянина
колишнього СРСР зразка 1974 року
відмітку про прописку або отримали
посвідку на постійне проживання в
Україні.

При цьому, у відповідності до абз. 5
пункту 4 Прикінцевих положень, особам,
зазначеним у пункті 4 Прикінцевих
положень, посвідка на постійне
проживання видається за їхніми заявами
або заявами їх законних представників
без оформлення дозволу на імміграцію.
На них поширюється чинність статей 12-15
цього Закону.

Матеріалами справи підтверджено, що
ОСОБА_1 постійно проживає на території
України з листопада 1995 року, тобто,
прибув на територію України до
набрання чинності Законом України «Про
імміграцію», та за паспортом
громадянина колишнього СРСР - серії
НОМЕР_1, виданим 04.06.1981 р. відділом
внутрішніх справ м. Камо Вірменської
РСР.

Зазначені обставини встановлені
рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська
від 15.10.2004 р. по цивільній справі №
2-4117/2004 про встановлення факту прибуття
в Україну та факту постійного
проживання на території України, яке
набрало законної сили.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України,
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Враховуючи наявність підстав,
передбачених пунктом 4 Прикінцевих
положень Закону України «Про
імміграцію», встановлених судовим
рішенням, про що прямо зазначено у
висновку ВГІРФО УМВС України в
Дніпропетровській області від 31.01.2005
року, та за заявою від 24.11.2004 р., позивач
отримав посвідку на постійне
проживання в Україні серії НОМЕР_3 від
31.01.2005 р. (а.с. 38-39, 10).

При цьому, виходячи з положень абз. 5
пункту 4 Прикінцевих положень Закону
України «Про імміграцію», посвідка на
постійне проживання зазначеній
категорії осіб видається без
оформлення дозволу на імміграцію.

Отже, у відповідності до вказаної норми
закону, посвідка на постійне
проживання в Україні видана ОСОБА_1 на
підставі висновку від 31.01.2005 р., та без
оформлення дозволу на імміграцію.

Зазначений висновок суду відповідачем
не спростований, оскільки дозвіл на
імміграцію, оформлений документально,
до матеріалів справи не наданий.

Натомість, оскаржуваним рішенням
відповідача № 23 від 05.11.2013 р. дозвіл на
імміграцію від 31.01.2005 р., який фактично
не надавався, було скасовано з
посиланням на пункт 6 статті 12 Закону
України «Про імміграцію» (а.с. 7).

Відповідно до статті 12 Закону України
«Про імміграцію», дозвіл на імміграцію
може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується,
що його надано на підставі свідомо
неправдивих відомостей, підроблених
документів чи документів, що втратили
чинність; 2) іммігранта засуджено в
Україні до позбавлення волі на строк
більше одного року і вирок суду набрав
законної сили; 3) дії іммігранта
становлять загрозу національній
безпеці України, громадському порядку
в Україні; 4) це є необхідним для охорони
здоров'я, захисту прав і законних
інтересів громадян України; 5)
іммігрант порушив законодавство про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства; 6) в інших випадках,
передбачених законами України.

Проаналізувавши зазначені положення
Закону, суд дійшов висновку, що пункт 6
статті 12 Закону України «Про
імміграцію» є відсилочною нормою, а
саме, при посиланні на нього має бути
також зазначена норма іншого закону,
яка передбачає інші підстави для
скасування дозволу на імміграцію, крім
тих, що наведені у ст. 12 Закону України
«Про імміграцію».

Натомість, ні в оскаржуваному рішенні,
ні під час судового розгляду справи
відповідач не послався на норму іншого
закону, яка стала підставою для
прийняття вказаного рішення. Крім того,
відповідач не зміг обґрунтувати
правомірність прийняття рішення про
скасування дозволу на імміграцію
особі, яка вважається такою, що не має
дозволу на імміграцію в Україну
відповідно до Прикінцевих положень
Закону України «Про імміграцію».

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи,
відповідачем не було доведено
правомірності та обґрунтованості
прийняття рішення від 05.11.2013 р. про
скасування громадянину Вірменії
ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Суд також дійшов висновку, що при
прийнятті оскаржуваного рішення
відповідачем не були враховані
обставини, що мають істотне значення
для його прийняття, а саме, те, що
позивач разом зі своєю родиною
тривалий час постійно проживає на
території України, його молодша донька
народилася в Україні та є громадянкою
України, крім того, він не вчиняв на
території України жодних дій, які за
законом були б підставою для
скасування дозволу на імміграцію.
Зазначене свідчить про недотримання
суб'єктом владних повноважень при
прийнятті оскаржуваного рішення не
лише принципу законності, але й
принципу пропорційності, що призводить
до настання несприятливих наслідків
для позивача.

За наведених вище обставин у їх
сукупності, рішення відповідача про
скасування наданого ОСОБА_1 дозволу на
імміграцію в Україну від 05.11.2013 р. не
може бути визнано таким, що прийнято на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, у зв'язку з чим, суд
приходить до висновку про
обґрунтованість заявлених позовних
вимог, та необхідність їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 122, 160-162, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 -
задовольнити.

Скасувати рішення Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області № 23 від 05.11.2013 р. про скасування
дозволу на імміграцію в Україну,
наданого громадянину Республіки
Вірменія ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення
постанови. Якщо судом у відповідності
до частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
було проголошено вступну та
резолютивну частину постанови, а також
в разі прийняття постанови у
письмовому провадженні, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складений 28.01.2014
р.

Суддя

В.В. Чорна