Справа № 816/6609/13-а
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 р.Справа № 816/6609/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Ральченка І.М. , Рєзнікової С.С.

за участю секретаря судового засідання
Кудіної Я.Г.,

в присутності:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського
окружного адміністративного суду від
28.11.2013р. по справі № 816/6609/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Полтавській
області

про визнання протиправним та
скасування наказу про звільнення,
поновлення на посаді, оплата за час
вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

18 листопада 2013 р. позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовною заявою до
Управління Міністерства Внутрішніх
Справ України в Полтавській області
про визнання протиправним та
скасування наказу в частині його
звільнення з органів внутрішніх справ
№ 178 о/с від 29.04.2013 року у запас Збройних
Сил за п. 64 "ж" Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ України,
поновлення позивача на посаді
заступника начальника відділення
спеціальної міліції, підпорядкованого
Управлінню МВС України в Полтавській
області з 29.04.2013 року та зобов'язання
відповідача виплатити йому середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Полтавського окружного
адміністративного суду від 28.11.2013 року
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Міністерства Внутрішніх
Справ України в Полтавській області
про визнання протиправним та
скасування наказу про звільнення,
поновлення на посаді, стягнення коштів
за час вимушеного прогулу залишено без
розгляду.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, позивачем подано апеляційну
скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті оскаржуваної ухвали, норм
процесуального права, позивач просить
ухвалу Полтавського окружного
адміністративного суду від 28.11.2013 року
скасувати, поновити строки звернення
до суду та направити справу для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на
необ'єктивність оскарженої ухвали,
неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин, які мають значення
для справи, що призвело до
неправильного вирішення справи, з
обставин і обґрунтувань, викладених в
апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення позивача,
перевіривши, в межах апеляційної
скарги, рішення суду першої інстанції
та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Приймаючи рішення про залишення
адміністративного позову без розгляду,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем пропущено місячних строк
звернення до адміністративного суду,
встановлений ч. 3 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод і
інтересів фізичних осіб, прав і
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Зазначені положення кореспондуються з
нормами ст. 162 КАС України, які
визначають повноваження суду при
вирішенні справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує
звернення до суду за захистом прав,
свобод та інтересів. Це, насамперед,
обумовлено специфікою спорів, які
розглядаються в порядку
адміністративного судочинства, а
запровадження таких строків
обумовлене досягненням юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах. Ці строки обмежують час,
протягом якого такі правовідносини
можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав
людини також свідчить про те, що право
на звернення до суду не є абсолютним і
може бути обмеженим, в тому числі і
встановленням строків на звернення до
суду за захистом порушених прав (справа
"Стаббігс на інші проти
Великобританії", справа "Девеер проти
Бельгії").

Частиною 3 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що для захисту прав,
свобод та інтересів особи цим Кодексом
та іншими законами можуть
встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Для звернення до суду у
справах щодо прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби
встановлюється місячний строк.

Отже, для вирішення питання про
правильність застосування судом
першої інстанції строку звернення до
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи необхідно з'ясувати,
яким саме рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені права цієї особи,
коли розпочався перебіг цього строку.

Як вбачається з матеріалів справи, 15
квітня 2013 року позивачем був поданий
рапорт про його звільнення з органів
внутрішніх справ, в якому зазначив, що
питання про його звільнення просить
розглянути на найближчій кадровій
комісії без дотримання тримісячного
терміну, своє рішення вважає обдуманим
та остаточним.

В той же час, 30.04.2013 року ОСОБА_1 отримав
трудову книжку, припис на поставку на
військовий облік та посвідчення про
приписку до призовної комісії, що
підтверджується відповідними
документами, які наявні в матеріалах
справи.

Крім того, суд першої інстанції вірно
зауважив, що в період часу з моменту
подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення
(15.04.2013) до моменту видання відповідачем
спірного наказу (29.04.2013) позивач мав
можливість відкликати свій рапорт,
якщо вважав його подання передчасним.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду "Про
практику застосування
адміністративними судами окремих
положень Кодексу адміністративного
судочинства України під час розгляду
адміністративних справ" №2 від 06.03.2008р.,
зокрема, при розгляді спорів з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби застосовуються строки
звернення до суду, встановлені
спеціальними законами. У разі коли ці
закони зазначені питання не
врегульовують, то з врахуванням
необхідності субсидіарного
застосування законів про працю суди
повинні виходити із строків звернення
до суду, визначених частиною першою
статті 233 Кодексу законів про працю
України. Тому громадянин може
звернутися із заявою про вирішення
спору в тримісячний строк із дня, коли
він дізнався або повинен був дізнатися
про порушення свого права, а у справах
про звільнення з публічної служби - у
місячний строк із дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Враховуючи вищенаведене колегія
суддів вважає вірним та обґрунтованим
висновок суду першої інстанції про те,
що саме з моменту отримання трудової
книжки (30.04.2013 року), позивач був
повідомлений про звільнення з органів
внутрішніх справ, а відтак мав право у
випадку незгоди із діями відповідача,
реалізувати своє право на їх
оскарження у судовому порядку у
встановлений ч. 3 ст. 99 КАС України
місячний строк.

Жодних пояснень стосовно чому в період
з 30 квітня 2013 року по 13 травня 2013 року
позивач не звернувся до суду з позовом
щодо скасування наказу про звільнення,
останній під час розгляду справи ані в
суді першої інстанції, ані в суді
апеляційної інстанції не надав.

З даним позовом позивач звернувся до
суду 18.11.2013 року, тобто з пропуском
місячного строку, передбаченого ст. 99
КАС України.

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
приводу необґрунтованості стверджень
позивача про його знаходження в
період часу з 13.05.2013 року по 11.11.2013 року
на амбулаторному лікуванні в
Кременчуцькому обласному шкірно
-венерологічному диспансері, з огляду
на наступне.

Амбулаторне лікування - лікування,
проведене на дому або при відвідуванні
самими хворими лікувальної установи.

Отже, позивач був не обмежений у
пересуванні, тим більше дана позивачем
довідка Кременчуцького обласного
шкірно-венерологічного диспансеру,
датована 11.11.2013 року, не є належним
доказом поважності пропуску строку
звернення до суду, оскільки з її змісту
вбачається, що з 23.05.2013 року по
теперішній час ОСОБА_1 періодично
перебував на лікуванні.

Згідно з положеннями статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Позовна заява може бути залишена без
розгляду як на стадії вирішення
питання про відкриття провадження в
адміністративній справі без
проведення судового засідання, так і в
ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

Згідно з пунктом 9 частини першої
статті 155 Кодексу адміністративного
судочинства України суд своєю ухвалою
залишає позовну заяву без розгляду,
якщо позовну заяву подано з
пропущенням встановленого законом
строку звернення до адміністративного
суду і суд не знайшов підстав для
визнання причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
поважними.

Колегія суддів зазначає, що доводи
позивача щодо пропущення строку на
подання адміністративного позову з
поважних причин не заслуговують уваги,
оскільки поважними причинами
визнаються лише такі обставини, які є
об'єктивно непереборними, не залежать
від волевиявлення особи, що оскаржує
судове рішення, та пов'язані з дійсними
істотними перешкодами чи труднощами
для своєчасного вчинення
процесуальних дій та підтверджені
належними доказами, такі докази
позивачем не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо пропущення позивачем
строку звернення до адміністративного
суду, встановленого ч.3 ст. 99 КАС України
без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним
та обґрунтованим.

З огляду на викладене, колегія суддів
підтверджує, що при прийнятті судового
рішення у справі суд першої інстанції
дійшов вичерпних юридичних висновків
щодо встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного
адміністративного суду від 28.11.2013р. по
справі № 816/6609/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Катунов В.В.Судді
Ральченко І.М. Рєзнікова С.С. Повний
текст ухвали виготовлений 10.02.2014 р.