Справа № 2а-4668/12/1470
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-4668/12/1470

Категорія: 8.2.1 Головуючий в 1 інстанції:
Середа О. Ф.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

Головуючого - судді Скрипченка В.О.,

Суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

розглянувши порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів в
Миколаївській області
(правонаступника Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби) на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 22 жовтня 2012
року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у Ленінському районі
м.Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби про
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

05 вересня 2012 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1)
звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Миколаєва
Миколаївської області Державної
податкової служби (надалі - відповідач)
про скасування податкового
повідомлення-рішення від 22.08.2012 року
№.

В обґрунтування вимог позивач
вказував, що оскаржене податкове
повідомлення-рішення, прийняте
відповідачем за результатами
перевірки, є протиправним та підлягає
скасуванню, оскільки правомірно
сформував податковий кредит звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Електротехнічний матеріал для
ремонту електродвигунів він придбав у
контрагента за договором та відніс в
подальшому до податкового кредиту суми
податків, сплачених (нарахованих) у
зв'язку з їх придбання, що
підтверджуються оформленими
податковими накладними у повному
обсязі, тому відсутні порушення Закону
України "Про податок на додану
вартість" від 03.04.97 р. № 168/97-ВР (надалі -
Закон № 168/97-ВР).

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 22 жовтня 2012
року позов ФОП ОСОБА_1 задоволено в
повному обсязі. Визнано протиправним
та скасувано податкове
повідомлення-рішення від 22.08.2012 року
№, прийняте Державною податковою
інспекцією у Ленінському районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби.

Не погоджуючись із постановленим у
справі судовим рішенням відповідач
подав апеляційну скаргу, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального права та неповне
з'ясування обставин справи, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою у
задоволені позову ФОП ОСОБА_1
відмовити.

Справа розглянута апеляційним судом в
порядку письмового провадження в
зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які
беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, згідно п. 2 ч. 1 ст. 197
КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду в межах
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено
наступне.

В період з 26.07.2012 року по 01.08.2012 року
відповідач по справі провів
документальну позапланову виїзну
перевірку позивача по
фінансово-господарським
взаємовідносинам з ТОВ "ДЕ-ЛОНГА" з
податку на додану вартість за період з
01.01.2010 року по 31.12.2010 року, про що склав
Акт від 08.08.2012 року № 2123/17-200-
(надалі - Акт перевірки № 2123/17-200-).

Крім того, в Акті перевірки №
2123/17-200- відповідач зазначив про
порушенням підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР, в результаті
чого позивачем було завищено
податковий кредит по податку на додану
вартість по ТОВ "ДЕ-ЛОНГА" у періоді, що
перевірявся, на загальну суму 5503,93 грн. -
у т.ч. за I квартал 2010 р. на 1586,89 грн., за II
квартал 2010 р. на 886,66 грн., за III квартал
2010 р. на 3030,38 грн.

На підставі висновку Акту перевірки №
2123/17-200- відповідач прийняв
податкове повідомлення-рішення від
22.08.2012 року № за формою "Р" про
збільшення позивачу суми грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість за основним платежем
5503,93 грн. та штрафними (фінансовими)
санкціями у розмірі 1375,98 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ФОП
ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з
наступного, з чим погоджується
апеляційний суд.

Відповідно до статті 2 Закону № 996-ХІV
сфера його дії поширюється на всіх
юридичних осіб, створених відповідно
до законодавства України, незалежно
від їх організаційно-правових форм і
форм власності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством. Виходячи зі змісту
пункту 2 статті 3 цього ж Закону
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку. Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами передбачена підпунктом 1.2
пункту 1, підпунктом 2.1 пункту 2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
року за № 168/704, згідно яким первинними
документи є письмові свідоцтва, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Статтею 1 Закону № 996-ХІV передбачено, що
первинним є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Статтею 9 Закону № 996-ХІV визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операції є первині
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операції.

Суд виходив з того, що під час
здійснення перевірки усі первинні
документи на підтвердження факту
реального виконання робіт ТОВ
"ДЕ-ЛОНГА" були надані перевіряючим,
зокрема, податкові накладні,
банківські виписки тощо, що свідчать
про сплату позивачем податку в ціні
робіт та наявність котрих
представником відповідача не
заперечувалась і не спростовувалась
під час вирішення спору.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду, зокрема, у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів.

Згідно підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7
Закону № 168/97-ВР податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), які не підтверджені
податковими накладними.

Згідно підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7
Закону № 168/97-ВР платник податку
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну.

Судом встановлено, що дані, вказані в
деклараціях позивача з ПДВ за 2010 р.
відповідали даним реєстру отриманих та
виданих податкових накладних платника
податків в частині отриманих
накладних. На час здійснення
господарських операцій, за якими
відповідач не визнав обґрунтованим
віднесення позивачем до податкового
кредиту сум ПДВ, виконавець робіт - ТОВ
"ДЕ-ЛОНГА" було включено до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, а також мало
свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону
№ 168/97-ВР платником податку є особа, яка
згідно з цим Законом зобов'язана
здійснювати утримання та внесення до
бюджету податку, що сплачується
покупцем.

Згідно підпунктів "а", "в", "г", "д" пункту
10.1, пункту 10.2 статті 10 Закону №168/97-ВР
саме на платників податку на додану
вартість покладена відповідальність
за дотримання достовірності та
своєчасності визначення сум податку, а
також за повноту та своєчасність його
внесення до бюджету.

Що стосується висновків відповідача
про недійсність правочинів, укладених
позивачем із ТОВ "ДЕ-ЛОНГА", суд першої
інстанції вірно виходив з наступного.

Згідно частини 1 статті 228 Цивільного
кодексу України правочин спрямований
на незаконне заволодіння майном
держави, вважається таким, що порушує
публічний порядок, а отже, згідно з
частиною 2 вказаної статті, є нікчемним.
Як зазначено у частині 2 статті 215
Цивільного кодексу України визнання
судами нікчемних правочинів не
вимагається.

Судом встановлено, що укладені
позивачем із ТОВ "ДЕ-ЛОНГА" правочини не
віднесені законом до нікчемних, а крім
того, відсутні судові рішення про
визнання їх недійсними. Відтак, точка
зору відповідача щодо недійсності
укладених договорів є лише його
припущенням, а висновок про порушення
публічного порядку не підкріплений
належними та допустимими доказами.

Відповідно із статтею 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Господарське зобов'язання, яке не
відповідає вимогам закону, або
зроблено з метою, що завідомо
суперечить інтересам держави й
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї зі сторін або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині
(стаття 207 Господарського кодексу
України).

Таким чином, виходячи з принципу
презумпції правомірності угоди, всі
укладені між сторонами договори є
дійсними, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом. У всіх інших
випадках питання про недійсність угоди
встановлюються лише судом на підставі
заяви зацікавленої особи, внаслідок
чого приймається відповідне судове
рішення.

Крім того колегія суддів відхиляє
посилання відповідача на порушення
кримінальної справи, оскільки
матеріали будь-яких кримінальних справ
не можуть бути належним доказом
недійсності чи нікчемності через
безтоварність господарських операції
до моменту набрання вироку суду
законної сили за розглядом порушених
кримінальних справ. Тільки вступ у силу
вироку суду може свідчить про
достовірність фактів, на підставі яких
відповідач дійшов висновків про
порушення позивачем податкового
законодавства.

Також колегія суддів враховує, до
теперішнього часу вироку щодо
керівника ТОВ "ДЕ-ЛОНГА" немає.

Що стосується права позивача на
віднесення відповідних сум ПДВ у
податковий кредит, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з
наступного.

Перевіркою підприємства позивача із
зазначенням в Акті перевірки №
2123/17-200- перевіряючими був
встановлений факт сплати позивачем
грошових коштів за виконані роботи на
користь ТОВ "ДЕ-ЛОНГА". Згідно
податкового законодавства для
позивача настала подія, що є підставою
для формування податкового кредиту з
ПДВ. Таким чином, позивач, сплативши
податок на додану вартість в ціні робіт
своєму контрагенту за договором,
одночасно уповноважує останнього, як
платника цього податку у періоді, в
якому мали місце правовідносини, на
перерахування відповідної суми
податку до бюджету.

За подальші дії або бездіяльність
свого контрагента щодо сплаті податку
у бюджет позивач не несе
відповідальність. Така точка зору суду
кореспондується із практикою
Європейського суду з прав людини,
зокрема, у справі "Булвес" АД проти
Болгарії" (заява №3991/03). В пункті 71 свого
рішення від 22.01.09 р. Європейський суд з
прав людини зазначив, що платник
податку не повинен нести
відповідальності за наслідки
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також пеню. На думку Європейського
суду, таки вимоги стали б надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило би справедливий баланс, який
повинен підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів знаходить обґрунтованими
висновок суду першої інстанції про те,
що посилання відповідача в Акті
перевірки № 2123/17-200- на ознаки
фіктивності контрагента позивача, з
наявністю яких законодавець пов'язує
настання відповідних правових
наслідків у вигляді визнання
неправомірно сформованим податкового
кредиту з ПДВ та, відповідно,
донарахування (у перспективі)
відповідних податків, не містить
правового обґрунтування. Матеріали
перевірки не містять посилань на
достовірно встановлені відповідачем
обставини, які свідчать про наявність у
контрагента позивача - ТОВ "ДЕ-ЛОНГА"
будь-яких законодавчо встановлених
ознак фіктивності.

Суд першої інстанції вірно виходив з
того, що згідно частини 1 статті 16,
частини 1 статті 20 Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців" від 15.05.03 р.
№ 755-ІV (надалі - Закон № 755-ІV) з метою
забезпечення органів державної влади а
також учасників цивільного обороту
достовірною інформацією про юридичних
осіб та ФОП створено Єдиний державний
реєстр, відомості з якого є відкритими
та загальнодоступними.

Згідно приписів статті 18 Закону № 755-ІV
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і
були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними. Якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, не були до
нього внесені, вони не можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
крім випадків, коли третя особа знала
або могла знати ці відомості.

Судом встановлено, що на момент
укладання договорів та здійснення
господарських правовідносин, ТОВ
"ДЕ-ЛОНГА" мало господарську
правосуб'єктність, а саме визнану
державою та певним суб'єктом
господарювання можливість бути
суб'єктом прав (мати і здійснювати
господарські права та обов'язки,
відповідати за їх належне виконання й
мати юридичну можливість захищати свої
права та законні інтереси). Товариство
перебувало на податковому обліку як
платник ПДВ та, як наслідок, мало право
на виписку та видачу позивачу
податкових накладних.

Установчі документи ТОВ "ДЕ-ЛОНГА", його
свідоцтво про державну реєстрацію не
скасовані, свідоцтво платника ПДВ не
скасоване, припинення юридичної особи
в судовому порядку не здійснювалось.

Суд першої інстанції врахував, що
основними видами діяльності позивача
згідно з установчими документами та
даними з витягу ЄДРПОУ від 15.09.11 р. АА №
636949 є зокрема:

- 31.10.2 Ремонт та технічне
обслуговування електродвигунів,
генераторів і трансформаторів;

- 31.62.3 Ремонт та технічне
обслуговування іншого
електротехнічного устаткування,
Н.В.І.Г.;

- 93.05.0 Надання інших індивідуальних
послуг.

З матеріалів справи вбачається, що
орендовані площі, на яких здійснюється
діяльність позивача, знаходяться за
адресою: м. Миколаїв, вулиця 1-а
Інгульська, 1-"А" та спеціалізується на
виконанні капітальних ремонтів
електродвигунів, генераторів і
трансформаторів.

У період з 01.03.10 р. по 31.12.10 р. позивачем
за цивільно-правовими угодами
купівлі-продажу, укладеними у
спрощеній формі, було придбано 02.03.11 р. у
ТОВ "ДЕ-ЛОНГА" емальпровод, лак МЛ-92,
плівка ізоляційна,електрокар тон,
трубка ТЕПС, кіперна лента (видаткова
накладна від 02.03.10 р., 11.06.10 р. № РН-0185),
емальпровод (видаткова накладна від
11.06.10 р. № РН-0620, від 19.07.10 р. емальпровод,
лак КО-916К, плівка
ізоляційна,електрокар тон, трубка ТЕПС,
кіперна лента (видаткова накладна від
19.07.10 р. № РН).

Судом встановлено, що всі
електротехнічні матеріали за
вищевказаними накладними були
придбані для проведення ремонтних
робіт для контрагентів, зазначених на
сторінках 5-6 справи.

Вся придбана позивачем у ТОВ "ДЕ-ЛОНГА"
продукція була у повному обсязі
передана вищевказаним підприємствам
шляхом здійснення ремонтних робіт, що
підтверджується актами виконаних
робіт.

Із врахуванням викладеного висновок
суду першої інстанції про те, що
позивач цілком правомірно сформував
податковий кредит звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів та послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку, є
правильним.

Придбання позивачем товару у ТОВ
"ДЕ-ЛОНГА" та віднесення до податкового
кредиту сум податків, сплачених
(нарахованих) у зв'язку з їх придбанням,
підтверджуються оформленими без
порушень податковими накладними у
повному обсязі. Тобто, усі вимоги,
передбачені підпунктами 7.4.1, 7.4.5 пункту
7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР позивачем
були дотримані у повному обсязі.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про наявність підстав
для задоволення позову ФОП ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Відповідач,
який є суб'єктом владних повноважень,
свою позицію суду не довів та не
обґрунтував. В свою чергу позивач довів
апеляційному суду протиправність
прийнятого Державною податковою
інспекцією у Ленінському районі м.
Миколаєва Миколаївської області
Державної податкової служби
податкового повідомлення-рішення від
22.08.2012 року №.

Колегія суддів вважає рішення суду
першої інстанції правильним і таким, що
відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71
КАС України та не приймає доводи,
наведені в апеляційній скарзі про те,
що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та не допустив порушень норм
матеріального і процесуального права
при вирішенні справи, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують.

Отже, апеляційна скарга Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м.Миколаєва Головного
управління Міндоходів в Миколаївській
області задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м.Миколаєва Головного
управління Міндоходів в Миколаївській
області - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 22 жовтня 2012
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий
В.О.Скрипченко

Суддя
О.С.Золотніков

Суддя
Ю.В.Осіпов