Справа № 2а-5801/09/1370
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 року м.
Київ К/9991/67570/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Радехівському
районі Львівської області

на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 20.04.2010

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2011

у справі № 2а-5801/09/1370

за позовом Міського комунального
підприємства «Радехівтеплоенерго»

до Державної податкової інспекції
у Радехівському районі Львівської
області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, зобов'язання до
вчинення певних дій

ВСТАНОВИВ:

Міське комунальне підприємство
«Радехівтеплоенерго» (далі по тексту -
позивач, МКП «Радехівтеплоенерго»)
звернулося до Львівського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Радехівському районі Львівської
області (далі по тексту - відповідач,
ДПІ у Радехівському районі Львівської
обл.) про скасування податкових
повідомлень-рішень від 27.11.2008 №/0
та від 23.04.2009 №/0; зобов'язання
відповідача внести в облікову картку
платника податку на додану вартість
(далі по тексту - ПДВ) записи про
здійснення позивачем платежів з ПДВ за
грудень 2006 року, січень -грудень 2007
року, за січень - грудень 2008 року, за
січень - серпень 2009 року.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 20.04.2010 позов
задоволено частково: скасовано
податкові повідомлення-рішення від
27.11.2008 №/0 та від 23.04.2009 №/0. В
решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2011
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 20.04.2010 в
частині вирішення позовних вимог про
зобов'язання ДПІ у Радехівському
районі Львівської обл. внести в
облікову картку платника податку на
додану вартість записи про здійснення
відповідних платежів, - скасовано та
провадження у цій частині справи -
закрито. В решті постанову суду першої
інстанції залишено без змін.

.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем було проведено невиїзну
документальну перевірку МКП
«Радехівтеплоенерго» на предмет
дотримання вимог пп.5.3.1 п.5.3. ст.5 Закону
України від 21.12.2000 №2181-III «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» (далі по тексту -
Закон №2181-III), за результатами якої
складено акт перевірки від 27.11.2008
№201/15-0.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення - рішення від 27.11.2008
№/0, яким на підставі п.17.1.7 п.17.1 ст.
17 Закону №2181-ІІІ позивача зобов'язано
сплатити штраф у розмірі 141380,12 грн. за
порушення граничного строку сплати
узгодженого податкового зобов'язання з
податку на додану вартість із
затримкою більше 90 днів в розмірі 282636,16
грн.

Також, відповідачем було проведено
невиїзну документальну перевірку МКП
«Радехівтеплоенерго» на предмет
дотримання вимог пп.5.3.1 п.5.3. ст.5 Закону
№2181-III, за результатами якої складено
акт перевірки від 23.04.2008 №362/15-0.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення - рішення від 23.04.2009
№/0, яким на підставі п.17.1.7 п.17.1 ст.
17 Закону №2181-ІІІ позивача зобов'язано
сплатити штраф у розмірі 28456,17 грн. за
порушення граничного строку сплати
узгодженого податкового зобов'язання з
податку на додану вартість із
затримкою більше 90 днів в розмірі 56912,32
грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
нарахування штрафних санкцій було
здійснено відповідачем в
автоматичному режимі на підставі даних
особового рахунку позивача. При цьому,
сплачені позивачем кошти з податку на
додану вартість по деклараціям
зараховані відповідачем на погашення
попереднього податкового боргу
позивача.

За змістом п.п.5.3.1 п.5.3 ст. 5 Закону №2181
платник податків зобов'язаний
самостійно сплатити суму податкового
зобов'язання, зазначену у поданій ним
податковій декларації протягом десяти
календарних днів, наступних за
останнім днем відповідного граничного
строку, передбаченого підпунктом 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 цього Закону для
подання податкової декларації.

Згідно п.7.7 ст. 7 вказаного Закону
податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) і у
рівних пропорціях.

Вказана норма не позбавляє платника
податку права самостійно визначити
джерела погашення узгоджених
податкових зобов'язань відповідно до
п.7.1 ст.7 Закону №2181 та від обов'язку
самостійно сплатити суму податкового
зобов'язання відповідно до п.5.3.1 п.5.3 ст.5
цього ж Закону.

Відповідно до п.п. 7.1.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
№2181-ІІІ, джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з пунктом 6 статті 7 Закону
України «Про Національний банк
України» Національний банк України
визначає систему, порядок і форми
платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 №22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за
№377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки
списують лише за дорученнями власників
цих рахунків (включаючи договірне
списання коштів згідно з главою 6 цієї
Інструкції) або на підставі платіжних
вимог стягувачів у разі примусового
списання коштів згідно з главою 5 цієї
Інструкції. При цьому згідно з пунктом
3.8 зазначеної Інструкції реквізит
«Призначення платежу» платіжного
доручення заповнюється платником так,
щоб надавати повну інформацію про
платіж та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
«Призначення платежу». Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

З наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України належить виключно платнику.
Тому, суми податкових зобов'язань або
податкового боргу з урахуванням
підпункту 16.5.2 пункту 16.5 статті 16 Закону
України №2181-ІІІ слід вважати
сплаченими у день реєстрації
банківською установою платіжного
документа із зазначеним у ньому
призначенням платежу на сплату
відповідних податкових зобов'язань або
податкового боргу, визначених
платником податків.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Законом №2181-ІІІ, визначено вичерпний
перелік заходів, які вживаються
контролюючим органом з метою погашення
платниками податків податкового боргу.
Серед таких заходів немає зміни
призначення платежу, самостійно
визначеного платником податків.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу та виконання
податкових зобов'язань, передбаченого
пунктом 7.7 статті 7 Закону, податковий
орган не наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

За таких обставин самостійне
зарахування податковим органом
сплачених платником податку сум у
рахунок податкового боргу або тих
податкових зобов'язань, які не вказані
в призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

З огляду на зазначене колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій
щодо наявності підстав для часткового
задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами першої та
апеляційної інстанцій належним чином
з'ясовані обставини справи та надано їм
правильну юридичну оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли б призвести до зміни чи
скасування рішень судів першої та
апеляційної інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Радехівському районі
Львівської області відхилити.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 20.04.2010 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович (підпис)М.О.
Федоров