Справа № 2а-10480/11/2670
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/21340/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук
Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представників: позивача Васильєва
Д.В.

відповідача Мухи С.І.

третьої особи Пронози Г.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центральний офіс з
обслуговування великих платників
(правонаступник Спеціалізованої
державної податкової інспекції у м.
Києві по роботі з великими платниками
податків)

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15.09.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 01.03.2012

у справі №2а-10480/11/2670

за позовом Державного підприємства
зовнішньоекономічної діяльності
«Укрінтеренерго»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції у м. Києві по
роботі з великими платниками податків

третя особа Національна комісія
регулювання електроенергетики України

про визнання нечинним податкового
повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м.Києва від
15.09.2011, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.03.2012,
позов задоволено повністю. Визнано
нечинним податкове
повідомлення-рішення від 18.12.2006
№/0.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
відповідача, у якій ставиться питання
про скасування рішення суду першої та
апеляційної інстанції та прийняття
нового рішення про відмову в позові, з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст.55 КАС України у справі
проведено заміну сторони відповідача
Спеціалізованої державної податкової
інспекції у м. Києві по роботі з
великими платниками податків на
правонаступника Міжрегіональне
головне управління Міндоходів -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників.

Перевіривши повноту встановлення
обставин справи та правильність їх
юридичної оцінки в судових рішеннях, в
межах доводів касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з такого.

Відповідачем проведено виїзну
позапланову перевірку з питань
достовірності нарахування позивачем
суми бюджетного відшкодування ПДВ на
розрахунковий рахунок за вересень 2006
року, за результатами якої складено
акт № 820/1640/19480600 від 07.12.2006.

Перевіркою встановлено, що позивач у
вересні 2006 року здійснював закупівлю у
ДП «Енергоринок» електричної енергії
за договорами від 31.10.2002 № 44/1-184/1191/01, від
28.12.2005 № 44/2-140/3120/01 та від 05.04.2002 №
44/1-85/1032/01, всього, з урахуванням
вартості послуг з транспортування, на
загальну суму 171677317,12 грн., в тому числі
ПДВ 28612886,19 грн. Вартість такого
придбання віднесено підприємством до
складу валових витрат у III кварталі 2006
року. Для забезпечення реалізації
зазначеної електричної енергії
підприємство у своїй
фінансово-господарської діяльності
понесло витрати на суму 697517,20 грн.
Придбана електроенергія в подальшому
продана за межі митної території
України по контракту від 15.12.2005
№44/1-133/36д-26/06, укладеному з Концерном
«Біленерго» (Білорусь), та по контракту
від 20.05.2005 № 44/1-65, укладеному з AT «ENERGOCOM»
(Молдова).

За висновками відповідача операції
позивача з придбання у ДП
«Енергоринок» електроенергії та
реалізації її Концерну «Біленерго»
(Білорусь) та AT «ENERGOCOM» (Молдова) у
вересні 2006 року суперечать вимогам
пункту 1.32 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
оскільки доходу з цих операцій
підприємством не отримано.

Відповідач вказує, що в порушення вимог
пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
позивач у III кварталі 2006 року, не
врахувавши положення пункту 1.32 статті 1
вказаного Закону, включив до складу
валових витрат витрати в розмірі 274202,02
грн. на придбання електроенергії, яка в
подальшому була реалізована без
одержання доходу. Зазначені обставини,
на думку відповідача, призвели також до
порушення позивачем підпункту 7.4.4
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» внаслідок
включення до податкового кредиту 54840,00
грн. ПДВ, сплаченого у складі вартості
придбаної електроенергії.

На підставі акта перевірки прийнято
податкове повідомлення-рішення від
18.12.2006 №/0, яким позивачу зменшено
суму бюджетного відшкодування з ПДВ за
вересень 2006 року в сумі 54537,00 грн.

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судом першої та апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, на які
посилається відповідач у касаційній
скарзі, та вважає, що судами повно
встановлені обставини у справі, яким
надана правильна правова оцінка на
підставі законодавства, яке
врегульовує спірні відносини.

Відповідно до пункту 22 Тимчасових умов
функціонування оптового ринку
електричної енергії, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 05.11.1999 №2043, імпортована
електроенергія та електроенергія, яка
призначається для подальшого експорту,
продається-купується виключно на
оптовому ринку у оператора ОРЕ України
ДП «Енергоринок». При цьому ціни на
закупівлю електричної енергії, яка
призначається для подальшого експорту,
визначаються органом державного
регулювання в галузі
електроенергетики, яким відповідно до
Указу Президента України від 21.04.1998 №
335/98 є Національна комісія регулювання
електроенергетики України.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, ціна, за якою позивач
поставляв у серпні 2006 року
електроенергію до Білорусії за
контрактом від 15.12.2005 № 44/1-133/36д-26/06,
формувалась як сума тарифу НАЕК
«Енергопром» на випуск електроенергії
на енергоринок та витрат, пов'язаних із
забезпеченням експорту, тобто у ціні
експорту були враховані всі витрати
підприємства як посередника з ведення
фінансово-господарської діяльності.
Техніко-комерційне обґрунтування
поставки електроенергії за вказаним
контрактом погоджене Міністерством
палива та енергетики України та НАК
«Енергетична компанія України», яка
здійснює організаційно-управлінські
функції по відношенню до позивача.

Ціна, за якою позивач у серпні 2006 року
поставляв електроенергію до Молдови за
контрактом від 20.05.2005 № 44/1-65, також
враховувала усі витрати підприємства
на ведення фінансово-господарської
діяльності.

У періоді, в якому позивачем
здійснювалась закупівля
електроенергії для її експорту у
серпні 2006 року до Білорусі та Молдови,
ціни закупівлі електроенергії для її
подальшого експорту встановлювались
НКРЕ України окремо для контракту від
15.12.2005 № 44/1-133/36д-26/06 та окремо для
контракту від 20.05.2005 № 44/1-65 і на
підставі тих цін, які були ними
передбачені.

Контрактні ціни формувались не на
основі ціни придбання електроенергії
на ОРЕ, а, навпаки, ціна закупівлі
електроенергії, призначеної для
подальшого експорту з ОРЕ визначалась
для позивача НКРЕ України після
укладання експортних контрактів на
підставі визначених у них цін.

Встановлені для позивача НКРЕ України
ціни на закупівлю на внутрішньому
енергоринку електроенергії для
подальшого її експорту до Білорусії та
Молдови були нижчі цін експорту.

Під час перевірки підтверджено, що
придбана позивачем у ДП «Енергоринок»
електрична енергія за договорами від
31.10.2002 № 44/1-184/1191/01, від 28.12.2005 № 44/2-140/3120/01
та від 05.04.2002 № 44/1-85/1032/01 була в
подальшому експортована, в тому числі
по контракту від 15.12.2005 № 44/1-133/36д-26/06,
укладеному з Концерном «Біленерго»
(Білорусь), та по контракту від 20.05.2005 №
44/1-65, укладеному з AT «ENERGOCOM» (Молдова),
відтак, така діяльність позивача є
господарською в розумінні пункту 1.32
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», а
тому суми ПДВ, сплачені у зв'язку з
придбанням електроенергії, правомірно
включені позивачем до складу
податкового кредиту.

Доводи касаційної скарги правильності
висновків судів попередніх інстанцій
про протиправність оскаржуваного
рішення податкового органу не
спростовують.

Господарська операція, направлена на
отримання доходу, не завжди може мати
позитивний економічний ефект, що є
нормальним процесом здійснення
господарської діяльності.

Статтею 42 Господарського кодексу
України визначено, що підприємництво -
це самостійна, ініціативна,
систематична, на власний ризик
господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Зі змісту пп. 1.32 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» вбачається, що
господарська діяльність - це будь-яка
діяльність особи, направлена на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

У разі встановлення обставин про те, що
підприємство мало на меті отримання
прибутку і здійснювало свою діяльність
у відповідності з визначеними цілями,
однак його діяльність не дала
очікуваного результату з незалежних
від підприємства причин, підстави
вважати діяльність підприємства
негосподарською, тобто такою, що не
передбачає мети отримання прибутку,
відсутні. Неотримання підприємством
доходу від окремої господарської
операції не свідчить про те, що така
операція не пов'язана з господарською
діяльністю підприємства, оскільки при
здійсненні господарських операцій
існує звичайний комерційний ризик не
отримати дохід від конкретної
операції.

Збиткова операція може бути визнана
такою, що здійснена поза межами
господарської діяльності платника
податків лише у випадку, якщо
податковий орган доведе відсутність
об'єктивних економічних причин для
негативного результату відповідної
операції, здійснення останньої з метою
штучного завищення валових витрат чи
розміру податкового кредиту задля
заниження об'єкту оподаткування.

У даній справі судами встановлено, що
позивач здійснював свою діяльність у
відповідності з визначеними цілями,
неотримання підприємством доходу від
окремої господарської операції не
свідчить про те, що така операція не
пов'язана з господарською діяльністю
позивача.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає, що суд першої та апеляційної
інстанції, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішили справу у відповідності з
нормами матеріального права та
постановили обґрунтовані рішення,
підстав для їх скасування, з мотивів
викладених в касаційній скарзі, не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15.09.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 01.03.2012 - без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун