Справа № 2а-186/10/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2014 року
м. Київ К-36769/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Борисенко
І.В., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26.05.2010 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 28.10.2010 по справі № 2а-186/10/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Айбокс"

до Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва

про визнання протиправним та
скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство звернулось до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції про визнання протиправними
та скасування рішення від 30.12.3009 № 19362308
та від 30.12.2009 № 019372308, якими до позивача
застосовано штрафні (фінансові)
санкції у розмірі 365,00 грн. та 20,33 грн.
відповідно, за порушення порядку
розрахункових операцій - використання
платіжного терміналу, у якого не
реалізовано фіскальні функції, та
здійснення торговельної діяльності
без придбання патенту.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного адміністративного суду,
позов задоволено у повному обсязі.

Не погодившись із судовими рішеннями,
Державна податкова інспекція подала
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами попередніх інстанції
норм матеріального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

У поданих запереченнях на скаргу
Товариство просить у задоволенні
скарги відмовити через її
необґрунтованість.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
вважає, що касаційну скаргу необхідно
відхилити з наступних підстав.

Судами встановлено, що фахівцями
податкової інспекції проведено
перевірку дотримання суб'єктом
господарювання порядку проведення
розрахунків за товари (послуги), вимог з
регулювання обігу готівки, наявності
торгових патентів і ліцензій, за
результатами якої було складено акт
від 03.12.2009, де зазначено про допущені
позивачем порушення п. 1, п. 2 та п. 3 ст. 3
Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР "Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг" та ст. 3 Закону України від 23.03.1996
№ 98/96-ВР "Про патентування деяких видів
підприємницької діяльності".

Фактичною підставою для визначення
позивачу спірної суми фінансових
санкцій, слугував висновок фахівців
податкового органу, що позивач не мав
права отримувати платежі поповнення
рахунків мобільного зв'язку через
програмно -технічний комплекс
самообслуговування без застосування
реєстратора розрахункових операцій
(далі - РРО) та здійснювати відповідну
господарську діяльність без одержання
торгового патенту.

Питання здійснення операцій із
застосуванням програмно - технічного
комплексу самообслуговування
врегульовано постановою Правління
Національного банку України від 05.03.2008
№ 53 "Про врегулювання питань
здійснення операцій із застосуванням
програмно-технічних комплексів
самообслуговування".

Відповідно до пунктів 1, 2 Постанови № 53
операції (приймання готівки для
подальшого переказу) можуть
здійснювати банки і небанківські
установи, які отримали відповідну
ліцензію/дозвіл щодо переказу коштів, а
також суб'єкти господарювання, які
уклали агентські договори з банками.

З огляду на вимоги ст. 295 Господарського
кодексу України суб'єкт
господарювання, який уклав агентський
договір з банком, надає послуги від
імені, в інтересах, під контролем і за
рахунок суб'єкта (банку), який він
представляє. Комерційний агент несе
відповідальність у повному обсязі за
шкоду, заподіяну суб'єкту (банку), якого
він представляє, внаслідок невиконання
або неналежного виконання своїх
обов'язків, якщо інше не передбачено
агентським договором (ст. 303
Господарського кодексу України).
Враховуючи викладене, відносини сторін
мають ґрунтуватися на умовах укладеної
угоди та згідно з правовими нормами.

Таким чином, порядок здійснення
операцій, пов'язаних з рухом коштів
(приймання платежів для подальшого
переказу, зарахування коштів на
рахунки отримувачів тощо), має бути
передбачений в агентському договорі
відповідно до Цивільного кодексу
України та Господарського кодексу
України.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачем укладено агентський договір
з ЗАТ "Альфа -Банк", за умовами якого
позивач за допомогою програмно
-технічного комплексу
самообслуговування від імені та за
рахунок Банку приймає платежі від
споживачів послуг для подальшого
переказу на поточний рахунок
постачальників таких послуг. За
вказані послуги позивач отримує
комісійну винагороду.

Тобто, в даному випадку має місце
розрахункова банківська операція,
поняття якої наведено у Законі України
від 07.12.2000 № 2121-III "Про банки і
банківську діяльність". Так,
розрахункові банківські операції - рух
грошей на банківських рахунках,
здійснюваний згідно з розпорядженнями
клієнтів або в результаті дій, які в
рамках закону призвели до зміни права
власності на активи.

Застосування реєстраторів
розрахункових операцій визначено ст. 1
Закону № 265/95.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону № 265/95-ВР
РРО та розрахункові книжки не
застосовуються при виконанні усіх
банківських операцій (крім операцій з
купівлі-продажу іноземної валюти).

Отже, суди попередніх інстанції дійшли
вірного висновку, що використання
позивачем програмно - технічного
комплексу самообслуговування
(платіжного терміналу) в рамках
агентського договору, на підставі
якого Товариство надає агентські
послуги з приймання платежів від
споживачів послуг мобільного зв'язку
від імені та за рахунок Банку з метою
переказу на поточний рахунок Оператора
мобільного зв'язку, з отриманням
відповідної агентської винагороди за
це, передбачає відсутність у позивача
обов'язку застосовувати РРО, оскільки
такі операції є банківськими.

Також судом апеляційної інстанції
вірно зазначено про відсутність у
позивача обов'язку одержувати торговий
патент для здійснення операцій із
використанням програмно - технічного
комплексу самообслуговування.

Відповідно до ст. 3 Закону № 98/96-ВР
патентуванню підлягає торговельна
діяльність, що здійснюється суб'єктами
підприємницької діяльності або їх
структурними (відокремленими)
підрозділами у пунктах продажу
товарів.

Під торговельною діяльністю у цьому
Законі слід розуміти роздрібну та
оптову торгівлю, діяльність у
торговельно-виробничій (громадське
харчування) сфері за готівкові кошти,
інші готівкові платіжні засоби та з
використанням кредитних карток. При
цьому визначення понять роздрібної та
оптової торгівлі у цьому Законі не
наведено.

Більш загальне визначення роздрібної
торгівлі міститься в Інструкції щодо
заповнення форм державних
статистичних спостережень стосовно
торгової мережі та мережі ресторанного
господарства, затвердженій наказом
Держкомстату від 24.10.2005 № 327, де
роздрібну торгівлю визначено як вид
економічної діяльності суб'єктів
господарювання з продажу (без
перероблення) населенню нових та
вживаних товарів, призначених
переважно для споживання громадянами
(приватними особами) або домашніми
господарствами, у магазинах,
універсальних магазинах, лавках і
кіосках, посилкових торгових фірмах,
торговими посередниками тощо.

Також, в силу ч. 2 ст. 31 Закону № 98/96-ВР
діяльність, пов'язана з наданням
платних послуг для задоволення
особистих потреб замовника за
готівкові кошти, а також з
використанням інших форм розрахунків,
включаючи кредитні картки, є
побутовими послугами. Перелік послуг,
які належать до побутових,
визначається Кабінетом Міністрів
України і не може змінюватися протягом
бюджетного року. У Переліку послуг, що
належать до побутових і підлягають
патентуванню, затвердженого
постановою КМУ від 27.04.1998 № 576, послуги,
які надавались позивачем, відсутні.

Враховуючи викладене, суд касаційної
інстанції відхиляє доводи Державної
податкової інспекції, викладені у
касаційній скарзі, і не вбачає підстав
для скасування судових рішень судів
першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва
відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 26.05.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.10.2010 по
справі № 2а-186/10/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
І.В. Борисенко

А.О. Рибченко