Справа № 817/239/14
Суддя: Борискін С.А.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/239/14

04 лютого 2014 року 12год. 27хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Борискіна С.А. за участю секретаря
судового засідання Вавелюк А.І та
сторін і інших осіб, які беруть участь у
справі:

позивача: представник Шептіліс О.І.

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Прокурор Радивилівського району
Рівненської області до
Радивилівська районна рада про
визнання протиправними та скасування
пунктів 1 та 3 рішення сесії №500 від
28.01.2014 року "Про суспільно-політичну
ситуацію в Україні" ВСТАНОВИВ:

Прокурор Радивилівського району
Рівненської області звернувся з
позовом до Радивилівської районної
ради про визнання протиправними та
скасування пунктів 1 та 3 рішення від
28.01.2014 року №500 «Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
приймаючи рішення, яке є предметом
оскарження у даній справі, відповідач
вийшов за межі повноважень, наданих
Конституцією та Законом України «Про
місцеве самоврядування в Україні». В
судовому засіданні представник
позивача адміністративний позов
підтримала з викладених у ньому
підстав та просила позовні вимоги
задовольнити повністю.

Представник відповідача у судове
засідання не прибув, свого ставлення до
позову не висловив, подав клопотання
про розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи, що відповідач був належним
чином повідомлений про дату, час та
місце розгляду справи, а також подане
ним клопотання, суд розглянув справу
без участі представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши подані суду
письмові докази, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позов підлягає до задоволення з таких
підстав.

Судом встановлено, що 28.01.2014 року
Радивилівською районною радою
прийнято рішення №500 «Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні» (а.с.31).

Відповідно до пунктів 1 та 3
резолютивної частини рішення
Радивилівська районна рада вирішила:

1. Звернутись до Верховної ради України
щодо:

- проведення дострокових виборів
Президента та Верховної ради України;

- скасування законів, прийнятих 16 січня
2014 року, крім закону України «Про
державний бюджет України на 2014 рік»;

- повернення до Конституції 2004 року.

3. Підтримати рішення Ради Майдану в м.
Київ щодо ліквідації спецпідрозділу
«Беркут» за знущання над громадянами
України та притягнення до
відповідальності причетних до побиття
та загибелі учасників протестних
акцій.

У січні 2014 року на підставі постанови
від 28.01.2014 року про проведення
перевірки у порядку нагляду за
додержанням і застосуванням законів,
яка була вручена уповноваженому
представнику відповідача у день
винесення, прокуратурою
Радивилівського району проведена
перевірка додержання та застосування
законів в Радивилівській районній раді
(а.с.12-13).

Перевіркою встановлено порушення
Радивилівською районною радою норм
Конституції України та Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», що виявилось у прийнятті
рішення від 28.01.2014 року №500 «Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні». За результатами проведеної
перевірки прокурор Рівненського
району звернувся до суду з позовом про
визнання пунктів 1 та 3 рішення
відповідача протиправними та їх
скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII
(далі - Закону №1789-XII) прокурорський
нагляд за додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

В силу частини першої статті 19 Закону
№1789-XII предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів є:
відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам;
додержання законів про
недоторканність особи,
соціально-економічні, політичні,
особисті права і свободи громадян,
захист їх честі і гідності, якщо
законом не передбачений інший порядок
захисту цих прав; додержання законів,
що стосуються економічних,
міжнаціональних відносин, охорони
навколишнього середовища, митниці та
зовнішньоекономічної діяльності. При
цьому, перевірка виконання законів
проводиться за заявами та іншими
повідомленнями про порушення
законності, що вимагають
прокурорського реагування, а за
наявності приводів - також з власної
ініціативи прокурора.

Згідно зі статтею 23 Закону №1789-XII
прокурор має право на внесення подань,
які є актами реагування на виявлені
порушення закону.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті
23 Закону №1789-XII у разі відхилення
подання в цілому чи частково або
неповідомлення прокурора про
результати розгляду подання, а також
якщо подання не вносилося, прокурор
може звернутися до суду щодо: визнання
незаконним нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень; визнання протиправними
дій чи бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії або утриматися від
вчинення певних дій.

Ці вимоги кореспондують положенню
частини п'ятої статті 105 та абзацу
одинадцятому частини другої статті 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідно до яких
адміністративний позов суб'єкта
владних повноважень може містити інші
вимоги у випадках, встановлених
законом, а суд за адміністративним
позовом суб'єкта владних повноважень
може прийняти іншу постанову у
випадках, встановлених законом.

Тобто, невнесення подання не виключає
можливості звернення прокурора до
суду. А тому, звертаючись до суду з
вимогами, передбаченими частиною
п'ятою статті 23 Закону №1789-XII, прокурор
діє як посадова особа органу державної
влади.

У разі, якщо подання не вносилося,
прокурор може звернутися до суду щодо:
визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень; визнання протиправними
дій чи бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії або утриматися від
вчинення певних дій (частина 5 статті 23
Закону № 1789-XII).

З огляду на зазначене такі справи,
незалежно від статусу відповідача,
предметно підсудні окружним
адміністративним судам. Відтак, суд
вважає, що прокурор правомірно, у межах
повноважень звернувся до Рівненського
окружного адміністративного суду з цим
позовом.

Відповідно до статті 6 Конституції
України державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову.
Органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

Статтею 7 Конституції України
встановлено, що в Україні визнається і
гарантується місцеве самоврядування.

Частиною 1 статті 140 Конституції
України визначено, що місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Частиною 3 вказаної статті передбачено,
що місцеве самоврядування
здійснюється територіальною громадою
в порядку, встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи.

Таким чином, місцеве самоврядування є
одним із проявів здійснення народом, у
формі територіальної громади, влади,
яка, в свою чергу, не належить до жодної
із гілок державної влади, що
характеризується самостійністю у
вирішенні певного кола питань.

Водночас, предметом відання місцевого
самоврядування є не будь-які питання
суспільного життя, а питання саме
місцевого значення, тобто ті, що
пов'язані передусім із життєдіяльністю
територіальних громад.

Виходячи з вказаних конституційних
положень в їх системному зв'язку з
положеннями статті 6 Конституції
України, Конституційний Суд України у
своєму рішенні від 16 квітня 2009 року №
7-рп/2009 вказав на те, що гарантоване
державою місцеве самоврядування
здійснюється територіальною громадою
через сільські, селищні, міські ради та
їх виконавчі органи і передбачає
правову, організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень вбачається, що
ці органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу.

Таким чином, для вирішення тих чи інших
питань орган місцевого самоврядування
повинен бути наділений відповідними
повноваженнями Конституцією України
та законами України.

Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року за №280/97-ВР, зі змінами та
доповненнями (надалі - Закон №280/97-ВР),
відповідно до Конституції України
визначає систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
№280/97-ВР місцеве самоврядування в
Україні - це гарантоване державою право
та реальна здатність територіальної
громади - жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища, міста - самостійно
або під відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що
місцеве самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районні
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Згідно з частиною 2 статті 10 Закону
№280/97-ВР районна рада є органом
місцевого самоврядування, що
представляє спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст,
у межах повноважень, визначених
Конституцією України, цим та іншими
законами, а також повноважень,
переданих їм сільськими, селищними,
міськими радами.

Частиною 1 та 3 статті 43 Закону №280/97-ВР
визначено коло питань, які віднесено до
компетенції районних та обласних рад.
Дослідивши зазначену норму можна дійти
висновку, що компетенція районних рад є
правовою формою виразу їх функцій, вона
водночас служить і правовим засобом їх
реалізації. Відповідно до приписів ч.1
ст.59 Закону №280 рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень.

Жодним чинним в Україні законом чи
іншим нормативно-правовим актом не
передбачено право районної ради
звертатися до Верховної ради України,
Президента України з вимогою щодо
скасування законів, проведення
дострокових виборів.

Так, згідно зі ст. 15 Закону України «Про
вибори Президента України»
позачергові вибори Президента України
проводяться у зв'язку зі достроковим
припиненням повноважень Президента
України у випадках, передбачених ст. 108
Конституцією України.

Відповідно до ст.77 Конституції України
позачергові вибори до Верховної Ради
України призначаються Президентом
України і проводяться і період
шістдесяти днів з дня опублікування
рішення про дострокове припинення
повноважень Верховної Ради України.

Згідно зі ст. 93 право законодавчої
ініціативи у Верховній Раді України
належить Президентові України,
народним депутатам України, Кабінету
Міністрів України і Національному
банку України.

Відповідно до ст. 154 законопроект про
внесення змін до Конституції України
може бути поданий до Верховної Ради
України Президентом України або не
менш як третиною народних депутатів
України від конституційного складу
Верховної Ради України.

Таким чином, до компетенції органів
місцевого самоврядування не належить
ініціювання питання про проведення
дострокових виборів Президента та
Верховної Ради України та відповідні
районні ради не є суб'єктами
законодавчої ініціативи.

Крім того, ні Конституцією України, ні
Законом №280/97-ВР та іншими законами не
передбачено право місцевих рад на
вирішення питань щодо ліквідації чи
обмеження діяльності правоохоронних
органів та їх спецпідрозділів.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов
висновку, що відповідач приймаючи
пункти 1 та 3 оскарженого вийшов за межі
своїх повноважень, визначених
Конституцією України за чинним
законодавством, відтак пункти 1 та 3
рішення Радивилівської районної ради
від 28.01.2014 року № 500 «Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні» є протиправними та підлягають
скасуванню.

За наведених обставин позовні вимоги
прокурора Рівненського району
підлягають до задоволення повністю.

Судові витрати по справі згідно ч.1 ст.94
КАС України не стягуються, оскільки
органи прокуратури звільнені від
сплати судового збору.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати
пункти 1 та 3 рішення Радивилівської
районної ради від 28.01.2014 року № 500 "Про
суспільно - політичну ситуацію в
Україні".

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Борискін
С.А.