Справа № 2а-9717/12/2070
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/800/6598/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Загороднього А.Ф.,

суддів
Білуги С.В.,

Гаманка О.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 22 жовтня 2012
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 14 січня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Державної міграційної служби
України, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби в Харківській області про
визнання протиправним та скасування
рішення, -

в с т а н о в и л а
:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби в
Харківській області про визнання
протиправним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
від 25 липня 2012 року № 287-12 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язання прийняти рішення щодо
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 22 жовтня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14 січня 2013
року, в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись
на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 громадянин
Узбекистану, 08 листопада 2011 року
звернувся до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області із заявою про
надання статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

Згідно висновку Головного управління
Державної міграційної служби в
Харківській області від 27 лютого 2012
року № 110-о позивачу відмовлено у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

25 липня 2012 року Державною міграційною
службою України прийнято рішення № 287-12
про відмову ОСОБА_2 у визнанні його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні на
підставі абзацу 4 частини 1 статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1, 13 частини 1
статті 1 вказаного Закону, відсутні.

20 серпня 2012 року позивач отримав
повідомлення Головного управління
Державної митної служби України в
Харківській області про прийняття
вказаного рішення.

Згідно з письмовими висновками щодо
прийняття рішення про відмову у
визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту в
Україні, покладеними в основу
оскаржуваного рішення Державної
міграційної служби України від 25 липня
2012 року № 287-12, заява ОСОБА_2 є очевидно
необґрунтованою і не містить
суб'єктивного елементу
обґрунтованості побоювань. Зокрема,
заявник не обґрунтував неможливості
повернення до країни громадянської
належності через індивідуальні
побоювання стати жертвою
переслідувань за критерієм
національної ознаки, водночас аналіз
матеріалів особової справи з точки
зору оцінки тверджень заявника в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності свідчить про
те, що реальними підставами виїзду з
Киргизстану було отримання роботи та
заробітку в Україні, тобто знайти
країну кращу для життя, а не пошук
міжнародного захисту.

Відповідно до пунктів 1 і 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно абзаців 4, 6 частини 1 статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону відсутні, а
також така, яка до прибуття в Україну з
наміром бути визнаною біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перебувала в третій безпечній
країні.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу від 29 квітня 2009 року «Про
мінімальні стандарти кваліфікації
громадян третіх країн та осіб без
громадянства як біженців чи осіб, що
потребують іншої форми міжнародного
захисту, та суть захисту, що надається»,
яка використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутності поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками. Тобто, особа, яка звертається
із заявою про надання статусу біженця
повинна надати конкретні документи,
які б давали підстави вважати реальною
наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізуючи приписи чинного
законодавства, обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця, оскільки під впливом цієї
суб'єктивної оцінки особа вирішує
покинути країну і стала біженцем, а
тому з'ясування суб'єктивних обставин є
першочерговим завданням судів під час
вирішення таких спорів.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 у протоколі
співбесіди зазначив про те, що у країні
його громадянської належності
заборонено отримувати християнську
літературу і Біблії з-за кордону,
приводити дітей на богослужіння,
навчати їх релігійному вихованню,
проповідувати Слово Боже іншим особам,
вільно збиратися поза церквою.

Разом з тим, судами досліджено, що
ОСОБА_2 за період з 1994 року по 2011 рік
безперешкодно справляв свої релігійні
потреби. Крім того, згідно статті 19
Закону Республіки Узбекистан «Про
свободу совісті і релігійні
організації» (нова редакція)
центральні органи управління
релігійних організацій мають право
проводити, експортувати і поширювати
предмети релігійного призначення,
релігійну літературу і інші
інформаційні матеріали релігійного
вмісту в порядку, встановленому
законодавством Республіки Узбекистан.
Доставка і реалізація виданої за
кордоном релігійної літератури
здійснюється після проведення
експертизи її вмісту у порядку,
встановленому законодавством.
Центральні органи управління
релігійних організацій мають право на
випуск і розповсюдження предметів
релігійного культу за наявності
відповідної ліцензії. Виготовлення,
зберігання і розповсюдження
друкарських видань, кіно-, фото, аудіо-,
відеопродукції та інших матеріалів, що
містять ідеї релігійного екстремізму,
сепаратизму і фундаменталізму, тягне
відповідальність відповідно до
законодавства Республіки Узбекистан.

Виходячи зі змісті статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з рішенням якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
дійшов правомірного висновку про те, що
ОСОБА_2 не було надано жодних
переконливих доказів, які б свідчили
про його переслідування на батьківщині
або наявність будь-яких підстав щодо
побоювань за своє життя та життя своїх
рідних на батьківщині, а тому Державною
міграційною службою України прийнято
обґрунтоване та правомірне рішення про
відмову ОСОБА_2 у наданні статусу
біженця або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Враховуючи викладене, доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального чи процесуального
права, що призвело або могло б
призвести до невірного вирішення
спору, а тому оскаржувані судові
рішення є законними та обґрунтованими
і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 22
жовтня 2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 14 січня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Державної міграційної служби
України, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби в Харківській області про
визнання протиправним та скасування
рішення - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.Ф. Загородній

Судді:
С.В. Білуга

О.І. Гаманко