Справа № 816/5923/13-а
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 р. Справа № 816/5923/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді:
Сіренко О.І.

Суддів:
Любчич Л.В. , Спаскіна
О.А.

за участю секретаря
судового засідання Бутенко Ю.О.

представників
позивача Радзівон В.О.,
Пазечко З.В.

представників
відповідача Решетнік
М.В., Гриценко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за
апеляційними скаргами Лубенської
об`єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області,
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агротехніка" на
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 21.11.2013р.
по справі № 816/5923/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агротехніка"

до Лубенської об`єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

21 листопада 2013 року постановою
Полтавського окружного
адміністративного суду
адміністративний позов задоволено
частково.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення рішення
Лубенської ОДПІ Полтавської області
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області № від 23.09.2013.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення рішення
Лубенської ОДПІ Полтавської області
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області № від 23.09.2013
в частині збільшення суми грошового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток приватних підприємств за
основним платежем 49 921,00 грн. та за
штрафними санкціями в розмірі 9 797,50 грн.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі Лубенська
об`єднана державна податкова
інспекція Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
просить постанову суду першої
інстанції скасувати в частині
задоволених позовних вимог та прийняти
в цій частині нову постанову, якою в
задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Заявник вважає, що судом першої
інстанції не надано належної правової
оцінки тим обставинам, що основні
засоби, які були надані позивачем в
оренду, в періоді, що перевірявся не
використовувались у господарській
діяльності, а отже нарахована
амортизація не мала бути віднесена до
складу валових витрат, що призвело до
їх неправомірного завищення. З тих
самих підстав заявник зазначає про
заниження ТОВ "Агротехніка"
податкового зобов'язання з ПДВ за
жовтень 2011 року. Крім того, позивачем
протиправно сформовано податковий
кредит на підставі податкових
накладних, складених з порушеннями
норм чинного податкового
законодавства.

Не погодившись із рішенням суду першої
інстанції, ТОВ "Агротехніка" подано
апеляційну скаргу, в якій позивач
просить постанову суду першої
інстанції скасувати в частині відмови
у задоволенні позову, та прийняти нове
рішення, яким в цій частині позовні
вимоги задовольнити. На думку заявника,
судом першої інстанції не було
враховано та надано належної оцінки
наступним обставинам справи: ТОВ
"Агротехніка" було включено до складу
валових витрати, понесені за
договорами надання
транспортно-експедиторських послуг з
ТОВ "Глобал Оушен Лінк"
(транспортно-експедиторські
витрати),розмір яких підтверджено
міжнародними автомобільними
накладними, рахунками-фактурами,
вантажно-митними деклараціями, актами
надання послуг. Щодо витрат на оплату
перельоту представникам контрагента
позивача СТОВ "Колос" на підставі
наказу №242 від 05.12.2012 року "Про
відрядження працівників", заявник
вважає їх такими, що є витратами на
здійснення господарської діяльності
та підлягають включенню до складу
валових витрат на підставі п.п.140.1.7 п.170.1
ст. 140 Податкового кодексу України.

У запереченнях на апеляційну скаргу
ТОВ "Агротехніка" просить постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 21.11.2013 року
в частині задоволених позовних вимог
залишити без змін.

У зв'язку з неявкою у судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось з
огляду на приписи ч. 1 ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги відповідно до ст. 195
КАС України, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга
Лубенської об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області не підлягає задоволенню, а
апеляційна скарга ТОВ "Агротехніка" має
бути задоволена з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
в період з 19.07.2013 по 30.08.2013 працівниками
Кременчуцької ОДПІ проведено
позапланову невиїзну перевірку
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агротехніка" з
питань дотримання вимог податкового
законодавства по податку на прибуток
підприємств за період з 01.10.2011 по 31.12.2012,
податкового законодавства по податку
на додану вартість, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2011 по
31.03.2013.

За результатами перевірки складено акт
від 06.09.2013 № 398/ (т. 1 а.с. 26 - 96), яким
зафіксовано порушення позивачем п.
138.1,п. 138.4, п. 138.6 ст. 138, п. 138.1, п. 138.4, п. 138.6
ст. 138, п. 138.1, п.п 138.10.3, п. 138.10 ст. 138, п.п.
139.1.9 п. 139.1, п.п 140.1.7 п. 140.1 ст. 140
Податкового кодексу України в
результаті чого встановлено заниженя
податку на прибуток на суму 70 131,00 грн.
та п. 189.1 ст. 189, п.п. "г" п. 198.5 ст. 198, п. 198.3,
п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201, п. 198.6 ст. 198, п.
201.10 ст. 201, п. 11 та підрозділу 2 абзацу 6
пункту 11 Розділу ХХ Перехідних
положень ПК України в результаті чого
підприємством занижено податок на
додану вартість в сумі 353 995,00 грн.

За результатами розгляду вказаного
акту Лубенським ОДПІ ГУ Міндоходів
(Пирятинське відділення) винесено
податкові повідомлення-рішення від
23.09.2013 № (т. 1 а.с. 137), яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на прибуток
приватних підприємств на загальну суму
84 520,50 грн. (в тому числі за основним
платежем на суму 70 131,00 грн. та за
штрафними санкціями в розмірі 14 378,50
грн.) та № (т. 1 а.с. 139), яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість в розмірі 530 092,50 грн. (в
тому числі за основним платежем в сумі
353 995,00 грн. та за штрафними санкціями в
розмірі 176 997,50 грн.).

Задовольняючи позовні вимоги в частині
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення рішення
№ від 23.09.2013 року та податкового
повідомлення-рішення № від 23.09.2013
року в частині збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств за
основним платежем 49921,00 грн. та
штрафними санкціями 9797,50 грн., суд
першої інстанції виходив з того, що
обставинними порушення позивачем норм
чинного податкового законодавства в
частині формування податкової
звітності з податку на додану вартість
та податку на прибуток не були належним
чином доведеними відповідачем як
суб'єктом владних повноважень.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
податковий кредит визначено як суму, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України ) та послуг;

б) придбання (будівництво,
спорудження, створення) необоротних
активів, у тому числі при їх ввезенні на
митну територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів
на митну територію України за
договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 вказаного
Кодексу визначено, що датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї
події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з
банківського рахунка платника податку
на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України зазначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Податкова накладна виписується
на кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс) (пункт 201.7
статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 201.8 статті 201
Податкового кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

В акті перевірки відповідачем зроблено
висновок про завищення ТОВ
"АгроТехніка" суми податкового кредиту
за січень 2013 року на суму 833,33 грн. та за
лютий 2013 року на 3333,33 грн. в результаті
віднесення до податкового кредиту
податку на додану вартість, згідно
податкових накладних оформлених з
порушенням встановлених вимог та не
зареєстрованих в реєстрі податкових
накладних.

Судом першої інстанції встановлено, що
21.01.2013 між позивачем (покупець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Рідний Продукт"
(продавець) укладено договір
купівлі-продажу № 2103-13 (т. 2 а.с. 83-84), за
умов якого продавець зобов'язується
передати у власність покупцю
навантажувач марки САТ, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
вартість товару на умовах даного
договору.

За результатами здійснення
господарською операції між позивачем
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Рідний Продукт",
останнім виписані наступні первинні
бухгалтерські документи: видаткову
накладну, податкові накладні (т. 2 а.с.
85-88). На підтвердження транспортування
придбаного товару позивачем суду
надано акт приймання-передачі
виконаних робіт та товарно-транспортну
накладну (т. 2 а.с. 89 - 90).

Пунктом 201.1 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що у
податковій накладній зазначаються в
окремих рядках такі обов'язкові
реквізити зокрема: код товару згідно з
УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та
товарів, ввезених на митну територію
України).

Судом першої інстанції також
встановлено та не спростовано під час
апеляційного розгляду справи, що в
податкових накладних не було зазначено
код придбаного товару згідно УКТ ЗЕД,
оскільки товар на митну територію
України не ввозився, а відбулось його
придбання на території України.
Законодавство України чинне на час
ввезення навантажувача марки САТ на
митну територію України не містило
такої вимоги, як зазначення у податкові
накладній коду товару згідно з УКТ ЗЕД.

Відповідачем не надано доказів
того, що законодавство чинне на момент
ввезення на митну територію України
навантажувача марки САТ містило таку
вимогу, як зазначення у податкових
накладних коду товару згідно з УКТ ЗЕД
у разі ввезення вказаного товару на
митну територію України.

Відповідно до абзаців 6 та 7 пункту
11 підрозділу 2 Розділу ХХ Податкового
кодексу України податкова накладна, в
якій сума податку на додану вартість не
перевищує 10 тисяч гривень, не підлягає
включенню до Єдиного реєстру
податкових накладних. Податкова
накладна, виписана при здійсненні
операцій з постачання підакцизних
товарів та товарів, ввезених на митну
територію України, з 1 січня 2012 року
підлягає включенню до Єдиного реєстру
податкових накладних не залежно від
розміру податку на додану вартість в
одній податковій накладній. До
платників податку, для яких на дату
виписки накладної цим підрозділом не
запроваджено обов'язковість
реєстрації податкової накладної в
Єдиному реєстрі податкових накладних,
не застосовуються норми абзаців
восьмого і дев'ятого пункту 201.10 статті
201 цього Кодексу.

Податкові накладні № 2350 від 29.01.2013
та № 2955 від 15.02.2013 виписані на суму 5000
грн. кожна. Отже, у відповідності до
приписів абзаців 6 та 7 пункту 11
підрозділу 2 Розділу ХХ Податкового
кодексу України не підлягає включенню
до Єдиного реєстру податкових
накладних та до них не застосовуються
норми абзаців 8 і 9 пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України.

Враховуючи викладене, колегія
суддів суд приходить до висновку, що
відповідачем протиправно зроблено
висновок про завищення ТОВ
"Агротехніка" суми податкового кредиту
за січень 2013 року на суму 833,33 грн. та за
лютий 2013 року на 3333,33 грн. в результаті
віднесення до податкового кредиту
податку на додану вартість, згідно
податкових накладних оформлених з
порушенням встановлених вимог та не
зареєстрованих в реєстрі податкових
накладних.

Згідно акту перевірки відповідач
посилається на те, що ТОВ "Агротехніка"
не проведено коригування податку на
додану вартість на залишкову вартість
основних засобів в зв'язку з зміною
напрямку їх використання, а саме:
основні засоби (плющилка Romill CP-2 та
трактор-Т 150) не використовуються у
господарській діяльності товариства.

Колегія суддів не погоджується з таким
твердженням відповідача у зв'язку з
наступним.

Відповідно до п. "г" п. 198.5 ст. 198
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний нарахувати
податкові зобов'язання виходячи з бази
оподаткування, визначеної відповідно
до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за
товарами/послугами, необоротними
активами, під час придбання або
виготовлення яких суми податку були
включені до складу податкового
кредиту, у разі якщо такі
товари/послуги, необоротні активи
починають використовуватися: в
операціях, що не є господарською
діяльністю платника податку.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

В судовому засіданні встановлено, що
плющилка Romill CP-2 та трактор-Т 150
використовувались позивачем для
здійснення господарської діяльності
шляхом надання їх в оренду, про що
свідчать наявні в матеріалах справи:
договори оренди виробничого
обладнання, акти приймання-передачі
основних засобів, акти здачі-прийняття
робіт та банківська виписка (т. 1 а.с.
160-162, 167-170, 175-176, 178, 182-186).

Стосовно висновків податкової,
зроблених в акті перевірки, про
завищення позивачем податкового
кредиту на суму 275 180,30 грн. в результаті
включення до його складу сум ПДВ за
податковими накладними, які оформлені
з порушенням встановленого порядку, а
саме: не вірно зазначена податкова
адреса, суд вважає за необхідне вказати
наступне.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України
встановлено, що у податковій накладній
зазначаються в окремих рядках такі
обов'язкові реквізити зокрема:
місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку.

Порядком заповнення податкової
накладної затвердженого Наказом ДПА
України від 21.12.2010 № 969 "Про
затвердження форми податкової
накладної та Порядку її заповнення"
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 29.12.2010 за № 1401/18696 (чинного в
жовтні, листопаді 2011 року) та Порядком
заповнення податкової накладної
затвердженого Наказом Міністерства
фінансів України від 01.11.2011 № 1379 "Про
затвердження форми Податкової
накладної та Порядку її заповнення"
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 22.11.2011 за № 1333/200, (який набрав
чинності в грудні 2011 року) передбачено
наступні обов'язкові реквізити
"Місцезнаходження (податкова адреса)
продавця" та "Місцезнаходження
(податкова адреса) покупця".

Відповідно до пункту 4 Порядку
заповнення податкової накладної
затвердженого Наказом Міністерства
фінансів України від 01.11.2011 № 1379
місцезнаходження (податкова адреса)
продавця та місцезнаходження
(податкова адреса) покупця вказуються з
урахуванням вимог статті 45 глави I
розділу II Кодексу та статей 29 і 93
Цивільного кодексу України.

Пунктом 45.2 статті 45 Податкового
кодексу України встановлено, що
податковою адресою юридичної особи
(відокремленого підрозділу юридичної
особи) є місцезнаходження такої
юридичної особи, відомості про що
містяться у Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців.

Згідно статті 93 Цивільного кодексу
України місцезнаходження юридичної
особи визначається місцем її державної
реєстрації, якщо інше не встановлено
законом. Місцезнаходження юридичної
особи вказується у її установчих
документах.

Аналізуючи вказані норми колегія
суддів приходить до висновку, що
місцезнаходженням юридичної особи є
місце її державної реєстрації
зазначене в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців яке не ставиться в
залежність від місце проживання
засновників. Місцезнаходження
юридичної особи вважається зміненим
лише після внесенні відповідної
інформації до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців.

Судом першої інстанції встановлено та
не спростовано сторонами по справі, що
згідно даних Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців до березня 2012 року
місцезнаходженням ТОВ "АгроТехніка"
було м. Пирятин, вул. Мічуріна, 36, кв. 1, а
з березня 2012 року місцезнаходженням
ТОВ "АгроТехніка" було м. Пирятин, вул.
Київська, 69-В.

Відповідачем в акті перевірки вказано,
що у податкових накладних виписаних
контрагентами позивача за період з
01.01.2011 по 26.03.2012 місцезнаходженням
покупця - ТОВ "АгроТехніка" вказано м.
Пирятин, вул. Мічуріна, 36, кв. 1.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що податкові
накладні виписані у вказаному періоді
містять достовірну інформацію, про
місцезнаходження позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що відповідачем
протиправно зроблено висновок про
заниження ТОВ "АгроТехніка" податку на
додану вартість в сумі 353995,00 грн., а
податкове повідомлення-рішення від
23.09.2013 № є протиправним та
підлягає скасуванню.

Крім того, відповідачем в акті
перевірки зроблено висновок про
порушення ТОВ "АгроТехніка" п. 144.3 ст. 144
Податкового кодексу України, а саме:
завищення витрат на збут, що
відносяться до складу інших витрат, в
частині віднесення амортизаційних
відрахувань по основних засобах, які
використовуються не в господарській
діяльності на суму 233 275,00 грн. Колегія
суддів не погоджується з вказаним
висновком Лубенської ОДПІ у зв'язку з
наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно довідки з Єдиного державного
реєстру підприємств та організацій
України ТОВ "АгроТехніка" зокрема має
право на здійснення такого виду
економічної діяльності як 01.61
"Допоміжна діяльність у рослинництві".

Згідно Класифікатора видів
економічної діяльності "Допоміжна
діяльність у рослинництві" включає
зокрема надання сільськогосподарської
техніки разом із обслуговуючим
персоналом.

Матеріалами справи підтверджується, що
31.07.2012 між позивачем (наймодавець) та
Суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою ОСОБА_6 (наймач) уклали
договір найму (оренди) виробничого
обладнання № 31/07-1 (т. 1 а.с. 160 - 161). За умов
вказаного договору наймодавець
передає, а наймач приймає в тимчасове
платне користування для здійснення
підприємницької діяльності Плющилку
Romill CP-2 та трактор-Т 150.

Також, 02.02.2011 між ТОВ "АгроТехніка"
(наймодавець) та ТОВ "Леляківське"
(наймач) було укладено договір оренди
виробничого обладнання № 79 (т. 1 а.с. 175 -
176). За умов якого наймодавець передає, а
наймач приймає в тимчасове платне
користування для здійснення
господарської діяльності Плющилку Romill
CP-2 та трактор-Т 150.

На підтвердження факту реальності
господарських операцій з
вищевказаними контрагентами позивач
суду надав: звіти про роботу
працівника, накази про відрядження
працівників, посвідчення про
відрядження, облікові листи
тракториста-машиніста, акти
приймання-передачі основних засобів
від наймодавця до наймача, акти
здачі-прийняття робіт, наказ про
доставку Плющилки Romill CP-2 та трактор-Т 150
(т.1 а.с. 162 - 168, 170 - 175, 177 - 192). На
підтвердження здійснення оплати по
вказаним договорам позивачем суду
надано банківську виписку (т. 1 а.с. 169).

Згідно п.п. 14.1.3. п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України під амортизацією
розуміється систематичний розподіл
вартості основних засобів, інших
необоротних та нематеріальних активів,
що амортизується, протягом строку їх
корисного використання (експлуатації).

Відповідно до п. 144.1 ст. 144 вказаного
кодексу амортизації підлягають
витрати на придбання основних засобів,
нематеріальних активів та
довгострокових біологічних активів
для використання в господарській
діяльності.

Згідно ст. 138 Податкового кодексу
України амортизація відноситься до
витрат, що враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування.

Пунктом 144.3 ст. 144 цього кодексу
встановлено, що витрати на
придбання/самостійне виготовлення та
ремонт, а також на реконструкцію,
модернізацію або поліпшення
невиробничих основних засобів не
підлягають амортизації та проводяться
за рахунок відповідних джерел
фінансування.

Вказаним пунктом встановлено, що під
невиробничими основними засобами слід
розуміти матеріальні активи, які не
використовуються в господарській
діяльності платника податку.

Основні засоби Плющилки Romill CP-2 та
трактор-Т 150 використовувались
позивачем у власній господарській
діяльності, отже на них не поширюються
вимоги п. 144.3 ст. 144 Податкового кодексу
України, а тому позивачем правомірно
віднесено до складу витрат амортизацію
нараховану на зазначені основні
засоби.

Позивач погодився із висновками
відповідача про протиправне включення
до складу витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування
витрат на транспортно-експедиторські
послуги пов'язані з транспортуванням
імпортних товарів, щодо яких не визнано
доходи від реалізації таких товарів у
зв'язку з чим ТОВ "АгроТехніка" було
добровільно сплачено кошти в загальній
сумі 5 025,79 грн. (в тому числі за основним
платежем в сумі 4020,63 грн. та за
штрафними санкціями в розмірі 1 005, 16
грн.).

Враховуючи викладене колегія суддів
приходить до висновку, що податкове
повідомлення-рішення від 23.09.2013 №
в частині збільшення грошового
зобов'язання за платежем з податку на
прибуток за основним платежем в сумі 49
921,00 грн. (віднесення до складу інших
витрат, амортизаційних відрахувань по
основних засобах, які
використовувались не в господарській
діяльності) та за штрафними санкціями в
розмірі 9797,50 грн. є протиправним та
цілком обґрунтовано скасовано судом
першої інстанції.

Щодо вимог відповідача в частині
визнання неправомірним включення
позивачем до складу витрат, що
враховуються при визначення об'єкта
оподаткування, витрат на відрядження в
сумі 12579,00 грн., колегія суддів зазначає
наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
14.09.2012 між позивачем (продавець) та
Сільськогосподарським товариством з
обмеженою відповідальністю "Колос"
(покупець) укладено контракт
купівлі-продажу № 32/2012 BvL. За умов
вказаного контракту продавець
зобов'язується передати у власність
покупця змішувач-роздавач кормів
(кормозмішувач) "Vin-Міх 8 Есо" торгової
марки BvL, а покупець зобов'язується
прийняти та оплатити вартість товару
на умовах даного контракту.

Згідно з підпунктом 4.5.1 пункту 4.5
вказаного контракту позивач бере на
себе зобов'язання забезпечити
представникам покупця, а саме трьом
чоловікам, переліт та проживання на
завод виробника в місті Емсбюрен
Німеччина.

Позивачем на перевірку було надано
наказ № 242 від 06.12.2012 "Про відрядження
працівників". Пунктом 4 вказаного
наказу було передбачено: "відрядити
16.12.2012 директора ТОВ "АгроТехніка"
Крагеля В.В. з представником СТОВ
"Колос" Фартушним О.В. до заводів BvL м.
Bergmann м. Emsburen та м. Goldenstedt Німеччина".

Позивач не заперечував факт оплати
представникам СТОВ "Колос" переліт до
Німеччини, їх проживання та повернення
на Україну. Однак, стверджував, що
вказані витрати є витратами на
здійснення господарської діяльності, а
не витратами на відрядження.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
встановлено, що витрати - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Згідно з підпунктом 140.1.7 п. 140.1 ст.
140 Податкового кодексу України при
визначені об'єкту оподаткування
враховуються зокрема такі види витрат
подвійного призначення: витрати на
відрядження фізичних осіб, які
перебувають у трудових відносинах із
таким платником податку або є членами
керівних органів платника податку, в
межах фактичних витрат особи, яка
відряджена, на проїзд (у тому числі
перевезення багажу, бронювання
транспортних квитків) як до місця
відрядження і назад, так і за місцем
відрядження (у тому числі на
орендованому транспорті), оплату
вартості проживання у готелях
(мотелях), а також включених до таких
рахунків витрат на харчування чи
побутові послуги (прання, чищення,
лагодження та прасування одягу, взуття
чи білизни), на найм інших жилих
приміщень, оплату телефонних розмов,
оформлення закордонних паспортів,
дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове
страхування, інші документально
оформлені витрати, пов'язані з
правилами в'їзду та перебування у місці
відрядження, в тому числі будь-які
збори і податки, що підлягають сплаті у
зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці першому цього
підпункту витрати можуть бути включені
до складу витрат платника податку лише
за наявності підтвердних документів,
що засвідчують вартість цих витрат у
вигляді транспортних квитків або
транспортних рахунків (багажних
квитанцій), у тому числі електронних
квитків за наявності посадкового
талона та документа про сплату за всіма
видами транспорту, в тому числі
чартерних рейсів, рахунків, отриманих
із готелів (мотелів) або від інших осіб,
що надають послуги з розміщення та
проживання фізичної особи, в тому числі
бронювання місць у місцях проживання,
страхових полісів тощо.

Будь-які витрати на відрядження можуть
бути включені до складу витрат
платника податку за наявності
документів, що підтверджують зв'язок
такого відрядження з діяльністю такого
платника податку, зокрема (але не
виключно) таких: запрошень сторони, що
приймає, діяльність якої збігається з
діяльністю платника податку;
укладеного договору чи контракту;
інших документів, які встановлюють або
засвідчують бажання встановити
цивільно-правові відносини;
документів, що засвідчують участь
відрядженої особи в переговорах,
конференціях або симпозіумах, інших
заходах, які проводяться за тематикою,
що збігається з господарською
діяльністю платника податку.

Відповідно до п.п.138.1.1. п.138.1 ст. 138
Податкового кодексу України, витрати
операційної діяльності включають:
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку; витрати
банківських установ, до яких
відносяться: а) процентні витрати за
кредитно-депозитними операціями, в
тому числі за кореспондентськими
рахунками та коштами до запитання,
цінними паперами власного обігу; б)
комісійні витрати, в тому числі за
кредитно-депозитними операціями,
розрахунково-касове обслуговування,
інкасацію та перевезення цінностей,
операціями з цінними паперами,
операціями на валютному ринку,
операціями з довірчого управління; в)
від'ємний результат (збиток) від
операцій з купівлі/продажу іноземної
валюти та банківських металів; г)
від'ємне значення курсових різниць від
переоцінки активів та зобов'язань у
зв'язку зі зміною офіційного курсу
національної валюти до іноземної
валюти відповідно до підпункту 153.1.3
пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу; ґ)
суми страхових резервів, сформованих у
порядку, передбаченому статтею 159 цього
Кодексу; д) суми коштів (зборів), внесені
до Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб; є) витрати з придбання права
вимоги на виконання зобов'язань у
грошовій формі за поставлені товари чи
надані послуги (факторинг); є) витрати,
пов'язані з реалізацією заставленого
майна; ж) інші витрати, прямо пов'язані
зі здійсненням банківських операцій та
наданням банківських послуг; з) інші
витрати, передбачені цим розділом.

Згідно з п.п. 138.10.3 п.138.10 ст. 138
Податкового кодексу України, до складу
інших витрат включаються: витрати на
збут, які включають витрати, пов'язані з
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг: а) витрати на
пакувальні матеріали для затарювання
товарів на складах готової продукції;
б) витрати на ремонт тари; в) оплата
праці та комісійні винагороди
продавцям, торговим агентам та
працівникам підрозділів, що
забезпечують збут; г) витрати на
рекламу та дослідження ринку
(маркетинг), на передпродажну
підготовку товарів; ґ) витрати на
відрядження працівників, зайнятих
збутом; д) витрати на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів, пов'язаних зі
збутом товарів, виконанням робіт,
наданням послуг (оперативна оренда,
страхування, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, охорона); є)
витрати на транспортування, перевалку,
страхування товарів,
транспортно-експедиційні та інші
послуги, пов'язані з транспортуванням
продукції (товарів) відповідно до умов
договору (базису) поставки; є) витрати
на гарантійний ремонт і гарантійне
обслуговування; ж) витрати на
транспортування готової продукції
(товарів) між складами підрозділів
підприємства; з) інші витрати, пов'язані
зі збутом товарів, виконанням робіт,
наданням послуг.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції не було враховано, що чинним
законодавством, зокрема п.п."3" п.п.138.10.3
п. 138.10 ст. 138 ПК України, передбачено
можливість віднесення до складу
витрат, що враховуються при обчислення
об'єкта оподаткування витрат по оплаті
проїзду працівників контрагента,
вказані витрати можуть бути віднесені
до витрат суб'єкта господарювання з
метою укладення договору, реалізації
товарів та послуг як інші витрати,
пов'язані зі збутом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг.

З огляду на викладене, колегія суддів
не погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо безпідставного
віднесення до складу валових витрати
на придбання авіаквитків в сумі 12 759,00
грн. ТОВ "Агротехніка", відтак постанова
суду першої інстанції в цій частині
підлягає скасуванню.

Щодо висновків суду першої інстанції в
частині визнання неправомірним
включення позивачем до складу витрат,
що враховуються при визначення об'єкта
оподаткування, витрат на
траспортно-експедиторські послуги
пов'язаня з транспортуванням імпортних
товарів по території України, колегія
суддів зазначає наступне.

Згідно з приписами пункту 14.1.56 статті 14
Податкового кодексу України доходи -
загальна сума доходу платника податку
від усіх видів діяльності, отриманого
(нарахованого) протягом звітного
періоду в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах як на території
України, її континентальному шельфі у
виключній (морській) економічній зоні,
так і за їх межами.

Стаття 135 Податкового кодексу
України містить у собі склад доходів та
порядок їх визначення, так відповідно
до п. 135.1 доходи, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
включаються до доходів звітного
періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2
цієї статті, та складаються з: доходу
від операційної діяльності, який
визначається відповідно до пункту 135.4
цієї статті; інших доходів, які
визначаються відповідно до пункту 135.5
цієї статті, за винятком доходів,
визначених у пункті 135.3 цієї статті та у
статті 136 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 135.4 статті 135
Податкового кодексу України дохід від
операційної діяльності визнається в
розмірі договірної (контрактної)
вартості, але не менше ніж сума
компенсації, отримана в будь-якій
формі, в тому числі при зменшенні
зобов'язань, та включає: дохід від
реалізації товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, у тому числі винагороди
комісіонера (повіреного, агента тощо);
особливості визначення доходів від
реалізації товарів, виконаних робіт,
наданих послуг для окремих категорій
платників податків або доходів від
окремих операцій встановлюються
положеннями цього розділу; дохід
банківських установ.

Пунктом 135.2 статті 135 Податкового
кодексу України встановлено, що доходи
визначаються на підставі первинних
документів, що підтверджують отримання
платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до приписів пункту
14.1.27 статті 14 Податкового кодексу
України витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Стаття 138 Податкового Кодексу України
містить у собі склад витрат та порядок
їх визнання, так, відповідно п.138.1
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, 138.11 цієї статті;
інших витрат, визначених згідно з
пунктами 138.5, 138.10-138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1
пункту 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України витрати операційної
діяльності включають: собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Згідно з підпунктом 138.2 статті 138
Податкового Кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно із приписами абзаці 1 підпункту
139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України до витрат не
включаються витрати, які не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач здійснював імпортні операції з
поставки спеціалізованої техніки для
сільськогосподарської діяльності
придбаного у Компанії "Бернард ван
Ленгерих Машинобудівля фабрика GmbH & Co.KG"
згідно договору № UA 000011 від 10.01.2011.

У період з 01.10.2011 по 31.12.2012 позивачем
було придбано товари згідно 20
вантажно-митних декларацій: №
806000011/2011/351305 від 03.10.2011; № 806000011/2011/351390
від 24.10.2011; № 806000011/2011/351514 від 30.11.2011; №
806000011/2011/351581 від 23.12.2011; № 806020000/2012/350050
від 02.02.2012; № 806020000/2012/550147 від 07.03.2012; №
806020000/2012/350573 від 16.05.2012; № 806020000/2012/350589
від 22.05.2012; № 806020000/2012/350792 від 10.07.2012; №
806020000/2012/350797 від 11.07.2012; № 806020000/2012/350879
від 02.08.2012; № 806020000/2012/350930 від 21.08.2012; №
806020000/2012/351017 від 11.09.2012;№ 806020000/2012/351127 від
19.10.2012; № 806020000/2012/351143 від 23.10.2012; №
806020000/2012/351158 від 30.10.2012;№ 806020000/2012/351104 від
10.10.2012; № 806020000/2012/351242 від 28.11.2012; №
806020000/2012/351179 від 07.11.2012; № 806020000/2012/351272
від 10.12.2012.

У вказаний період основним
експедитором придбаного позивачем
товару було ТОВ "Глобал Оушен Лінк"
згідно договору про надання
транспортно-експедиторських послуг з
перевезення вантажів автомобільним
транспортом № 1178 від 04.08.2011.

Згідно вимог абзацу 1 статті 9 Закону
України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до абзаців 10, 11, 12 та 13
вказаної статті підтвердженням витрат
експедитора є документи (рахунки,
накладні тощо), видані суб'єктами
господарювання, що залучалися до
виконання договору транспортного
експедирування, або органами влади.
Перевезення вантажів супроводжується
товарно-транспортними документами,
складеними мовою міжнародного
спілкування залежно від обраного виду
транспорту або державною мовою, якщо
вантажі перевозяться в Україні. Такими
документами можуть бути: авіаційна
вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна
автомобільна накладна (CMR); накладна
СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of
Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна
відомість (Cargo Manifest); інші документи,
визначені законами України. Факт
надання послуги експедитора при
перевезенні підтверджується єдиним
транспортним документом або
комплектом документів (залізничних,
автомобільних, авіаційних накладних,
коносаментів тощо), які відображають
шлях прямування вантажу від пункту
його відправлення до пункту його
призначення.

Судом першої інсатнції встановлено, що
транспортування товару придбаного
згідно вантажно-митної декларації №
806000011/2011/351514 від 30.11.2011 здійснювалось на
підставі міжнародної автомобільної
накладної (CMR) №А004356 від 24.11.2011.
Перевізником було надано довідку № 1985
від 24.11.2011 стосовно розміру витрат
понесених на транспортування товару до
кордону України, згідно якої витрати по
перевезенню вантажу до кордону України
становлять 22 740,00 грн.

Позивачем до податкової декларації з
податку з податку на прибуток
підприємства за ІІ - IV квартали 2011 року
включено транспортно-експедиторські
витрати понесені позивачем на
транспортування товару придбаного
згідно вантажно-митної декларації №
806000011/2011/351514 від 30.11.2011 в розмірі 26 740,00
грн.

Різниця між сумою витрат на
транспортування зазначених в
вантажно-митній декларації та акті
наданих послуг становить 4 610,00 грн. (26
740,00 - 22 130,00).

Колегія суддів зазначає, що формування
витрат у вказаній сумі відбувалось на
підставі акту виконаних робіт (наданих
послуг) підписаного позивачем та ТОВ
"Глобал Оушен Лінк". Різниця в сумах
вказаних в акті виконаних робіт та в
вантажно-митні декларації обумовлена
не включенням до вантажно-митної
декларації та навпаки включенням до
акту виконаних робіт (наданих послуг)
витрат на транспортування товару по
території України. Формування витрат
по транспортуванню товару придбаного
згідно інших 19 вантажно-митних
декларацій відбувалось аналогічним
чином.

ТОВ "Агротехніка" було надано до суду
для підтвердження понесених витрат на
транспортно-експедиторські послуги
пов'язані з транспортуванням імпортних
товарів копії заявок про надання
транспортно-експедиторських послуг з
перевезення вантажів автомобільним
транспортом, міжнародних
автомобільних накладних та їх
перекладів, рахунків-фактур, актів
надання послуг та супровідних листів
про направлення відповідних
документів для оплати наданих послуг.

З огляду на приписи Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", колегія суддів
зазначає, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факт їх здійснення. Акти
наданих послуг, складені між ТОВ
"Агротехніка" та ТОВ "Глобал Оушен Лінк"
містять всі необхідні реквізити
первинного документа, що передбачені
ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
та є цілком правомірною підставою для
відображення у складі витрат по статті
"собівартість реалізованої продукції".

Факт міжнародного перевезення
підтверджується єдиним міжнародним
перевізним документом, залежно від
обраного виду транспорту, але він не є
бухгалтерським документом, на підставі
якого формуються відомості про
господарську операцію. Первинним
документом на отримані
транспортно-експедиторські послуги є
акт виконаних робіт.

З огляду на зазначене, колегія суддів
вважає висновки суду першої інстанції
щодо визнання неправомірним включення
позивачем до складу витрат, що
враховуються при визначення об'єкта
оподаткування, витрат на
траспортно-експедиторські послуги
пов'язані з транспортуванням імпортних
товарів по території України,
неправомірними.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про наявність
обґрунтованих підстав для скасування
постанови суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позову
ТОВ "Агротехніка" .

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС
України, підставою для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
є порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п.
4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Лубенської
об`єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області -
залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Агротехніка" - задовольнити.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 21.11.2013р. по
справі № 816/5923/13-а в частині
відмови у задоволенні позову
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агротехніка" -
скасувати.

В цій частині ухвалити нову постанову,
якою податкове повідомлення-рішення
№ від 23.09.2013 року - скасувати у
повному обсязі.

В іншій частині постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
21.11.2013 року по справі №816/5923/13-а -
залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Сіренко
О.І.Судді(підпис) (підпис) Любчич Л.В.
Спаскін О.А. Повний текст постанови
виготовлений 10.02.2014 р.

Помічник судді
Цюпак О.П.