Справа № 816/6198/13-а
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 р.Справа № 816/6198/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Жигилія С.П.

за участю секретаря судового засідання
Мороз Є.В.

представників сторін : позивача -
ОСОБА_1, відповідача - Батюти З.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у м.Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області на постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
14.11.2013р. по справі № 816/6198/13-а

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції
у м.Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
(надалі - ФОП ОСОБА_3, позивач) звернувся
до Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області (надалі -ДПІ у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області,
відповідач), в якому просив суд визнати
протиправним та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 20 червня 2013
року №, №, №, №.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 14.11.2013р. по
справі № 816/6198/13-а адміністративний
позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
до Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень задоволено.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області від 20
червня 2013 року №, №, №,
№.

Стягнуто з Державного бюджету України
в особі Державної податкової інспекції
у м. Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області на
користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 витрати зі сплати судового
збору у розмірі 438,53 грн. /чотириста
тридцять вісім гривень п'ятдесят три
копійки/.

Відповідач, не погодившись із вказаною
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення при прийнятті
оскаржуваної постанови норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин справи, що
призвело до неправильного вирішення
справи, просив суд апеляційної
інстанції скасувати постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 14.11.2013р. та
винести нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач стверджував про
доведеність обставин щодо порушення
позивачем норм пп.44.1 ст.44, п.138.1, 138.2, 138.4
ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.177.2, п.177.4 ст.177
ПК України, що призвело до заниження
податку на доходи фізичних осіб за 2012
рік в сумі 87 627.60 грн., за наслідками
надання транспортно-експедиційних
послуг ТОВ «Хладик-Україна» і ТОВ
«Хладик-Трейд» та маркетингових послуг
ТОВ «Екг «Анталекс», за якими відсутнє
документальне підтвердження таких
витрат. Також, наполягає на
безпідставності формування позивачем
податкового кредиту у розмірі 86 657 грн.
за операціями по придбанню дизельного
пального по взаємовідносинам з
«Золотий Екватор» ТОВ ПФ, оскільки
платником податку було надано на
перевірку акти списання пального, які
не містять змісту та повного обсягу
господарських операцій, в актах не
зазначено відстань (в кілометрах)
перевезення кожною машиною, норм
списання палива на автомобілі з
урахуванням марки машини,
завантаженості та пори року. Таким
чином, на думку відповідача, відповідно
до наданих актів не можливо встановити
правильність списання та чи пов'язане
зазначене дизельне паливо з
господарською діяльністю платника та з
отриманим доходом у перевіряємому
періоді. На документальну перевірку
надані подорожні листи, у яких відсутні
відомості щодо пункту навантаження,
пункту розвантаження, не зазначено
відстань до міста доставки,
найменування вантажу із зазначенням
асортименту та кількості, маси вантажу,
та які не дають змогу податковому
органу проаналізувати маршрут
переміщення автотранспорту для
перевезення товару та вирахувати
кількість затраченого пального при
здійсненні перевезення товару, а тому
не можуть використовуватися при
списанні паливно-мастильних
матеріалів. Товарно-транспортні
накладні на перевірку не надавалися.

Також, вказує на те, що в ході
проведення перевірки відповідачем
отримано письмові пояснення колишніх
працівників позивача гр. ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, на підставі яких зроблено
висновок про порушення вимог
податкового законодавства щодо
правильності утримання та
своєчасності перерахування податку на
доходи фізичних осіб до бюджету у
загальній сумі 1518,11 грн. Перевіркою
також встановлено подання ФОП ОСОБА_3
не у повному обсязі, з недостовірними
відомостями податкової звітності про
суми доходів, нарахованих (сплачених)
на користь платника податків, суми
утриманого з них податку, наданих до
ДПІ у м. Полтаві за 3 квартал 2010 року, 3-4
квартал 2011 року.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав вимоги
апеляційної скарги та просив суд
апеляційної інстанції їх задовольнити.

Представник позивача в судовому
засіданні проти задоволення вимог
апеляційної скарги заперечувала,
просила суд апеляційної інстанції
скаргу залишити без задоволення, а
рішення суду першої інстанції - без
змін з підстав, викладених в позові.
Вважає, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, винесені на
підставі Акту перевірки від 03 червня 2013
року №3015/17.2/НОМЕР_1, підлягають
скасуванню, як такі, що не відповідають
чинному законодавству, прийняті на
підставі хибних висновків, до яких
прийшов відповідач у ході проведення
перевірки.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши в
межах апеляційної скарги рішення суду
першої інстанції, доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 07 травня 2013 року по 28 травня
2013 року працівниками ДПІ у м. Полтаві
проведено виїзну документальну
планову перевірку ФОП ОСОБА_3
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1) з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012
року.

Правомірність підстав та порядку
проведення перевірки позивачем не
оспорюється.

За результатами перевірки складено Акт
від 03 червня 2013 року №3015/17.2/ /том І,
а.с. 14-56/, у якому зафіксовано, крім
іншого, наступні порушення:

- пункту 44.1 статті 44, пунктів 138.1, 138.2, 138.4
статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139, пунктів 177.2, 177.4 статті 177
Податкового кодексу України, у
результаті чого занижено податок на
доходи фізичних осіб за 2012 рік у сумі
89627,60 грн.;

- пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту
201.1 статті 201 Податкового кодексу
України, у результаті чого занижено
податок на додану вартість у періоді,
що перевірявся, на загальну суму 86657,00
грн., а саме: у січні 2012 року 4775,00 грн., у
лютому 2012 року - 4775,00 грн., у березні 2012
року - 6433,00 грн., у травні 2012 року - 21903,00
грн., у червні 2012 року - 4791,00 грн., у липні
2012 року - 6393,00 грн., у серпні 2012 року -
143835,00 грн., у вересні 2012 року - 6460,00 грн., у
жовтні 2012 року - 6660,00 грн., у листопаді 2012
року - 5045,00 грн., у грудні 2012 року 5037,00
грн.;

- підпункту 168,1.1 пункту 168.1 статті 168,
пункту 176.2 статті 176 Податкового
кодексу України, у результаті чого
встановлено порушення вимог
податкового законодавства під час
перевірки питань щодо правильності
утримання та своєчасності
перерахування податку на доходи
фізичних осіб до бюджету в загальній
сумі 1518,11 грн., у тому числі у 3 кварталі
2012 року - 67,43 грн., у 4 кварталі 2012 року -
1518,11,00 грн.;

- пункту 119.2 статті 119, пункту 176.2 статті
176 Податкового кодексу України, а саме:
подання не у повному обсязі з
недостовірними відомостями податкової
звітності про суми доходів,
нарахованих (сплачених) на користь
платників, суми утриманого з них
податку, наданих до ДПІ у м. Полтаві, за
3 квартал 2010 року, 3-4 квартали 2011 року.

За висновками перевірки порушення
податкового законодавства виникло у
зв'язку із тим, що ФОП ОСОБА_3 віднесено
у 2012 році до складу витрат, пов'язаних з
господарською діяльністю, суму у
розмірі 520406,57 грн., документально не
підтверджену належним чином
оформленими первинними документами
/том І, а.с. 38/.

Так, у наданих на перевірку документах,
у тому числі договорах про надання
маркетингових послуг, актах приймання
наданих послуг собівартість виконаних
маркетингових послуг не визначена.
Акти приймання виконаних робіт містять
лише різновид виконаних робіт та не
містять відповідної інформації щодо
вимірювання вартості господарських
операцій. Тому, на думку відповідача,
визначити, яким чином формувалась
вартість таких маркетингових послуг, а
відповідно, і визначити витрати,
понесені ФОП ОСОБА_3 при наданні таких
послуг, неможливо, документальне
підтвердження таких витрат відсутнє
/том І, а.с. 41/.

Крім того, ФОП ОСОБА_3 було
задекларовано у рядку 2 колонки 6
розділу І додатка 5 податкової
декларації про майновий стан і доходи
за 2012 рік суму у розмірі 12185,22 грн., як
"інші витрати, включаючи вартість
виконаних робіт, наданих послуг",
пов'язані з одержаним доходом від
іншої допоміжної діяльності у галузі
транспорту. Однак, у наданих на
перевірку документах, у тому числі
договорах, актах виконаних робіт
собівартість наданих
транспортно-експедиційних послуг не
визначена. В актах виконаних робіт
зазначено лише різновид виконаних
робіт та не міститься відповідної
інформації щодо вимірювання вартості
господарських операцій. Тому,
відповідач вважає, що визначити яким
чином формувалась вартість наданих
транспортних послуг, а, відповідно, і
визначити витрати, понесені ФОП ОСОБА_3
при наданні таких послуг не можливо,
документальне підтвердження таких
витрат відсутнє /том І, а.с. 42/.

Таким чином, відповідачем зроблено
висновок, що в порушення пункту 44.1
статті 44, пунктів 138.1, 138.2, 138.4 статті 138,
підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139,
пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового
кодексу України ФОП ОСОБА_3 віднесено
до складу загальної суми витрат,
пов'язаних з господарською діяльністю,
витрати пов'язані з отриманням доходу
від іншої допоміжної діяльності у
галузі транспорту
(транспортно-експедиційних послуг) у
сумі 12185,22 грн., та витрати, пов'язані з
отриманням доходу від надання інших
інформаційних послуг (маркетингових
послуг) у сумі 508221,35 грн., без належним
чином оформленого документального
підтвердження /том І, а.с. 43/.

Також, відповідно до пояснень, наданих
працівниками, що перебували у трудових
відносинах з ФОП ОСОБА_3 в 2012 році, та
відомостей про нарахування та видачу
заробітної плати, яку надав платник на
перевірку та податкового розрахунку за
формою 1ДФ, поданого платником до ДПІ у
м. Полтаві за 3-4 квартали 2012 року
відповідачем встановлено не утримання
позивачем в належному розмірі податку
на доходи фізичних осіб ( 67,43 грн. та 1450,68
грн.)

Таким чином, перевіркою встановлено
порушення підпункту 168,1.1 пункту 168.1
статті 168, пункту 176.2 статті 176
Податкового кодексу України, у
результаті чого встановлено порушення
вимог податкового законодавства під
час перевірки питань щодо правильності
утримання та своєчасності
перерахування податку на доходи
фізичних осіб до бюджету в загальній
сумі 1518,11 грн. /том І, а.с. 46-47/.

Також, перевіркою встановлено подання
не у повному обсязі, з недостовірними
відомостями податкової звітності про
суми доходів, нарахованих (сплачених)
на користь платника податків, суми
утриманого з них податку, наданих до
ДПІ у м. Полтаві за 3-4 квартал 2012 року,
чим порушено пункт 119.2 статті 119, пункту
176.2 статті 176 Податкового кодексу
України /том І, а.с. 47/.

Крім того, проведеною перевіркою
встановлено завищення задекларованих
показників податкової декларації з
податку на додану вартість на суму 86657,00
грн. за рахунок включення до
податкового кредиту відповідних
звітних періодів сум по придбанню
дизельного пального /том І, а.с. 49/.

На думку перевіряючи, оскільки в
наданих платником на перевірку актах
списання пального вказано тільки
загальну кількість та вартість
використаного пального за місяць та не
зазначено відстань (в кілометрах)
перевезення кожною машиною, норм
списання палива на автомобілі з
урахуванням марки машини,
завантаженості та пори року,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 10 лютого 1998 року
№43 "Про затвердження норм витрат
палива і мастильних матеріалів на
автомобільному транспорті", неможливо
встановити правильність списання та чи
пов'язане зазначене дизельне паливо з
господарською діяльністю платника та з
отриманим доходом у перевіряємому
періоді /том І, а.с. 50/.

Крім того, незазначення в наданих на
перевірку подорожніх листах
відомостей щодо пункту навантаження,
пункту розвантаження, відстань до
міста доставки, найменування вантажу
із зазначенням асортименту та
кількості, маси вантажу, не дає змогу
податковому органу проаналізувати
маршрут переміщення автотранспорту
для перевезення товару та вирахувати
кількість затраченого пального при
здійсненні перевезення товару,
унеможливлює їх використання при
списанні паливно-мастильних
матеріалів /том І, а.с. 50/.

З урахуванням викладеного, відповідач
дійшов висновку, що надані на перевірку
первинні бухгалтерські документи не
підтверджують фактичне використання
паливно-мастильних матеріалів,
платником податку у 2012 році, а тому
віднесення до податкового кредиту суми
ПДВ 86657,00 грн. є неправомірним /том І, а.с.
52/.

На підставі Акту перевірки ДПІ у м.
Полтаві винесено податкові
повідомлення-рішення від 20 червня 2013
року:

- №, яким позивачеві збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на доходи фізичних
осіб, що сплачується податковими
агентами із доходів платника податку у
розмірі 1897,67 грн., у тому числі 1518,11 грн. -
за основним платежем, 379,53 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) /том І, а.с. 85/;

- №, яким позивачеві збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на доходи фізичних
осіб, що сплачується фізичними особами
у результаті річного декларування на
загальну суму 109534,50 грн., у тому числі
87627,60 грн. - за основним платежем, 21906,90
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) /том І, а.с. 92/;

- №, яким позивачеві збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на доходи фізичних
осіб, що сплачується податковими
агентами із доходів платника податку у
розмірі 510,00 грн., у тому числі 510,00 грн.
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) /том І а.с. 87/;

- №, яким позивачеві збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на додану вартість на
загальну суму 107321,25 грн., у тому числі
86657,00 грн. - за основним платежем, 21664,25
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) /том І, а.с. 89/.

Позивач не погодився із зазначеними
податковими повідомленнями-рішеннями
та оскаржив їх до суду.

Задовольняючи позовні вимоги про
скасування вищевказаних податкових
повідомлень-рішень, суд першої
інстанції виходив з правомірності
формування позивачем у спірних
відносинах своїх витрат та податкового
кредиту, відсутності підстав для
визначення додаткових податкових
зобов'язань щодо сплати відповідних
податків, та недоведеності
відповідачем правомірності прийнятих
податкових повідомлень-рішень,
винесених за наслідками хибних
висновків акту перевірки.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, з
наступних підстав.

Щодо правомірності винесення
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення від 20 червня 2013
року №, яким позивачеві збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на додану вартість на
загальну суму 107321,25 грн., у тому числі
86657,00 грн. - за основним платежем, 21664,25
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) /том І, а.с. 89/,
колегією суддів встановлено наступне.

Колегія суддів зазначає, що спірні
правовідносини щодо правомірності
формування позивачем податкового
кредиту за січень-березень,
травень-грудень 2012, застосуванні при
наданні оцінки правомірності
формування податкового кредиту
підлягають норми Податкового кодексу
України.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
податковий кредит визначено як суму, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а " пункту 198.1.
статті 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку /пункт 198.3. статті 198
Податкового кодексу України/.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду /пункт 198.3. статті
198 Податкового кодексу України/.

Згідно пункту 198.6. статті 198 цього ж
Кодексу не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
яка згідно з пунктом 201.6 статті 201
Податкового кодексу України є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс) (пункт 201.7
статті 201 Податкового кодексу України).

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних
правових норм, можливо дійти до
висновку, що для отримання права на
податковий кредит із сум податку на
додану вартість, сплачених в ціні
придбаного товару (робіт, послуг),
платник ПДВ повинен мати податкові
накладні, видані на реально отриманий
товар (роботи, послуги), призначений для
використання у власній господарській
діяльності.

Крім того, слід зазначити, що за змістом
частини 2 статті 3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення
господарської операції у податковому
обліку повинно здійснюватись
відповідно до її реального
економічного змісту на підставі
первинних документів бухгалтерського
обліку.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що у перевіряємий період ФОП
ОСОБА_3 придбавав у Полтавської філії
ТОВ "Золотий екватор" дизельне паливо,
суми податку на додану вартість з
придбання якого, були включені до
складу податкового кредиту у січні 2012
року 4775,00 грн., у лютому 2012 року - 4775,00
грн., у березні 2012 року - 6433,00 грн., у
травні 2012 року - 21903,00 грн., у червні 2012
року - 4791,00 грн., у липні 2012 року - 6393,00
грн., у серпні 2012 року - 143835,00 грн., у
вересні 2012 року - 6460,00 грн., у жовтні 2012
року - 6660,00 грн., у листопаді 2012 року -
5045,00 грн., у грудні 2012 року 5037,00 грн.

На підтвердження реальності
здійснення господарських операції
позивачем надано завірені належним
чином копії податкових накладних /том
І, а.с. 127-157/, видаткових накладних /том І,
а.с. 108-126/.

Досліджені у судовому засіданні
податкові накладні оформлені згідно із
вимогами статті 201 Податкового кодексу
України, підписані та скріплені
печаткою контрагента позивача ТОВ
"Золотий екватор" Полтавська філія (), яке на момент їх видачі
знаходилося в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців та було зареєстровано
платником ПДВ, що не заперечується
відповідачем, крім того, із Акту
перевірки вбачається, що порушень при
їх оформленні перевіряючими в ході
проведення перевірки не встановлено.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено дослідженими судом
апеляційної інстанції матеріалами
справи копіями договорів найму
транспортних засобів /том V, а.с. 55-98/,
фотокопіями свідоцтв про реєстрацію
транспортних засобів та фотокопіями
транспортних засобів /том VІІ, а.с. 2-16/,
що придбане дизпаливо
використовувалося у господарській
діяльності ФОП ОСОБА_3 для заправлення
транспортних засобів, що перебувають у
користуванні позивача з метою
забезпечення його господарської
діяльності.

Факт оплати позивачем придбаних
паливно-мастильних матеріалів
відповідачем не заперечується.

Реальність здійснення господарських
операцій з придбання
паливно-мастильних матеріалів
відповідачем також під сумнів не
ставиться, а викладені в Акті перевірки
порушення фактично зводяться до того,
що надані на перевірку первинні
бухгалтерські документи (акти
списання, подорожні листи тощо) не
підтверджують фактичне використання
паливно-мастильних матеріалів.

Щодо посилання представника
відповідача на відсутність у позивача
та ненадання на перевірку
товарно-транспортних накладних, які
підтверджують транспортування
товарно-матеріальних цінностей
покупцям /том І, а.с. 50/, колегія суддів
зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту Акту
перевірки /том І, а.с. 49, стор.38/
відповідачем зазначено, що завищення
задекларованих платником показників у
рядках 10.1- 17 податкової декларації з
податку на додану вартість встановлено
на підставі податкових накладних,
первинних документів, видаткових
накладних, товарно-транспортних
накладних.

Разом з цим, в подальшому відповідач
посилається на ненадання
товарно-транспортних накладних /том І,
а.с. 50/.

Згідно з пунктом 85.6. статті 85
Податкового кодексу України у разі
відмови платника податків або його
законних представників надати копії
документів посадовій (службовій) особі
контролюючого органу така особа
складає акт у довільній формі, що
засвідчує факт відмови, із зазначенням
посади, прізвища, імені, по батькові
платника податків (його законного
представника) та переліку документів,
які йому запропоновано подати.
Зазначений акт підписується посадовою
(службовою) особою контролюючого
органу та платником податків або його
законним представником. У разі відмови
платника податків або його законного
представника від підписання
зазначеного акта в ньому вчиняється
відповідний запис.

На підтвердження своїх доводів
податковим органом надано суду
завірені належним чином копії актів
про ненадання документів від 21 травня
2013 року та від 28 травня 2013 року /том V,
а.с. 21-22/.

Однак, у порушення вимог пункту 85.6.
статті 85 Податкового кодексу України у
зазначених актах відсутні підписи
платника податків або його законного
представника, запис про відмову
платника податків або його законного
представника від підписання
зазначеного акта також відсутній.

Слід відмітити, що до суду під час
розгляду адміністративної справи,
представником позивача були подані до
суду завірені належним чином копії
товарно-транспортних накладних /том V,
а.с. 99-156/, які, враховуючи приписи норм
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо обов'язку суду при
розгляді справи врахувати усі фактичні
обставини у справі, були прийняті та
досліджені судом у якості доказів по
справі.

У досліджених судом
товарно-транспортних-накладних
заповнено основні графи
автопідприємство, замовник,
вантажовідправник, вантажоодержувач,
пункт завантаження, пункт
розвантаження, водія та автомобільний
транспорт, який здійснює перевезення
товару.

Суд зауважує, що товарно-транспортна
накладна є підставою для списання
товарно-матеріальних цінностей у
вантажовідправника і оприбуткування
їх у вантажоодержувача при перевезенні
вантажів у межах України та не є єдиним
та безумовним документом, що
підтверджує факт придбання або продажу
товарно-матеріальних цінностей.

Щодо посилань відповідача в акті
перевірки на положення розділу п.11.1
Правил перевезення вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених Наказом Міністерства
транспорту України від 14.10.1997 р. № 363,
зареєстрованих в Міністерстві юстиції
України 20.02.1998 р. за № 128/2568 (далі по
тексту - Правила), колегія суддів вважає
за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із преамбули наказу
Мінтрансу від 14.10.1997 р. № 363 "Правила
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні", затверджені цим
наказом, розроблені на виконання
цілого ряду державних документів,
спрямованих на забезпечення
схоронності вантажів, захисту їх від
розкрадання, безпеки пасажирів на
транспорті, боротьби зі злочинністю.

Дотримання Правил № 363, зокрема, вимоги
про наявність ТТН під час перевезення
вантажів є обов'язковим для
перевізників. За їх порушення останні
можуть бути притягнуті до
відповідальності органами, що
здійснюють контроль за дотриманням
вимог законодавства про автомобільний
транспорт у процесі виконання
перевезень вантажів.

Правила № 363, розроблені Міністерством
транспорту України, стосуються, перш за
все, порядку здійснення перевезень і не
встановлюють правила ведення
бухгалтерського й податкового обліку
підприємств, які є відправниками
вантажу й вантажоодержувачами.

В той же час, як зазначалось вище, в
даному випадку позивачем сформовано
податковий кредит не з вартості
транспортних послуг, підставою для
обліку яких є товарно-транспортна
накладна, а з вартості придбаного і
перевезеного товару, а тому
відсутність товарно-транспортних
накладних не є підставою для
позбавлення права позивача на
віднесення вартості придбаного товару
до складу податкового кредиту.

Крім того, у випадку здійснення
перевезень позивачем власних
товарно-матеріальних цінностей
вантажовідправник та вантажоодержувач
збігаються в одній особі - ФОП ОСОБА_3
Діюче законодавство не передбачає
обов'язкову наявність
товарно-транспортної накладної при
перевезенні вантажу для власних
господарських потреб. Перевезення ж
товарно-матеріальних цінностей
замовників під час надання
транспортно-експедиційних послуг
підтверджено належним чином
оформленими товарно-транспортними
накладними, які були надані
відповідачу під час проведення
перевірки та надані суду під час
розгляду справи.

Посилання відповідача, як на підставу
для зменшення податкового кредиту по
господарських операціях з придбання
ПММ, на відсутність у подорожніх листах
відомостей щодо пункту навантаження,
пункту розвантаження, не зазначено
відстань до міста доставки,
найменування вантажу із зазначенням
асортименту та кількості, маси вантажу,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки у судовому
засіданні досліджені завірені
належним чином копії подорожніх листів
/том V, а.с. 157-218/, та з їх змісту судом
встановлено пункти навантаження,
пункти розвантаження, відстань до
міста доставки, масу вантажу.

Колегія суддів зауважує, що незначні
недоліки в заповненні бухгалтерських
документів, одержаних від виконавця,
виявлені податковою інспекцією в
результаті перевірки позивача, не
свідчать про їх неналежність та
недопустимість як доказів. Більш того,
вони не є підставою для висновку про
неправомірність віднесення понесених
покупцем сум ПДВ, сплаченого у ціні
товару, до податкового кредиту та про
обґрунтованість рішення податкової
інспекції щодо нарахування
податкового зобов'язання.

Також, колегією суддів взято до уваги,
що Законом України "Про внесення змін
до деяких законодавчих актів України
щодо усунення надмірного державного
регулювання у сфері автомобільних
перевезень", який набрав чинності з 13
серпня 2011 року, у текстах Законів
України "Про автомобільний транспорт",
"Про дорожній рух" та "Про міліцію"
вилучено посилання на дорожні листи.

Таким чином, підприємства, що
використовують транспортні засоби для
перевезення вантажів, не зобов'язані
виписувати водіям дорожні (подорожні)
листи та використовувати їх як
обов'язковий спосіб документування
факту витрат ПММ.

Досліджені у судовому засіданні акти
списання паливно-мастильних
матеріалів /том V, а.с. 43-54/ підтверджують
факт використання для виробничих
потреб ФОП ОСОБА_3 дизельного пального.

Стосовно доводів відповідача щодо
необхідності застосування при
списанні витрат на використання
паливно-мастильних матеріалів Норм
витрат палива і мастильних матеріалів
на автомобільному транспорті,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 10 лютого 1998 року
№43, колегія суддів зазначає, що дані
норми призначені для планування
потреби підприємств, організації та
установ у паливно-мастильних
матеріалах і контролю за їх витратами,
ведення звітності, запровадження
режиму економії та раціонального
використання нафтопродуктів, а також
можуть застосовуватись для
розроблення питомих норм витрат
палива. Зазначений наказ не пройшов
державної реєстрації в Міністерстві
юстиції України у зв'язку з чим, він є
обов'язковим для виконання лише для
підприємств, установ і організацій, які
входять до сфери управління
Міністерства транспорту України.
Іншими Центральними органами
виконавчої влади, підприємствами,
установами, організаціями повинні бути
розроблені власні нормативні
документи щодо нормування витрат
палива та мастильних матеріалів, у тому
числі, але не виключно, із
використанням Норм витрат палива і
мастильних матеріалів на
автомобільному транспорті,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 10 лютого 1998 року
№43.

Використання паливно-мастильних
матеріалів з метою та у межах
господарської діяльності позивача
підтверджуються фактом експлуатації
як власних так і орендованих
автотранспортних засобів. Доказів
придбання паливно-мастильних
матеріалів без мети використання у
власній господарській діяльності
відповідачем суду не надано.

Окрім зазначеного, Акт перевірки та
докази, надані відповідачем у ході
розгляду справи, не містять в собі
інформації, що сума витрат позивача,
пов'язана із придбанням
паливно-мастильних матеріалів не
пов'язана з провадженням ним
господарської діяльності.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про безпідставність
збільшення позивачу суми грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість на загальну суму 107321,25
грн., у тому числі 86657,00 грн. - за основним
платежем, 21664,25 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами), що є
підставою для скасування податкового
повідомлення рішення від 20 червня 2013
року №.

Щодо наявності підстав для визначення
позивачу за спірним податковим
повідомленням-рішенням від 20 червня 2013
року № грошового зобов'язання за
платежем податок на доходи фізичних
осіб, що сплачується фізичними особами
у результаті річного декларування, на
загальну суму 109534,50 грн., у тому числі
87627,60 грн. - за основним платежем, 21906,90
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) /том І, а.с. 92/,
колегія суддів вважає за необхідне
зазначити наступне.

Колегією суддів встановлено, що
приймаючи вказане рішення, відповідач
виходив з того, що понесені позивачем
витрати з надання
транспортно-експедиційних та
інформаційних (маркетингових послуг)
послуг, належним чином, документально
не підтверджені.

Колегія суддів дослідивши матеріали
справи не може погодитися з таким
висновком ДПІ у м.Полтаві з огляду на
таке.

Згідно з пунктом 44.1. статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138
цього ж Кодексу витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу /пункт 138.2 статті 138
Податкового кодексу України/.

Згідно пункту 138.4. статті 138 Податкового
кодексу України витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України визначено,
що не включається до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Пунктом 177.2. статті 177 Податкового
кодексу України визначено, що об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу /пункт 177.4.
статті 177 Податкового кодексу України/.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що 07 грудня 2011 року між ФОП
ОСОБА_3 та ТОВ "Експертно-консалтингова
група "Анталекс" укладено попередній
договір №07/12 /том V, а.с. 220-221/, згідно
умов якого Сторони у майбутньому
зобов'язувалися укласти Договір про
надання маркетингових послуг.

10 січня 2012 року позивачем прийнято
наказ №3-ОД "Про проведення збору
інформації", відповідно до пункту 1
якого розпочато збір інформації на
проведення маркетингових досліджень
/том V, а.с. 222/.

У подальшому між позивачем (Виконавець)
та ТОВ "Експертно-консалтингова група
"Анталекс" (Замовник) укладено договори
про надання маркетингових послуг: від
29 травня 2012 року №МП-0001 /том І, а.с. 94/,
від 29 травня 2012 року №МП-0002 /том І, а.с.
95/, від 30 травня 2012 року №МП-0003 /том І,
а.с. 96/, від 30 травня 2012 року №МП-0004 /том
І, а.с. 97/, від 31 травня 2012 року №МП-0005
/том І, а.с. 98/, від 04 червня 2012 року
№МП-0006 /том І, а.с. 99/, від 30 серпня 2012
року №МП-0007 /том І, а.с. 100/, згідно пункту
1.1. умов яких Виконавець зобов'язується
надати Замовнику за плату маркетингові
послуги за напрямками, визначеними у
цих Договорах, а Замовник
зобов'язується прийняти роботу та
оплатити її.

За наслідками надання/одержання послуг
сторонами договорів підписано Акти
приймання наданих послуг №1-6 /том І, а.с.
102-107/.

Зазначені документи були досліджені у
судовому засіданні, з їх змісту
встановлено перелік виконаних робіт, а
також у якій кількості та з якими
методами здійснювались маркетингові
дослідження.

Також, на запит позивача до ТОВ
"Експертно-консалтингова група
"Анталекс", останнім було надано копії
аналітичних звітів про надані
маркетингові дослідження, які були
долучені судом до матеріалів справи
/том VІ, а.с. 13-144/.

З приводу тверджень відповідача про те,
що надані платником податків до
перевірки акти приймання наданих
послуг містять лише різновид виконаних
робіт та не містять відповідної
інформації щодо вимірювання вартості
господарських операцій, колегія суддів
зазначає, що оскільки маркетингові
послуги за своєю природою
безпосередньо не створюють певних
матеріальних результатів (як,
наприклад, монтажні або транспортні
послуги), не можуть мати певного
натурального вимірника, а можуть бути
оцінені лише у грошовому виразі, то
зазначення видів, методів та способів
надання маркетингових послуг із
посиланням на договір, об'єкт
дослідження, результат дослідження та
вартість наданих послуг є, у даному
випадку, достатнім для розкриття
змісту та обсягу вищевказаної
господарської операції.

Посилання відповідача на те, що
відсутність у актах приймання наданих
послуг інформації про конкретні
послуги, одиницю виміру, позбавляє
можливості дійти висновку яким чином
формувалась вартість таких
маркетингових послуг, а, відповідно, і
визначити витрати, понесені ФОП ОСОБА_3
при наданні таких послуг,
спростовуються фактичним виконанням
позивачем зобов'язань за спірними
договорами, що підтверджено
матеріалами справи та не було
підставою для прийняття спірного
податкового повідомлення-рішення.

Крім того, колегією суддів взято до
уваги, що відповідно до запиту ДПІ у
місті Полтаві про проведення
зустрічної звірки позивача з його
контрагентом ТОВ
"Експертно-консалтингова група
"Анталекс", 12 лютого 2013 року
Індустріальною МДПІ м. Харкова
Харківської області ДПС була проведена
зустрічна звірка. За результатами
проведеної звірки була складена
Довідка №71/22.4-07/34951612 "Про результати
проведення зустрічної звірки ТОВ
"Експертно-консалтингова група
"Анталекс" щодо документального
підтвердження господарських відносин
із платником податків СГД-ФО ОСОБА_3 їх
реальності та повноти відображення в
обліку за вересень 2012 року". Зазначеною
довідкою працівниками інспекції було
документально підтверджено реальність
здійснення господарських відносин між
ТОВ "ЕКГ "Анталекс" та ФОП ОСОБА_3, їх вид,
обсяг, якість та розрахунки. Також
предметом перевірки були і звіти про
надані ФОП ОСОБА_3 маркетингові
дослідження /том ІV, а.с. 164-166/.

Також, на підтвердження
документального оформлення вказаних
інформаційних послуг позивачем надані
накази про затвердження інших витрат,
віднесених до складу витрат, пов'язаних
з отриманням доходу від надання інших
інформаційних послуг (від 10 січня 2012
року №4-ОД на суму 508221,35 грн., від 12
квітня 2012 року №3-ОД на суму 132916,62 грн.,
від 05 липня 2012 року №7-ОД на суму 187269,74
грн., від 05 грудня 2012 року №11-ОД на суму
188034,99 грн.) /том V, а.с. 223-226/.

Крім зазначеного, на підтвердження
правомірності віднесення інших витрат,
позивачем залучено до матеріалів
справи бухгалтерські довідки із
розрахунком витрат, понесених по
кожній статті /том V, а.с. 227-229/.

Так, до понесених позивачем витрат,
пов'язаних з отриманням доходу від
надання інших інформаційних послуг
належать паливо, оренда морозильної
камери, оренда нежитлових приміщень,
оренда вантажного транспорту, послуги
зв'язку, розрахунково-касове
обслуговування, поштові витрати,
зберігання транспортних засобів,
обслуговування оргтехніки, канцтовари,
семінари тощо.

Понесення позивачем зазначених витрат
підтверджується наявними у матеріалах
справи копіями актів здачі-прийняття
робіт зі зберігання автотранспорту, із
заправки картриджів, з оренди
нежитлових приміщень, з відшкодування
спожитої електроенергії, актами
списання матеріальних цінностей,
розрахунками за телекомунікаційні
послуги /том VІІ, а.с. 20-137/.

Оплата зазначених витрат
підтверджується наявними у матеріалах
справи та дослідженими у судовому
засіданні банківськими виписками /том
ІІІ, а.с. 148-242; том ІV, а.с. 1-103/.

Витрати понесені з придбанням
вищеперерахованих послуг, ФОП ОСОБА_3
було задекларовано у рядку 2 колонки 6
розділу І додатка 5 податкової
декларації про майновий стан і доходи
за 2012 рік суму у розмірі 12185,22 грн. як
"інші витрати, включаючи вартість
виконаних робіт, наданих послуг",
пов'язані з одержаним доходом від іншої
допоміжної діяльності у галузі
транспорту.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що 01 березня та 23 вересня 2012
року між позивачем (Перевізник) та ТОВ
"Хладик-Україна" (Замовник) було
укладено два договори №1/ТР /том ІІІ,
а.с. 142-144/ та №23/09Т /том ІІІ, а.с. 145-147/ на
транспортно-експедиційне
обслуговування й перевезення вантажів
автомобільним транспортом, згідно
пунктів 1.1 умов яких, Перевізник
приймає на себе зобов'язання по
організації перевезення вантажів
Замовника автомобільним вантажним
транспортом, а Замовник приймає на себе
зобов'язання прийняти й оплатити
надані послуги.

Підставою для збільшення позивачу суми
грошових зобов'язань став висновок
податкового органу про те, що у наданих
на перевірку документах позивача щодо
його контрагента ТОВ "Хладик-Україна", у
тому числі договорах, актах виконаних
робіт собівартість наданих
транспортно-експедиційних послуг не
визначена. В актах виконаних робіт
зазначено лише різновид виконаних
робіт та не міститься відповідної
інформації щодо вимірювання вартості
господарських операцій. Тому,
відповідач вважає, що визначити яким
чином формувалась вартість наданих
транспортних послуг, а, відповідно, і
визначити витрати, понесені ФОП ОСОБА_3
при наданні таких послуг неможливо,
документальне підтвердження таких
витрат відсутнє /том І, а.с. 42/.

Разом з тим, матеріалами справи
підтверджено, що до понесених
позивачем витрат, пов'язаних з
отриманням доходу від іншої допоміжної
діяльності у галузі транспорту
належать паливо, оренда нежитлових
приміщень, оренда вантажного
транспорту, зберігання та
обслуговування транспортних засобів,
що знайшло своє відповідне
відображення в змісті актів
здачі-прийняття робіт, договорів
оренди транспортних засобів, актів
списання паливно-мастильних
матеріалів, свідоцтв про реєстрацію
транспортних засобів, подорожніх
листах, банківських виписках, які були
предметом перевірки податкового
органу у спірних відносинах.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що ФОП ОСОБА_3 правомірно віднесено до
складу загальної суми витрат,
пов'язаних з господарською діяльністю,
витрати пов'язані з отриманням доходу
від іншої допоміжної діяльності у
галузі транспорту
(транспортно-експедиційних послуг) у
сумі 12185,22 грн., та витрати, пов'язані з
отриманням доходу від надання інших
інформаційних послуг (маркетингових
послуг) у сумі 508221,35 грн., у зв'язку з чим,
податкове повідомлення-рішення від 20
червня 2013 року № підлягає
визнанню протиправним та скасуванню.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному
податковому повідомленню-рішенню від 20
червня 2013 року №, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на доходи фізичних
осіб, що сплачується податковими
агентами із доходів платника податку у
розмірі 1897,67 грн., у тому числі 1518,11 грн. -
за основним платежем, 379,53 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) /том І, а.с. 85/, колегія суддів
виходить з наступного.

Згідно з підпунктом 168.1.1. пункту 168.1
статті 168 Податкового кодексу України
податковий агент, який нараховує
(виплачує, надає) оподатковуваний дохід
на користь платника податку,
зобов'язаний утримувати податок із
суми такого доходу за його рахунок,
використовуючи ставку податку,
визначену в статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 176.2. статті 176 зазначеного
Кодексу, на осіб, які відповідно до
цього Кодексу мають статус податкових
агентів, покладено обов'язки:

а) своєчасно та повністю нараховувати,
утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, що виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати за її рахунок;

б) подавати у строки, встановлені цим
Кодексом для податкового кварталу,
податковий розрахунок суми доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, а також суми
утриманого з них податку до
контролюючого органу за місцем свого
розташування. Такий розрахунок
подається лише у разі нарахування сум
зазначених доходів платнику податку
податковим агентом протягом звітного
періоду. Запровадження інших форм
звітності з зазначених питань не
допускається;

в) подавати на вимогу платника податку
відомості про суму виплаченого на його
користь доходу, суму застосованих
соціальних податкових пільг та суму
утриманого податку;

г) подавати контролюючому органу інші
відомості про оподаткування доходів
окремого платника податку в обсягах та
згідно з процедурою, визначеною цим
розділом та розділом II цього Кодексу;

ґ) нести відповідальність у випадках,
визначених цим Кодексом.

Як вбачається з Акту перевірки,
відповідно до пояснень, наданих
працівниками, що перебували у трудових
відносинах з ФОП ОСОБА_3 в 2012 році,
відповідачем встановлено:

- гр. ОСОБА_4 працював експедитором у ФОП
ОСОБА_3 з 07 серпня 2012 року по 15 серпня 2012
року. Виходячи зі змісту наданих
пояснень гр. ОСОБА_4 за відпрацьований
час отримав заробітну плату у розмірі
1000,00 грн. Відповідно до відомостей про
нарахування та видачу заробітної
плати, яку надав платник на перевірку
та податкового розрахунку за формою
1ДФ, поданого платником до ДПІ у м.
Полтаві за 3 квартал 2012 року гр. ОСОБА_4
нараховано 388,12 грн. Податок на доходи
фізичних осіб не утримувався у зв'язку
із застосуванням податкової
соціальної пільги. Платником утримано
єдиний соціальний внесок у розмірі 13,97
грн. Отже, з врахуванням податкової
соціальної пільги не утримано податку
на доходи фізичних осіб у сумі 67,43 грн.
/том VІ, а.с. 7/;

- гр. ОСОБА_5 працював торговим
представником у ФОП ОСОБА_3 з 02 жовтня
2012 року по 31 грудня 2012 року. Згідно
наданих пояснень гр. ОСОБА_5 отримував
заробітну плату у розмірі 4000,00 грн.
(тобто, за 3 місяці 12000,00 грн.). Відповідно
до відомостей про нарахування та
видачу заробітної плати, яку надав
платник на перевірку та податкового
розрахунку за формою 1ДФ, поданого
платником до ДПІ у м. Полтаві за 4
квартал 2012 року гр. ОСОБА_5 нараховано
3401,08 грн. Податок на доходи фізичних
осіб утримувався у розмірі 330,95 грн.
Платником утримано єдиний соціальний
внесок у розмірі 122,47 грн. Отже, не
утримано податку на доходи фізичних
осіб у сумі 1450,68 грн. /том V, а.с. 8/.

Таким чином, відповідачем встановлено
порушення підпункту 168,1.1 пункту 168.1
статті 168, пункту 176.2 статті 176
Податкового кодексу України, у
результаті чого встановлено порушення
вимог податкового законодавства під
час перевірки питань щодо правильності
утримання та своєчасності
перерахування податку на доходи
фізичних осіб до бюджету в загальній
сумі 1518,11 грн. /том І, а.с. 46-47/.

Колегія суддів з огляду на досліджені
матеріали справи не погоджується із
зазначеною позицією відповідача з
наступних підстав.

Із пояснень представників позивача та
відповідача у судовому засіданні судом
встановлено, що трудові договори з гр.
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не визнані недійсними
чи укладеними всупереч положенням
трудового законодавства у судовому
порядку, а дані, зазначені у трудових
договорах із вказаними громадянами, у
тому числі і розмір заробітної плати є
належним чином встановленими та
узгодженими, про що свідчать підписи
обох сторін.

Суд погоджується з доводами позивача,
що нарахування заробітної плати
здійснюється на підставі відомості, а
не пояснень колишніх працівників, як це
зазначено у Акті перевірки.

Із досліджених у судовому засіданні
відомостей вбачається, що працівники
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили своїми
підписами отримання заробітної плати
згідно відомостей /том ІV, а.с. 177, 193-194.
200-201, 203-204, 207-208, 210-211, 212-213/.

Крім того, з долучених до матеріалів
справи копій пояснень вказаних
громадян не вбачається, на підставі
чого та за яких обставин вони були
надані; вказані особи не були
попереджені про кримінальну
відповідальність за дачу завідомо
неправдивих показань.

Колегією суддів не беруться до уваги
вищевказані пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_5
оскільки, останні не відповідають
критеріям належності та допустимості,
а тому не можуть бути доказами по суті
даного спору з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до ст. 70 КАС України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Докази, одержані з
порушенням закону, судом при вирішенні
справи не беруться до уваги.

Колегія суддів зазначає, що ані в акті
перевірки, ані під час розгляду справи
відповідач не зазначив і не надав
доказів щодо того, в ході яких саме дій
було відібрані зазначені пояснення
(дослідча перевірка,
оперативно-розшукова справа, тощо).
Також відповідач не пояснив суду, яке
рішення було прийняте за результатами
проведення перевірки. Таким чином,
відповідач не довів правомірність
відібрання пояснення у вказаних осіб.

Інших доказів, що підтверджують факт
трудових відносин, виплати доходу на
користь зазначених громадян та
отримання його такими особами ані до
суду першої ані до суду апеляційної
інстанцій відповідачем не надано, а
судом таких доказів в ході судового
розгляду не встановлено.

Згідно з ч. 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Колегія суддів зауважує, що
відповідачем не надано належних
доказів щодо нарахування та виплати
позивачем заробітної плати гр. ОСОБА_4
та ОСОБА_5 у тих розмірах, які були
зазначені в їх поясненнях.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що письмові пояснення вказаних осіб не
можуть вважатися беззаперечним
доказом порушення позивачем вимог
законодавства про оподаткування
доходів фізичних осіб.

Отже, нарахування, отримання та сплата
(перерахування) податку до бюджету
здійснювалися ФОП ОСОБА_3 на підставі
приписів підпункту 168.1.1 пункту 168.1
статті 168 Податкового кодексу України
та підтверджується залученими до
матеріалів справи банківськими
виписками /том VІІ, а.с. 17-18/, що є
підставою для скасування податкового
повідомлення-рішення від 20 червня 2013
року №.

Щодо нарахування позивачу за
податковим повідомленням - рішенням
від 20 червня 2013 року № грошових
зобов'язань за штрафними (фінансовими)
санкціями у розмірі 510,00 грн. /том І, а.с.
87/, необхідно зазначити наступне.

Зазначене податкове повідомлення
рішення є похідним від податкового
повідомлення - рішення № від 20
червня 2013 року, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на доходи фізичних
осіб.

Оскільки, судами першої та апеляційної
інстанцій не підтверджено висновок
податкового органу щодо порушення ФОП
ОСОБА_3 порядку правильності утримання
та своєчасності перерахування податку
на доходи фізичних осіб до бюджету,
застосування до позивача штрафних
санкцій за подання не у повному обсязі,
з недостовірними відомостями
податкової звітності про суми доходів,
нарахованих (сплачених) на користь
платника податків, суми утриманого з
них податку, наданих до ДПІ у м. Полтаві
за 3-4 квартал 2012 року є необґрунтованим.
У зв'язку з чим, податкове повідомлення
- рішення від 20 червня 2013 року № є
протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно зі ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини першої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, обов'язок доведення обставин, які
стали підставою для прийняття спірних
повідомлень-рішень покладено на
податковий орган.

У спірних відносинах відповідач не
довів правомірність прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень, а
відтак позовні вимоги обґрунтовані,
підтверджені матеріалами справи та
підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області залишити без
задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 14.11.2013р. по
справі № 816/6198/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Перцова
Т.С.Судді(підпис) (підпис) Дюкарєва С.В.
Жигилій С.П.

Повний текст ухвали виготовлений та
підписаний 28.01.2014 р.