Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/39244/12

К/9991/38654/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Білуги
С.В.,

суддів Гаманка
О.І.,

Загороднього А.Ф.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційні скарги Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Миколаївській області та
Міністерства внутрішніх справ України
на постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Міністерства внутрішніх справ України,
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Миколаївській області
про визнання дій протиправними,
визнання протиправними та скасування
постанов, зобов'язання вчинити певні
дії,

встановила:

У серпні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Міністерства
внутрішніх справ України, Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Миколаївській області про визнання
дій протиправними, визнання
протиправними та скасування постанов,
зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2012
року, позов ОСОБА_2 задоволено
частково. Визнано дії Центральної
військово-лікарської комісії МВС
України, які полягають у відміні
постанови обласної
військово-лікарської комісії МВС
України у Миколаївській області № 293
від 16.04.2008 протиправними. Постанови
Центральної військово-лікарської
комісії МВС України № 6 від 22.04.2010 та №
10 від 03.06.2010 визнані протиправними та
скасовано. Зобов'язано Центральну
військово-лікарську комісію МВС
України протягом одного місяці з
моменту набрання рішенням суду
законної сили повторно розглянути у
межах повноважень справу ОСОБА_2. В
решті позовних вимог відмовлено.

Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Миколаївській області
та Міністерство внутрішніх справ
України подали касаційні скарги, в
яких, посилаючись на порушення судами
норм матеріального та процесуального
права, просять постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2012
року скасувати, та прийняти нове
рішення про відмову в задоволені
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді -доповідача,
колегія суддів вважає, що касаційні
скарги задоволенню не підлягають,
оскільки рішення судів першої та
апеляційної інстанції постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційних скарг є
необґрунтованими і не дають підстав,
які передбачені статтями 225 -229 Кодексу
адміністративного судочинства України
для зміни чи скасування судового
рішення.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 є пенсіонером
МВС у відставці. У лютому 2000 року
позивач, при виконанні службових
обов'язків, отримав тілесні ушкодження
у виді різаного поранення бокової
поверхні лівого стегна, рани лівої
поверхні живота.

При звільнені ОСОБА_2 з органів
внутрішніх справ, йому була
встановлена 2 група інвалідності та 65%
втрати працездатності і відповідно до
довідки відділу забезпечення
соціальних виплат ДФЗБО МВС України й
згідно Порядку та умови виплати
одноразової грошової допомоги у разі
загибелі (смерті) або інвалідності
працівника міліції, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 12.05.2007 № 707, позивачу була виплачена
одноразова грошова допомога у розмірі
60 652,80 грн., як особі, яка є інвалідом 2
групи і має 65% втрати працездатності.

Згідно свідоцтва про хворобу № 293 від 16
квітня 2008 року військово-лікарська
комісія УМВС України в Миколаївській
області за сукупністю захворювань
визнала позивача непридатним до
військової служби із зняттям з
військового обліку.

Постановою ОВЛК УМВС України в
Миколаївській області № 59 від 20
листопада 2009 року внесено зміни у
свідоцтво про хворобу №293 та визначено
інший діагноз захворювання ОСОБА_2, але
висновок лікарської комісії залишився
незмінним - позивач непридатний до
військової служби із зняттям з
військового обліку.

У період з 27 листопада до 02 грудня 2009
року позивач проходив огляд у МСЕК, яка
за результатами огляду склала довідку,
у який ступінь втрати працездатності
позивача визначено як 70%.

22 квітня 2010 року Центральна
військово-лікарська комісія МВС
України своєю постановою № 6 відмінила
постанову обласної ВЛК № 59 від 20
листопада 2009 року. А постановою
Центральної військово-лікарської
комісії МВС України від 3 червня 2010 року
№10 відмінила постанову обласної ВЛК №
293 від 16 квітня 2008 року. Підставою для
таких рішень Центральної
військово-лікарської комісії МВС
України стали протиріччя у медичній
документації позивача, які виявились у
тому, що травма ОСОБА_2 у різних
документах визначена або як «різана
рана бокової поверхні лівого стегна,
рана лівої поверхні живота» або як
«різана рана бокової поверхні лівого
стегна, рана лівої поверхні живота,
закрита черепно-мозкова травма і струс
головного мозку». Зазначені протиріччя
у визначені травми позивача Центральна
військово-лікарська комісія МВС
України розцінила як такі, що не дають
підстав для визначення причинного
зв'язку між травмою позивача та
захворюваннями. Інших підстав для
скасування рішень, прийнятих обласною
ВЛК, у протоколах не наведено.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів, що фактично
вищезазначені рішення обласної ВЛК
були скасовані з формальної підстави,
оскільки Центральною
військово-лікарською комісією МВС
України не наведено жодної медичної
підстави для визначення відсутності
зв'язку травм позивача із подальшими
захворюваннями, а лише констатується
наявність протиріччя у медичній
документації. Разом з цим, Центральна
військово-лікарська комісія МВС
України, скасовуючи рішення обласної
ВЛК, повинна була надати медичну оцінку
всім діагнозам захворювання позивача,
які містяться у наданих на огляд
комісії документах та навести доводи з
яких нею приймаються або не
приймаються до уваги ті чи інші дані.

Згідно п.п. 3, 6 Положення про
медико-соціальну експертизу,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 3 грудня 2009 року
№ 1317, медико-соціальна експертиза
проводиться особам, що звертаються для
встановлення інвалідності, за
направленням
лікувально-профілактичного закладу
охорони здоров'я після проведення
діагностичних, лікувальних і
реабілітаційних заходів за наявності
відомостей, що підтверджують стійке
порушення функцій організму,
обумовлених захворюваннями,
наслідками травм чи вродженими вадами,
які спричиняють обмеження
життєдіяльності. Висновки комісії,
реабілітаційні заходи, визначені в
індивідуальній програмі реабілітації
інваліда, обов'язкові для виконання
органами виконавчої влади, органами
місцевого самоврядування,
реабілітаційними підприємствами,
установами та організаціями, в яких
працює або перебуває інвалід,
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості, типу і форми
власності.

Крім того, судами встановлено, що під
час розгляду адміністративної справи,
позивач пройшов повторний медичний
огляд у МСЕК, яка своїм рішенням,
підтвердила висновки зазначені у
своєму рішенні від 27 листопада - 02
грудня 2009 року, встановлення позивачу 2
групу інвалідності та визначення
втрати професійної працездатності у
розмірі 70%.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційні
скарги задоволенню не підлягають. Із
урахуванням наведених обставин
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2012
року необхідно залишити без змін, так
як вони є законними і обґрунтованими та
постановлені з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

ухвалила:

Касаційні скарги Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Миколаївській області та
Міністерства внутрішніх справ України
залишити без задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Міністерства внутрішніх справ України,
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Миколаївській області
про визнання дій протиправними,
визнання протиправними та скасування
постанов, зобов'язання вчинити певні
дії - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.В. Білуга

Судді
О.І.
Гаманко

А.Ф. Загородній