Справа № 815/7205/13-а
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 р. Справа № 815/7205/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Балан Я. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В. судді -
Потапчук В.О. судді - Шляхтицький О.І.при
секретаріПолянській А.М.

за участю сторін: ДМСУКононєнко Н.О.
(довіреність)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Одеського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної міграційної служби
України на Постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 19
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_10 до Державної міграційної
служби України про скасування рішення
Державної міграційної служби України
№ 498-13 від 12.08.2013 року, зобов'язання
прийняти рішення про визнання ОСОБА_10
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з
позовом до Державної міграційної
служби України про скасування рішення
Державної міграційної служби України
№ 498-13 від 12.08.2013 року, зобов'язання
прийняти рішення про визнання ОСОБА_10
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 19 листопада
2013 року позов задоволено частково.
Рішення Державної міграційної служби
України № 498-13 від 12.08.2013 року «Про
відмову у визнанні ОСОБА_10 біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту скасовано. Зобов'язано
Державну міграційну службу України
повторно розглянути ОСОБА_10 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту з
урахуванням інформації по країні
походження позивача та обставин,
встановлених судом. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову суду та прийняти нову
постанову, якою у задоволенні вимог
позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином
Сирійської Арабської Республіки,
проживав в місті - Латакія, за
національністю - араб, віросповідання -
іслам (мусульманин)-алавіт. Освіта вища.
Військовозобов'язаний. В країні
громадянського походження працював
будівельником з 1997 року по 2009 рік -
допомагав батькові на фірмі, яка
займалась будівельною діяльністю.
Відслужив в армії з 1995 року по 1997 рік в
м. Хомс. Країну постійного проживання,
покинув легально 04.04.2012 року авіарейсом
Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна) на
підставі національного паспорта
НОМЕР_1 та приватної візи НОМЕР_2 з
квітня 2012 року працює на проминку
«Авангард» 7 км. (аркуші справи 69-73).

28.09.2012 року ОСОБА_10 звернувся до
Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області з заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
обґрунтувавши тим, що він приїхав з
Сирії через нестабільну
соціально-політичну ситуацію та
військові дії, що там відбуваються. З
березня 2011 року в Сирії почались
громадянські протести, які переросли в
громадянську війну. Він особисто не
підтримує ніяку сторону, але те що
сталось з країною це жахливо. Вся його
родина та він страждали та постійно
страждають від агресії з обох сторін
конфлікту. Так, його будинок в
передмісті міста Латакія було повністю
зруйновано, його родина переховується
у родичів. Повернутись в країну
постійного місця проживання не може
через нестабільну політичну ситуацію,
громадянську війну, з урахуванням того,
що повертатись йому нікуди, оскільки
все зруйновано (аркуші справи 67-68).

18.10.2012 службовою особою відділу у
справах біженців УСБ ГУ ДМС України в
Одеській області було проведено
співбесіду з особою, що потребує
додаткового захисту ОСОБА_10, про що
складено протокол.

Вказаним протоколом зафіксовано
пояснення позивача стосовно його
побоювань повертатись до країни
постійного проживання, крім іншого,
через побоювання загрози життю,
оскільки ситуація в країні походження
позивача дуже нестабільна, з 2011 року
постійно йдуть військові дії, його
будинок було зруйновано. Сімейний стан
- одружений з громадянкою України
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою знайомий
більше трьох років.
Військовозобов'язаний, рядовий, з 1995
року по 1997 рік проходив службу в м. Хомс.
Вперше приїхав до України у 2009 році за
запрошенням знайомих. До Сирії
повернувся у 2009 році за сімейними
обставинами (аркуші справи 82-87).

За результатами розгляду документів
ОСОБА_10, що звернувся із заявою про
надання статусу біженця або визнання
особою, що потребує додаткового
захисту, на підставі проведеного
інтерв'ю та вивчення матеріалів справи
вказаного громадянина Сирії, відділом
у справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській області прийнято висновок від
19.10.2012 року «щодо прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту» (аркуші справи
91-92).

На підставі вказаного висновку,
наказом № 80 від 19.10.2012 року було
прийнято рішення «Про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту» (аркуш
справи 93).

29.05.2013 року висновком управління у
справах біженців та іноземців ГУ ДМС
України в Одеській області по справі №
ODS 12/335 позивачу було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту у зв'язку
із відсутністю відомостей та доказів,
які б явно свідчили про наявність
реальної загрози життю, безпеці чи
свободі, а також у зв'язку із
встановленими під час розгляду
міграційною службою справи позивача
обставинами стосовно того, що будь-які
обмеження, засновані на ознаках не
учинялись, тобто заявник не зазнав
переслідувань за расової
приналежності, тощо (аркуші справи
120-127).

Державною міграційною службою України,
відповідно до ст. 10 закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
за результатами розгляду особової
справи № ODS 12/335 ОСОБА_10, громадянина
Сирії, ІНФОРМАЦІЯ_1,
було прийнято рішення № 498-13 від 12.08.2013
року, яким підтримано висновок ГУ ДМС
України в Одеській області та вирішено
відмовити заявнику у визнанні його
біженцем, або особою яка потребує
додаткового захисту (аркуш справи 64).

Про прийняте рішення позивачу було
повідомлено шляхом надіслання ОСОБА_10
повідомлення № 157 від 04.09.2013 року
(аркуші справи 10, 63).

Відповідно до ст. 14 Загальної
декларації прав людини, кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Жодна людина, згідно положень ст. 3
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод 1950 року, не може
бути піддана катуванням, нелюдському
або такому, що принижує її гідність,
поводженню чи покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011
року (надалі - Закон України № 3671-VI від
08.07.2011 року) визначено поняття
«біженець» - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до вказаної статті Закону,
особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем,
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10
Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року).

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Згідно Конвенції про статус біженців
1951 року та статті 1 Закону України №
3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця, це: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р.
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
(надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та
Протокол про доповнення пункту 2 статті
4 Угоди між Урядом України та
Управлінням Верховного Комісара ООН у
справах біженців. УВКБ ООН у справах
біженців ухвалено Керівництво щодо
процедур та критеріїв встановлення
статусу біженців, відповідно до
Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року
(Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва
встановлює критерії оцінки при
здійсненні процедур розгляду заяви
особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст.10 Закону України № 3671-VI
від 08.07.2011 року статус біженця не
надається особі стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону,
відсутні.

Згідно абз.1 ст.11 вищевказаного Закону
оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
проводиться на підставі особистої
заяви іноземця чи особи без
громадянства або її законного
представника, поданої до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Абзацом 2 статті 11 Закону України № 3671-VI
від 08.07.2011 року передбачено, що заявник,
якому виповнилося вісімнадцять років,
подає заяву та заповнює анкету, де
викладає основні відомості про себе та
обставини, що змусили його залишити
країну походження.

Відповідно до абз.7 ст. 11 цього Закону до
заяви про надання статусу біженця
додаються документи, які посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для набуття ним статусу
біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та
стандарти доказів у заявах біженців»
факти в підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Заявник повинен
переконати посадову особу
компетентного органу у правдивості
своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
УВКБ ООН для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Позивач намагався мотивувати свою
заяву зазначивши, що він є громадянином
Сирійської Арабської Республіки та
проживав в м. Латакія. Оскільки він є
військовозобов'язаним та відслужив в
армії (з 1995 року по 1997 рік у м. Хомс), з
урахуванням того, що в Сирії всіх
чоловіків призовного віку - з 17 років до
50-ти років змушують воювати, позивач
побоюється за власне життя, оскільки не
має бажання воювати проти мирного
населення, бо це не відповідає його
внутрішньому переконанню. В 2011 році
його будинок було зруйновано. Таким
чином, через побоювання стати жертвою
насилля, побоювання бути примушеним до
участі у бойових діях він змушений був
покинути Сирію та звернутись в Україні
за захистом.

«Побоювання стати жертвою
переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалася навколо
неї, під впливом якої особа вирішила
покинути країну і стала біженцем.
Термін «побоювання» означає, що особа
не обов'язково постраждала від дій, які
змусили її покинути країну, а відтак
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може
бути цілком обґрунтованим незалежно
від того, хто є суб'єктом
переслідування державні органи, чи ні.
Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції
про статус біженців 1951 року не
зазначає, що дії повинні бути
державними або здійсненими державною
владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ
ООН пояснює, що часто на практиці
переслідування є результатом
діяльності осіб, які не контролюються
органами державної влади і від яких
держава не в змозі захистити. Відмова
особі в захисті за зазначеною
Конвенцією тільки тому, що вона
переслідується не тими особами або
органами, породжує невідповідність
закону.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України № 3671-VI від 08.07.2011 року
передбачено, що не може бути визнана
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
п.п. 1 або 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону
відсутні.

Під час розгляду заяви позивача,
міграційною службою було встановлено
відсутність у заявника обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань,
який є визначальним, не було
встановлено обставин щодо можливості
застосування до нього нелюдського
поводження та катування в разі
повернення до Сирії, що
підтверджується тим, що заявник
добровільно, легально, безперешкодно
покинув територію країни
громадянського походження. Крім того,
згідно наявної в матеріалах особової
справи доказів, ОСОБА_10 не входив до
рядів політичних партій, погрози,
пов'язані з расою, релігією,
національністю, належністю до певної
соціальної групи, політичними
поглядами на його адресу не надходили.
Також, представником відповідача було
зазначено, що позивач одружений з
громадянкою України, що
підтверджується Свідоцтвом про шлюб.
По фату укладення шлюбу з громадянкою
ОСОБА_9, зареєстрованого 19.05.2012 року
відділом РАЦС у м. Хмельницькому ніяких
роз'яснень у ході співбесіди не надав.
Після перетину кордону України, 05.04.2012
року, позивач відразу не звернувся до
відповідних органів, що передбачено п. 1
ст. 5 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011
року. Усі близькі родичі позивача,
залишились на батьківщині.

Позивач в суді першої інстанції
стверджував, що він не одружений, з
громадянкою України ОСОБА_9, яка
зазначена у протоколі співбесіди та
інших документах особової справи шлюбу
не укладав. Вперше приїхав до України в
травні 2012 року, що
підтверджується даними, які містяться
в наявному в матеріалах справи
національному паспорті. Даний паспорт
є єдиним паспортним документи, які
видавались позивачу. У 2009 році до
України він не приїжджав (аркуші справи
113-117).

В матеріалах особової справи заявника
відсутні докази направлення
міграційною службою запитів до
Прикордонної служби України про
отримання інформації щодо перетину
кордону України ОСОБА_10 у 2009 році. В
матеріалах справи наявна копія
свідоцтва про шлюб позивача з
громадянкою України ОСОБА_9, проте
запитів до відповідних органів
відповідачем не було здійснено під час
розгляду заяви про визнання ОСОБА_10 для
отримання достовірної інформації по
даному факту, що не відповідає приписам
ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011
року щодо всебічного вивчення і оцінки
всіх документів та матеріалів, що
можуть бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. В
матеріалах справи наявний
громадянський паспорт ОСОБА_10, виданий
у 2011 році, що спростовує доводи
відповідача про перетин кордону
України на підставі громадянського
паспорта у 2009 році. Щодо існування у
позивача іншого громадянського
паспорту, в матеріалах справи відсутні
письмові докази.

На підставі принципу гуманізму, який
закладено перш за все в основу
Конвенції про статус біженців 1951 року,
цей вислів слід тлумачити широко, тобто
на користь того, хто звернувся за
наданням статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів,
то їх наявність підсилює вірогідність
зроблених заявником тверджень, але не
може бути обов'язковим елементом його
доказової бази. Так, приймаючи до уваги
особливе положення осіб, які шукають
статусу біженця, їм немає потреби
надавати усі необхідні докази. Треба
визнати, що досить часто особи, які
шукають статусу біженця, позбавлені в
силу тих чи інших обставин можливості
надати докази в підтвердження своїх
доводів. Ненадання документального
доказу усних тверджень не повинно
перешкоджати в прийнятті заяви чи
прийнятті позитивного рішення щодо
надання статусу біженця, якщо такі
твердження співпадають із відомими
фактами, та загальна правдоподібність
яких є достатньою. Правдоподібність
встановлюється, якщо заявник подав
заяву, яка є логічно послідовною,
правдоподібною та не суперечить
загальновідомим фактам і, отже,
викликає довіру.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту» передбачено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
статусу біженця. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа змушена
залишитися в Україні внаслідок загрози
її життю, безпеці чи свободі в країні
походження, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
такого спору.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту, примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні,
необхідно враховувати, що інформація
про країну походження належить до
загальновідомої інформації.

Відповідно до частини другої статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України обставини, визнані судом
загальновідомими, звільнені від
подальшого доказування.

ООН, правозахисні організації та
засоби масової інформацію продовжують
повідомляти про непереривне насилля та
масові вбивства в Сирії. Згідно
офіційної позиції УВКБ ООН від 22 жовтня
2013 року - УВКБ ОНН характеризує втечу
цивільних осіб з Сирії як переміщення
біженців. Сирійці, а також біженці з
Палестини, місцем проживання яких була
Сирія, потребують міжнародного захисту
до тих пір, допоки ситуація з безпекою і
дотриманням прав людини в Сирії не
покращиться та не будуть створені
умови для добровільного повернення з
дотриманням безпеки та поваги до
людської гідності. УВКБ ОНН в своїх
рекомендаціях з питань міжнародного
захисту відносно осіб, які залишають
Сирійську Арабську Республіку
закликає усі країни забезпечити, що б
особи, які залишають Сирію, у тому числі
Палестинці та інші особи, які проживали
в Сирії та які потребують міжнародного
захисту як біженці, мали право шукати
притулок та допускались на їх
територію.

Отже існують загальновизнані офіційні
документи, які підтверджують
обґрунтованість загрози життю
позивача, його безпеці чи свободі в
країні походження, в якій існує
військовий конфлікт.

З урахуванням вищевикладеного, суд
першої інстанції цілком правомірно
дійшов до висновку, що рішення ДМС
України № 498-13 від 12.08.2013 року, яким
підтримано висновок УСБ ГУ ДМС України
в Одеській області про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту є
необґрунтованим та прийнятим з
порушенням ч. 5 ст. 10 закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
оскільки висновок УСБ ГУ ДМС України в
Одеській області від 29.05.2013 року по
справі № ODS 12/335 не містить належного
аналізу ситуації, що склалася в Сирії, з
урахуванням, що відповідачем не
спростована можливість загрози життю
позивача, його безпеці чи свободі в
країні походження в разі повернення,
також у висновку відсутні належні
дослідження щодо підстав надання особі
додаткового захисту, не досліджена в
повному мірі інформація щодо
вірогідності призиву його до армії у
разі повернення в країну походження.

Крім того, у своїх рекомендаціях, УВКБ
ООН зазначає про необхідність розгляду
заяв про визнання осіб біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту на основі справедливих та
ефективних процедур та вважає, що
більшість громадян, які звертаються за
міжнародним захистом, вірогідніше
всього, відповідають критеріям поняття
«біженець» у відповідності до ст. 1
Конвенції 1951 року про статус біженців.

На підставі того, що судова колегія
дійшла висновку про неповноту вивчення
та перевірки матеріалів, що можуть бути
підставами вважати наявними та
достатніми умови для визнання
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту стосовно позивача,
рішення ДМС України № 498-13 від 12.08.2013
року про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту підлягає визнанню його
протиправним та скасуванню.

Враховуючи зазначені обставини,
керуючись приписами статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, з метою повного захисту прав
позивача, суд вважає за необхідне
вийти за межі позовних вимог та
зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
громадянина Сирії ОСОБА_10 щодо надання
йому статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту, з
урахуванням встановлених судом
обставин, що стали підставою для
скасування рішення Державної
міграційної служби України № 498-13 від
12.08.2013 року.

Крім того, на підставі встановлених
судом обставин щодо неповного вивчення
та дослідження Державною міграційною
службою України матеріалів відносно
позивача під час розгляду його заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, з
урахуванням прийнятого судом висновку
щодо зобов'язання відповідача повторно
розглянути заяву ОСОБА_10, з урахуванням
інформації щодо країни походження
позивача, щодо зазначених відповідачем
обставин про одруження позивача,
перетинання ним кордону з Україною у 2009
році на підставі іншого паспорту,тощо,
що виключають можливість прийняття
такого рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що вимоги позивача про
зобов'язання прийняти рішення
відповідачем про визнання ОСОБА_10
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту задоволенню не
підлягають, у зв'язку з зобов'язанням
ДМС України переглянути заяву позивача
про визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій або бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноважень з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, які мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема, з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод, та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно ст.
86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Суд
оцінюючи надані у справі докази,
виходить із принципів
адміністративного судочинства -
змагальність, диспозитивність та
офіційне з'ясування всіх обставин
справи, згідно із яким розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, відповідачем не доведено
правомірність та обґрунтованість
прийнятого рішення щодо позивача, а
відтак позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України, - залишити
без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 19 листопада
2013 року по справі № 815/7205/13-а, - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Ухвалу складено у повному обсязі - 12
лютого 2014 року.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк суддя В.О.
Потапчук суддя О.І. Шляхтицький