Справа № 522/31354/13-а
Суддя: Донцов Д. Ю.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №
ПОСТАНоВА

ІМЕНЕМ
УКрАЇНи

29 січня 2014 року
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого одноособово судді
Донцова Д.Ю.

при секретарі судового засідання
Скибінській Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Суворовському районі м. Одеси,
Головного управління Пенсійного фонду
України в Одеській області про
визнання неправомірними дій щодо
відмови в перерахунку та призначенні
пенсійних виплат, зобов'язання
відновити порушене право,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, звернувся до суду із
позовом, в якому просив визнати
неправомірним рішення управління
Пенсійного Фонду України в
Суворовському районі міста Одеси, за №
91, від 26 листопада 2013 року, щодо відмови
йому, ОСОБА_1, в призначені (переході) на
пенсію по інвалідності внаслідок
роботи на державної службі.

Також позивач просив суд визнати
неправомірною бездіяльність
Управління Пенсійного Фонду України в
Одеській області, щодо невжиття
належних заходів, спрямованих на
запобігання в прийнятті незаконної
відмови з боку управління Пенсійного
Фонду України в Суворовському районі
міста Одеси йому (ОСОБА_1.) в призначені
(переході) на пенсію по інвалідності
внаслідок роботи на державної службі.

Зобов'язати управління Пенсійного
Фонду України в Суворовському районі
міста Одеси, провести розрахунок та
призначення пенсії, як державному
службовцю, інваліду ІІ-ї групи у
відповідності до ч. 1 та ч. 6, ст. 37 Закону
України „Про державну службу".

Зобов'язати управління Пенсійного
Фонду України в Суворовському районі
міста Одеси, надати довідку належно
встановленого зразку, щодо призначення
йому (ОСОБА_1.) пенсії, як державному
службовцю, інваліду ІІ-ї групи,
необхідної для отримання грошової
допомоги, передбаченої ч. 13, ст. 37 Закону
України „Про державну службу".

Допустити негайне виконання рішення
(постанови) суду в частині виплати
ОСОБА_1 пенсії у відповідності до ч. ч. 1,
6 Закону України „Про державну службу",
в межах суми пенсії за один місяць.

В подальшому, в ході розгляду справи
по суті, позивач із посиланням на норму
підпункту 2 пункту 2.1. Розділу ІІ
„Положення про головні управління
Пенсійного Фонду України в Автономної
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі", що регулює обсяг
повноважень головних управлінь ПФУ -
відмовився від своїх вимог, скерованих
до відповідача Головного управління
ПФУ в Одеській області. Така відмова
позивача була підтримана сторонами
справи та була прийнята судом, у зв'язку
із чим судом було постановлено
відповідну ухвалу в порядку п. 5. ч. 1 ст.
155 КАС України.

Решту своїх вимог, позивач мотивував
тим, що він будучи інвалідом ІІ-ї групи
та маючи загальний стаж роботи на
державній службі понад 15-ти років, 19
вересня 2013 року звільнився з посади
судді Приморського району м. Одеси у
зв'язку із неможливістю ним виконувати
свої повноваження за станом здоров`я.

За вказаних обставин, позивач вважає,
що після звільнення він мав право на
призначення йому відповідної пенсії на
умовах та в розмірах визначених ч. 1 та
ч. 6, ст. 37 Закону України „Про державну
службу".

При тому, згідно до оскарженого
рішення управління Пенсійного Фонду
України (далі ПФУ) в Суворовському
районі міста Одеси за № 91 від 26
листопада 2013 року, йому ОСОБА_1 було
відмовлено в призначені (переході) на
пенсію по інвалідності внаслідок
роботи на державної службі.

Крім того, позивач вважає, що
відмовивши йому в призначення пенсії
як державному службовцю, управління
ПФУ в Суворовському районі м. Одеси, не
видало йому належної довідки про
призначення відповідного виду пенсії,
що також позбавило його (позивача)
права на отримання разової грошової
допомоги, передбаченої нормами ч. 13 ст.
37 Закону України „Про державну службу".

Таким чином позивач вважає, що
наведеними вище діями відповідача,
було суттєво порушено та обмежено його
права, закріплені в ч.2 ст. 22 та ч. 1, ч. 3
ст. 46 Конституції України, а також ч. 1, ч.
6, ч. 13 ст. 37 Закону України „Про
державну службу".

В судовому засіданні позивач
підтримав в повному обсязі свої
позовні вимоги.

Представник відповідача, Управління
Пенсійного фонду України в
Суворовському районі м. Одеси,
заперечував проти задоволення позову,
мотивувавши свою позицію тим, що у
відповідності до норм ст. 138 Закону
України „Про судоустрій і статус
суддів", пенсія призначається суддям за
наявності 20 років роботи на посаді
судді, при тому враховуючи що стаж
позивача на посаді судді склав лише 11
років 27 днів, позивач не має права на
призначення відповідної пенсії у
зв'язку із чим органами ПФУ - не було
порушено прав, свобод та інтересів
позивача. До того ж, відповідач
зазначив, що незаконне витрачення
коштів Пенсійного фонду України, тягне
за собою дефіцит бюджету Пенсійного
фонду, що може призвести до соціальної
напруги в суспільстві, тощо.

Суд, заслухавши пояснення та оцінивши
доводи сторін, дослідивши наявні в
справі докази, дійшов висновку, про
наявність підстав для задоволення
вимог адміністративного позову,
виходячи із нижче наступних обставин.

Так, судом було встановлено, що
позивач ОСОБА_1, відповідно до
Постанови Верховної Ради України від 19
вересня 2013 року за № 604-VІІ, був
звільнений з посади судді Приморського
райсуду м. Одеси у зв'язку із
неможливістю виконувати свої
повноваження за станом здоров`я.

Згідно до наказу голови Приморського
районного суду м. Одеси за № 41-ос/с від
12 листопада 2013 року,
ОСОБА_1 за вище зазначених підстав, було
відраховано зі штату Приморського
районного суду м. Одеси.

Відповідно до довідки
медико-соціальної (експертної) комісії
від 19.09.2012 року позивачеві встановлена
ІІ-га група інвалідності, довічно.

Позивач після звільнення звернувся
до управління ПФУ в Суворовському
районі м. Одеси з проханням здійснити
перехід на пенсію по інвалідності як
державний службовець, у зв'язку із
отриманою ним інвалідністю під час
роботи на державній службі.

Оскарженим рішенням управління ПФУ в
Суворовському районі м. Одеси від 26
листопада 2013 року за № 91, позивачеві
було відмовлено в призначені пенсії по
інвалідності, як державному службовцю
з посиланням на те, що він, як суддя, не
вийшов у відставку при наявності 20-ти
років суддівської роботи у
відповідності до ст. 138 Закону України
„Про судоустрій і статус суддів".

З огляду на вище наведені обставини
справи, суд погоджується із доводами
позивача про те, що право ОСОБА_1 на
призначення пенсії врегульоване
нормами Закону України „Про державну
службу", у зв'язку із чим посилання
відповідача на відсутність підстав
призначити йому пенсію на підставі ст.
138 Закону України „Про судоустрій і
статус суддів" - є таким, що не
відповідає дійсним правовим підставам
щодо призначення позивачу належних
пенсійних виплат.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 37
Закону України „Про державну службу"
пенсія державним службовцям
призначається в розмірі 80 відсотків
суми їх заробітної плати, з якої було
сплачено єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

У відповідності до ч. 6 ст. 37 Закону
України „Про державну службу" пенсія
по інвалідності у розмірах,
передбачених частиною першою цієї
статті, призначається за наявності
страхового стажу, встановленого для
призначення пенсії по інвалідності
відповідно до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", особам, визнаним
інвалідами І-ї або ІІ-Ї групи у період
перебування на державній службі, які
мають стаж державної служби не менше 10
років, а також особам з числа інвалідів
І-ї або ІІ-ї групи незалежно від часу
встановлення їм інвалідності, які
мають не менше 10 років стажу державної
служби на посадах, віднесених до
категорії посад державних службовців,
якщо безпосередньо перед зверненням за
призначенням такої пенсії вони
працювали на зазначених посадах.
Пенсія по інвалідності відповідно до
цього Закону призначається незалежно
від причини інвалідності за умови
припинення державної служби.

Відповідно до вище наведених
приписів Закону України „Про державну
службу" право позивача на одержання
пенсії у відповідності до ч. 1 та ч. 6
цього Закону обумовлено наявністю у
ОСОБА_1 стажу роботи на посаді судді - 11
років, 10 місяців та 27 днів, а також
стажем роботи в органах прокуратури,
який склав - 3 роки, 11 місяців та 9 днів.
Таким чином, загальний стаж роботи
ОСОБА_1 на державній службі, склав понад
15 років тоді, як ч. 6 ст. 37 З-ну України
„Про державну службу" передбачено, що
для призначення пенсії позивачу як
інваліду, необхідно мати не менш 10-ти
років відповідного стажу.

Беручи до уваги наявність належного
стажу та статусу інваліда ІІ-ї групи,
отриманого під час роботи суддею, суд
вважає що в позивача мають місце всі
визначені умови для призначення йому
пенсії на підставі ст. 37 Закону України
„Про державну службу".

Той факт, що працюючи в органах
прокуратури та суді, позивач перебував
саме на державній (а не будь-який іншій)
службі, прямо випливає із норми ч. 1 та ч.
2, ст. 1 Закону України „Про державну
службу", яка містить імперативне
визначення державної служби та
державного службовця. Так у
відповідності до наведеної норми
права: „Державна служба в Україні - це
професійна діяльність осіб які
займають посади в державних органах та
їх апараті щодо практичного виконання
завдань і функцій держави та одержують
заробітну плату за рахунок державних
коштів. Ці особи є державними
службовцями і мають відповідні
повноваження".

За таких умов, органи прокуратури та
суду, в яких працював позивач, є
безумовно державними органами, а
обов'язки які виконував позивач будучи
помічником прокурора та суддею - також
безумовно складалися із виконання
завдань і функцій держави у
відповідності до ст. 121 та ст. 124
Конституції України. Те що позивач
отримував заробітну плату за рахунок
Державного бюджету України, прямо
підтверджується нормою ч.1 ст. 142 Закону
України „Про судоустрій і статус
суддів".

В свою чергу стаття 25 (ч. 2 абз. 1-7)
Закону України „Про державну службу"
прямо зазначає, що окрім
класифікованих в даній статті посад, до
категорії державних службовців можуть
належати і „...інші прирівняні до них
посади".

Враховуючи те, що а ні в нормах Закону
України „Про державну службу", а ні в
нормах Закону України „Про судоустрій
і статус суддів" - не міститься
виключення суддів із кола осіб що
перебувають на державній службі, суд
вважає що позивач під час своєї роботи
на зазначених вище посадах - перебував
саме на державній службі та має право
вимагати застосування до нього певних
законодавчих норм, як до державного
службовця.

Також, приймаюче рішення щодо
задоволення позову, суд виходив із
прямої та імперативної норми абзацу 4 ч.
2 „Порядку обчислення стажу державної
служби", затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України, за № 283, від
03.05.1994 року (в редакції станом на 29.05.2013
р.) - відповідно з якою до стажу
державної служби зараховується робота
(служба): на посадах суддів, слідчих,
прокурорів, інших службових осіб, яким
присвоєно персональні звання.

Наявність зазначених вище правових
підстав, також дають позивачу право на
одержання разової державної допомоги,
якого він (позивач) також був
позбавлений, через відмову призначити
йому пенсію як державному службовцю.
Так відповідно до ч.13, ст. 37 Закону
України „Про державну службу" -
державним службовцям у разі виходу на
пенсію за наявності стажу державної
служби не менше 10-ти років виплачується
грошова допомога в розмірі 10 місячних
посадових окладів.

Виходячи з наведеної норми прав
наведеною нормою права, суд вважає за
можливе погодитись із доводом позивача
про те, що порушуючи його право на
призначення пенсії у відповідності до
Закону „Про державну службу", суб'єкт
оскарження також „автоматично"
позбавив його права і на отримання
належної грошової допомоги, якої він
ймовірно потребує, враховуючи факт
його хвороби у зв'язку з якою він
отримав статус інваліда ІІ-ї групи.

Виходячи із наведеної вище норми ч. 2
„Порядку обчислення стажу державної
служби", затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України, за № 283, від
03.05.1994 року (в редакції станом на 29.05.2013
р.) - стаж державної служби позивача,
складає понад 15-ть років, що свідчить
про наявність в ОСОБА_1 права на
одержання вище зазначеної грошової
допомоги.

Таким чином суд вважає, що сукупність
наведених вище законодавчих та
нормативних актів, прямо свідчить про
неправомірну позицію відповідача, що
побудована на відмові визнати за
позивачем права на пенсію як
державному службовцю.

Разом із тим, суд не погоджується із
доводами відповідача, побудованими на
тому, що позивач, який не відпрацював
20-ти років на посаді судді, не має права
на призначення йому пенсії внаслідок
інвалідності, отриманої під час роботи
на державній службі.

Так, виходячи з того, що спеціальним
законодавством, а саме статтею 138
Закону України „Про судоустрій і
статус суддів", врегульований лише
порядок призначення пенсії або
довічного грошового утримання особам
яки досягли відповідного пенсійного
віку та мають 20-ти річний термін
вислуги на посадах суддів - суд вважає,
що питання нарахування та призначення
пенсії в разі отримання інвалідності
може бути вирішено лише у
відповідності до наведених вище норм
ст. ст. 9 та 37 Закону України „Про
державну службу".

До даного висновку суд приходить з
огляду на те, що нормами ст. 138 Закону
„Про судоустрій і статус суддів"
врегульований випадок грошового
(пенсійного) забезпечення особи лише за
умови наявності 20-ти річного терміну
роботи особи на посаді судді. В такому
випадку виплата довічного грошового
утримання або пенсії здійснюється не
просто особі з відповідним стажем, а
особі яка продовжує перебувати в
статусі судді (суддя у відставці).

Будь-які інші випадки призначення
пенсійних виплат особам, що обіймали
суддівські посади проте пропрацювали
на них менш ніж 20-ть років,
законодавством про судоустрій - не
визначено. Як зокрема даний Закон не
врегульовує питання пенсійного
забезпечення осіб, звільнених за
станом здоров*я та осіб що отримали
інвалідність.

У відповідності до норми ч. 1, ст. 9
Закону України „Про державну службу",
якої визначаються особливості
правового регулювання статусу
державних службовців державних
органів та їх апарату, Конституцією та
спеціальними законами України
визначаються лише питання статусу
Голови та суддів Верховного Суду
України, Голови та суддів вищого
спеціалізованого суду України.

Таким чином, посилання відповідача на
норми ст. 138 Закону України „Про
судоустрій і статус суддів" не можуть
бути доречними у відношенні до
позивача, який працював на посаді судді
районного суду та відповідно не був
віднесений до категорії осіб,
зазначених в ст. 9 Закону України „Про
державну службу".

Не може бути прийнятий судом і довід
відповідача відносно того, що не
правомірне призначення пенсії ОСОБА_1,
не може мати місце з огляду на можливий
дефіцит бюджету Пенсійного фонду та
ймовірну соціальну напругу, через брак
пенсійних коштів. Так, право позивача
на одержання належної пенсії у
передбачених законом межах, що
відповідають його останньому місцю
роботи, статусу та обсягу повноважень
що він виконував - є цілком доведеним
судом під час розгляду даної справи, а
відмова з боку відповідача своєчасно
забезпечити реалізацію позивачем
свого права - не може бути виправдана
нестачею коштів, тощо.

Разом із тим, саме порушення
відповідачем вимог ч. 2 ст. 19 та ч. 2 ст. 22
Конституції України по відношенню до
позивача, здатні створити негативні
наслідки у вигляді суспільного
сприйняття неправомірних дії з боку
окремих компетентних органів.

Задовольняючи вимоги позивача, суд
також виходив із імперативної норми п. 1
ч.1 ст. 256 КАС України, згідно якої
негайно виконуються постанови суду про
присудження виплати пенсій, інших
періодичних платежів з Державного
бюджету України або позабюджетних
фондів - у межах суми стягнення за один
місяць.

Керуючись ст. ст. 158-163, 167, 256 КАС України,
суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Суворовському районі м. Одеси,
Головного управління Пенсійного фонду
України в Одеській області про
визнання неправомірними дій щодо
відмови в перерахунку та призначенні
пенсійних виплат, зобов'язання
відновити порушене право -
задовольнити у повному обсязі.

Визнати неправомірним рішення
управління Пенсійного фонду України в
Суворовському районі міста Одеси за №91
від 26 листопада 2013 року щодо відмови
ОСОБА_1 в призначені (переході) на
пенсію по інвалідності внаслідок
роботи на державній службі.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в Суворовському районі
міста Одеси провести розрахунок та
призначення ОСОБА_1 пенсії як
державному службовцю, інваліду
ІІ-групи у відповідності до ч. 1 та ч. 6
ст. 37 Закону України «Про державну
службу».

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в Суворовському районі
міста Одеси надати ОСОБА_1 довідку
належно встановленого зразку щодо
призначення йому пенсії як як
державному службовцю, інваліду
ІІ-групи, необхідної для отримання
грошової допомоги, передбаченої ч. 13 ст.
37 Закону України «Про державну службу».

У відповідності до ч. 1 та. 6 Закону
України «Про державну службу»
допустити негайне виконання рішення
(постанови) суду в частині виплати
пенсії ОСОБА_1 в межах суми пенсії за
один місяць.

Постанова може бути оскаржена в
Одеський апеляційний адміністративний
суд через суд першої інстанції шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення постанови апеляційної
скарги. У разі застосування судом
частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо
було подано апеляційну скаргу ,
постанова якщо її не скасовано, набирає
законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Суддя