Справа № 815/260/14
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/260/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді
Вовченко O.A.,

судді
Андрухіва В.В.,

судді
Завальнюка І.В.,

секретар судового засідання
Дубовик Г.В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача -
ОСОБА_3 (за довіреністю),

представника відповідача -
Ващіліної Н.С. (за довіреністю),

перекладача -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної Міграційної Служби України
про скасування рішення від 18.11.2013 року
№669-13 та зобов'язання визнати біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні, суд -

В С Т А Н
О В И В :

До Одеського окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_1 з позовними вимогами до
Державної Міграційної Служби України
про скасування рішення від 18.11.2013 року
№669-13 та зобов'язання визнати біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у
лютому 2012 року позивач звернувся до
Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в
Одеській області з заявою про надання
статусу біженця в Україні або особи,
яка потребує додаткового захисту.
Однак відповідачем оскаржуваним
рішенням позивачу було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. ОСОБА_1
вважає таке рішення неправомірним та
необґрунтованим з наступних причин.
Позивач є громадянином Афганістану,
але не може та не бажає користуватися
захистом своєї країни. Вимушений був
покинути країну походження, оскільки
його батько належав до антиурядового
злочинного угрупування. Коли позивач
та його брат досягли певного віку,
їхній батько мав намір влаштувати
синів до школи «медресе» з подальшим
залученням до цієї ж антиурядової
організації. Через те, що мати не була
згодна з його рішенням відносно
подальшої долі синів, вона, маючи
домовленість із своїм братом,
допомогла позивачеві та його брату
покинути країну. Позивач в позові
зазначив, що інформація по країні
походження та особисті пояснення
позивача свідчать про наявність
реальних побоювань щодо повернення до
країни походження. Приймаючи до уваги
вищевикладене, просив
адміністративний позов задовольнити в
повному обсязі.

Позивач та представник позивача
підтримали позовні вимоги в повному
обсязі та просили суд їх задовольнити,
з підстав викладених у позовній заяві.

Від відповідача до суду 30.01.2014 року було
надано письмові заперечення на
адміністративний позов. В яких
відповідач просив відмовити в
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_1 з огляду на наступне. Причиною
виїзду з країни громадянської
належності, за наданою заявником
інформацією, було побоювання
насильницького влаштування до школи
«медресе» за рішенням батька заявника.
При цьому позивач називає в якостів
переслідувача не «талібів», а рідного
батька, який бажає віддати дитину до
певного закладу. Іноземець не
повідомив про будь-яку іншу загрозу для
житття та особистої безпеки. Будь-якої
інформації щодо переслідування,
будь-яких катувань, чи погроз з боку з
боку влади або інших організацій не
навів та не розповів. Під час розгляду
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
орган міграційної служби встановив, що
ані позивач ообисто, ані члени його
сімї за жодною із конвенційних ознак в
країні походження не переслідувалися,
побоювання переслідування
достовірними доказами не підтверджено,
а тому відповідач дійшов висновку, що
повідомлені шукачем притулку
відомості, дають можливість
стверджувати, що до управління
міграційної служби позивач звернувся
не з метою отримання міжнародного
захисту, а виключно в пошуках шляхів
легалізації, в звязку з цим в
задоволенні адміністративного позову,
просив відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав позицію,
викладену в письмових заперерченнях та
просив в задоволенні
адміністративного позову відмовити в
повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача,
представника позивача та представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, зокрема, проаналізувавши
особову справу ОСОБА_1 № ODS 12/83 (а.с.32-132),
суд встановив, що адміністративний
позов не підлягає задоволенню, з огляду
на наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином
Афганістану, за національністю -
таджик, за віросповіданням - іслам,
мусульманин-суніт (а.с.41).

Як вбачається з протоколу співбесіди з
громадянином Афганістану ОСОБА_1
(а.с.53-58), до України позивач прибув
14.12.2011 року легковою машиною. При виїзді
з країни у позивача проблем з владою не
було. Спочатку після залишення країни
походження, позивач виїхав до Швеції.
Дозволу на вїзд до України позивач не
мав. На запитання про причини виїзду з
країни походження позивач відповів:
«Батько хотів нас забрати в Пакистан і
передати тим людям, які готують до
джихаду з іноземцями», при цьому
позивач зазначив, що такі побоювання
його мають підставу лише зі слів матері
та дядька (а.с.57). На запитання
працівника міграційної служби: «Чого
ви найбільше боїтеся при поверненні на
Батьківщину?», позивач відповів: «Там
зараз важко жити» (а.с.58).

На запитання представника міграційної
служби під час анкетування, чи зазнавав
позивач фізичного насильства, він
повідомив, що до нього насильство
ніколи не застосовувалося (а.с.44).

Судом встановлено, що 20 лютого 2012 року
ОСОБА_1 звернувся до Управління у
справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській
області із заявою про надання йому
статусу біженця або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.35).

За результатами розгляду документів,
щодо надання позивачу статусу біженця
в Україні, Управлінням у справах
біженців ГУ ДМСУ в Одеській області був
прийнятий висновок від 01.07.2013 року ODS
№12/83 щодо відмови у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.124-131), обґрунтовуючи його
тим, що звернення позивача до
Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в
Одеській області здійснилося з метою
фактичної легалізації на території
України, оскільки примус з боку батька
вступити на навчання до релігійної
школи «медресе», не підпадає під жодну
з кваліфікуючих ознак біженця. За
матеріалами особової справи заявника,
щодо нього не вчинялося жодних
обмежень, заснованих на ознаках раси,
кольору шкіри, родового, національного
чи етнічного походження, тобто ОСОБА_1
не зазнав переслідувань. Також позивач
не зазнав переслідувань через
політичні переконання, не є членом
жодної політичної партії. Крім того,
зазначено в Висновку, в м. Кабул
проживає родина заявника, з
представниками якої підтримує зв'язок.
Про жодні обставини, які б свідчили про
існування реальної загрози
застосування серйозної шкоди
заявникові повідомлено не було.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 18 листопада 2013 року №669-13
(а.с.132) підтриманий вище зазначений
висновок та відмовлено ОСОБА_1 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього
Закону, відсутні.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", відповідно до
статті 1 якого біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", поняття
"біженець" включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що "побоювання
стати жертвою переслідувань"
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
"побоювання". "Побоювання" є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалась навколо неї. Саме під
впливом цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту» від
27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори,
які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої
Керівництва з процедур і критеріїв з
визначення статусу біженця УВКБ ООН
встановлено, що під відмовою в захисті
країни громадянської належності
необхідно розуміти, що особі
відмовлено в послугах по видачі
національного паспорту, продовженні
терміну його дії, відмовлено в наданні
дозволу повернутися на свою територію.
Вказані факти можна розцінювати як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Але, якщо захист з боку
своєї країни приймається і немає
підстав для відмови з причин цілком
обґрунтованих побоювань від цього
захисту, дана особа не потребує
міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було
надано до Управління міграційної
служби в Одеській області доказів та
аргументованих пояснень про факти
переслідування на батьківщині та
доводів щодо відмови країни його
громадянської належності захищати
його права від дискримінації,
переслідувань. Крім того, під час
розгляду справи судом позивачем також
не повідомлено фактів та не надано
доказів в обґрунтування наявних
побоювань переслідувань або
дискримінації особисто його.

Так, суд також звертає увагу, що і під
час проведення співбесіди, і в судовому
засіданні позивач зазначав, що
голвоною причиною виїзду є саме примус
батька вступити до спеціалізованої
школи "медресе", яка ніби-то готує до
джихаду, однак судом була досліджена
інформація по країні походження
позивача, зокрема з приводу навчання в
школах медресе та виявлено, що медресе -
мусульманський учбовий заклад, який
виконує роль середньої школи та
мусульманської духовної ссемінарії.
Випускники зазначеної школи мають
право вступати до університетів.
Підтверджень щодо підготовки в таких
школах до джихаду, суд при дослідженні
інформації по країні походження не
знайшов.

З огляду на вищевикладене, суд вважає,
що обставини, на які посилається
позивач як на підставу для надання йому
статусу біженця в Україні, не вказують
на наявність у нього об'єктивних причин
для побоювання стати жертвою
переслідувань у країні походження за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів, суд прийшов до
висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1
про надання йому статусу біженця в
Україні відповідачем здійснені усі
дії, передбачені законодавством про
біженців для встановлення інформації
про заявника та обставин, які стали
підставою для звернення із заявою про
набуття статусу біженця. При цьому,
Державна міграційна служба України
діяла в межах Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
прийняла рішення відповідно до
повноважень, визначених цим Законом,
які передбачають виконання
зазначеними органами своїх
повноважень, з якою це повноваження
надано та з дотриманням процедури
прийняття рішень, встановленої
Законом, а тому позовні вимоги позивача
задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1
задоволенню не підлягають за їх
безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 158-163
КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Державної Міграційної
Служби України про скасування рішення
від 18.11.2013 року №669-13 та про зобов'язання
визнати біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в Україні
- відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений
та підписаний суддею 12 лютого 2014 року.

Головуючий суддя
Вовченко O.A.

Суддя
Андрухів В.В.

Суддя
Завальнюк І.В.