Справа № 801/8542/13-а
Суддя: Кучерук Олег Васильович
Дата ухвалення: 2014-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

Справа № 801/8542/13-а

03.02.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Кучерука О.В.,

суддів Кукти М.В. ,

Єланської О.Е.

секретар судового засідання
Карпова І.І.

за участю сторін:

позивач, - ОСОБА_6, довідка від 05.03.2013
року паспорт НОМЕР_1,

відповідач, Державної міграційної
служби України - Хістов Вадим Юрійович,
довіреність № 9/2537/1-13 від 25.06.13

розглянувши апеляційну скаргу
Державної міграційної служби України
на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим (суддя Гаманко Є.О. )
від 16.10.2013 року по справі №801/8542/13-а

за позовом ОСОБА_6 (АДРЕСА_1)

до Державної міграційної служби
України (вул. Богомольца, 10,м.Київ 24,01024)

про визнання протиправним та
скасування рішення, та спонукання до
виконання певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 16.10.13 року позов -
задоволено.

Визнано протиправним та
скасовано рішення Державної
міграційної служби України № 409-13 від
18.07.2013 р. про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту громадянину
Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_6.

Зобов'язано Державну міграційну
службу України прийняти рішення про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, відносно
громадянину Ісламської Республіки
Пакистан ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто судовий збір в розмірі
34,00 грн. (тридцять чотири гривні) із
Державного бюджету України на користь
громадянина Ісламської Республіки
Пакистан ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1).

Не погодившись із зазначеною
постановою суду, відповідач звернувся
з апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 16.10.13 року та
прийняти нове рішення по справі, яким у
задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована
порушенням судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні 03.02.2014 року
позивач заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, просив рішення
суду залишити в силі.

У судовому засіданні 03.02.2014 року
представник відповідача наполягав на
задоволенні апеляційної скарги та
просив скасувати рішення суду першої
інстанції.

На підставі та за правилами статті 195
Кодексу адміністративного судочинства
України, розглянувши справу, судова
колегія встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
19.03.2013р. Головним Управлінням Державної
міграційної служби України в АР Крим
прийнято наказ №10 «Про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або собою, яка
потребує додаткового захисту», яким
вирішено оформити документи позивача
для вирішення питання про визнання
біженцем або собою, яка потребує
додаткового захисту.

Головним Управлінням Державної
міграційної служби України в АР Крим
були вчинені дії відповідно до
положень ч. 12 ст. 7 та ст. 8 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
зокрема: сформована особиста справа,
проведено дактилоскопію особи,
заповнено реєстраційний листок,
проведено співбесіду із заявником та
інше).

За результатами співбесід, Головним
Управлінням Державної міграційної
служби України в АР Крим оформлено
облікову справу на позивача та 10.04.13р.
наданий письмовий висновок (далі -
Висновок) де було зазначено, що
заявнику - громадянину ІР Пакистан
ОСОБА_6, при поверненні до країни
походження ІР Пакистан, буде
загрожувати завдання йому шкоди, а саме
такої шкоди, що підпадає під перелік
підстав для надання статусу біженця та
особи, яка потребує додаткового
захисту, у відповідності до пункту 1 ч.І
статті 1 та пункту 13 ч.І статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 8 липня 2011
року №3671 -VI. Зроблений висновок про
доцільність прийняти рішення про
надання статусу біженця або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Облікова справа та Висновок направлені
до Департамент у справах біженців та
іноземців Державної міграційної
служби України для прийняття
відповідного рішення.

Листом від 05.05.2013р. Департаментом у
справах біженців та повідомлено ГУ ДМС
в АРК про відсутність у Висновку
доказової бази особистих
переслідувань заявника та його
родичів, не доведено віднесення
заявника до певної групи ризику, що не
дозволяє адекватно оцінити майбутню
вірогідність переслідування з боку
наведених у Висновку організацій, якщо
заявник повернеться на батьківщину.

У вищенаведеному листі також
зазначено, що у Висновку недостатньо
інформації для однозначного
твердження чи є обґрунтовані
побоювання через одну із причин
зазначених у визначенні яка потребує
додаткового захисту. Вищенаведені
обставини стали підставою для

Повернення особової справи позивача
для проведення доопрацювання до
Головного управління державної
міграційної служби України в АР Крим.

Державною міграційною службою України
за порушеним позивачем питанням,
15.07.2013р. складено висновок про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (далі -
ВИСНОВОК).

У вищенаведеному ВИСОВКУ зазначено про
відсутність умов передбачених
пунктами 1,13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

18.07.13р. Державна міграційна служба
України прийняла рішення за №409-13, яким
відмовила позивачу у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Задовольняючи адміністративний позов
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач, розглядаючи заяву позивача
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
безпідставно не прийняв до уваги факти
та обставини щодо реальних підстав
побоювання стати жертвою
переслідування за релігійними
ознаками та неможливості перебування
позивача на території ІР Пакистан, що
потягнуло протиправне прийняття
рішення від 18.07.2013р. №409-13 «Про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту».

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки вони відповідають фактичним
обставинам справи та вимогам
матеріального права, що регулює спірні
правовідносини.

Питання, пов'язані з біженцями та
особами, які потребують додаткового
або тимчасового захисту, регулюються
Законом України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" №3671-VI від 8 липня
2011 року (далі - Закон №3671).

Відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Пунктом 1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
встановлено, що біженець - особа, яка не
є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом 1967 року визначено поняття
"біженець", яке включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця,
якими є: знаходження особи за межами
країни своєї національної належності
або, якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; наявність
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань; побоювання
стати жертвою переслідування повинно
бути пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
расової належності; релігії;
національності (громадянства);
належності до певної соціальної групи;
політичних поглядів; неможливістю або
небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

При цьому така підстава як
обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальною у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи "побоювання".
"Побоювання" є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалася навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем, а тому з'ясування у
першу чергу суб'єктивних обставин є
досить важливим.

Слід зауважити, що суб'єктивна оцінка
залежить від особистості, і те, що для
однієї особи є нормою, для іншої може
бути нестерпним. Термін "побоювання"
означає, що особа не обов'язково
постраждала від дій, які змусили її
покинути країну, а відтак, побоювання
можуть випливати не з власного досвіду
біженця, а з досвіду інших людей
(рідних, друзів та інших членів тієї ж
расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ і так далі.

Відповідно до частинами 1,2 ст. 71 КАС
України встановлено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Частиною 1 ст. 69 КАС України
встановлено, що докази в
адміністративному судочинстві - це
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
позивач є громадянином ІР Пакистан,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю -
пуштун, не віро сповідує, одружений, має
трьох неповнолітніх дітей. Місце
народження та проживання місто
Наушера, обл. Пешавар, ІР Пакистан.
Позивач закінчив у 1982 році школу №1 ум.
Наушера. Після закінчення школи з 1982 по
1984 рік навчався у коледжі м. Наушера. У
1986 році він прибув до ІР Афганістан, де
в м. Кабулі при Кабульському
політехнічному інституті на
підготовчому відділені навчався
російській мові до 1987 року, потім з 1987р.
по 1988 р. навчався у Ставропольському
педагогічному інституті Російської
Федерації на географа, з 1988 по 1991 рік
навчався на географа у
Сімферопольському державному
університеті в Україні. Учбовий заклад
не закінчив, професію не отримав, в
Україні мешкав нелегально працюючи
тимчасово на різних підприємців по
торгівлі продуктами та дрібними
товарами. У 2001 році, як громадянин ІР
Афганістан, під другим прізвищем
виїхав до Франції, де звернувся за
статусом біженця у Франції та мешкав з
2001р. по 2008 р., працював на кормовому
заводі різноробочим. У 2008 році виїхав
до Пакистану, де знову отримав
громадянство Пакистану, та одружився
на громадянки цієї Країни. До України
прибув повітряним транспортом 24.02.2013
року. До ГУ ДМС України в АР Крим
звернувся із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту 05.03.2013 року.

Основною причиною виїзду позивача з
країни походження було те, що його
переслідують та можуть вбити
спеціальні служби ІР Пакистану,
терористичні озброєні угруповання
радикального режиму «Талібан», «Сіпах-
і-Сахаба Пакистан» та інших
бандитських угруповань, тому що він у
продовж довгого часу мешкав за межами
Пакистану, не підтримує їх релігійні
погляди та є атеїстом.

В Позиції УВКБ ООН "Про зобов'язаннях та
стандартах доказування у заявах
біженців" від 16.12.1998р. у пункті 2
викладено, що процедури, які стосуються
визначення статусу біженця, конкретно
не врегульовані міжнародними
документами про біженців. Який
механізм не встановлювався для
ідентифікації біженця, кінцеве рішення
приймається суддею на підстав оцінки
заяви, наданої заявником. Суддя
визначає, чи є у особи обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань.

Відповідно до п.43 Позиції
побоювання не повинні бути засновані
на особистому досвіді заявника. То що
наприклад, сталося з його друзями,
родичами та іншими членами тієї
расової або соціальної групи, може бути
свідченням того, що його побоювання
стати жертвою переслідувань є
обґрунтованими.

Пункт 13,14 Позиції містить
стандарти доказування при визначенні
обґрунтованості побоювання стати
жертвою переслідування. Так, не
зважаючи на те, що вираження
"обґрунтовані побоювання" складається
з двох елементів, один суб'єктивний
(побоювання) та один об'єктивний (цілком
обґрунтовані), обидва повинні
оцінюватися разом.

В цьому контексті термін
"побоювання" означає, що особа вважає
або передчуває, що вона може стати
жертвою переслідування. Такий висновок
складається при його від'їзді. Звичайно
твердження заявника визнаються як
значна проява страхів і передбачає, що
відсутні факти, які викликають сумніви
в їх достовірності. Крім того, заявник
повинен довести, що такі побоювання є
обґрунтованими.

З численних засобів масової
інформації, а також з Висновку
вбачається, що інформація по країні
походження підтверджує факти
насильства з боку угруповання
«Талібан», «Сіпах-і-Сахаба Пакистан» та
інших бандитських угруповань, над не
релігійним та віруючи другу релігію
цивільним населенням Пакистану, що
залишається актуальним на даний час.

Загальновідомим є той факт, що в ІР
Пакистан передбачена смертна кара за
богохульство (до якого належить,
зокрема атеїстичне висловлювання).

З публікацій у засобах масової
інформації також вбачається, що
атеїсти в ІР Пакистан не можуть
отримати паспорт (інші документи), у
яких обов'язкова графа про
віросповідання заповнена словом
«атеїст» або його синонімом (а.
особової справи 83).

Таким чином з боку відповідача не
доведено наявність обставин, які
можуть викликати впевненість у тому, що
позивачу на території країни його
громадянської належності і постійного
проживання не буде загрожувати
переслідування з релігійних причин.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду, що позивач довів
реальність підстав побоювання стати
жертвою переслідування за релігійними
ознаками та неможливості перебування
позивача на території ІР Пакистан, у
зв'язку з чим рішення від 18.07.2013р. №409-13
«Про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту» є протиправним.

Відповідно до частини 1 статті 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судова колегія дійшла до висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, рішення
суду ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.195; ст.196; п.1 ч.1 ст.198;
ст.200; п.1 ч.1 ст.205; ст.206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
16.10.2013 року по справі №801/8542/13-а
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення згідно з частиною п'ятою
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Ухвалу може бути оскаржено в порядку
статті 212 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якою
касаційна скарга на судові рішення
подається безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції, крім випадків,
передбачених цим Кодексом, а в разі
складення ухвали в повному обсязі
відповідно до статті 160 цього Кодексу -
з дня складення ухвали в повному
обсязі.

Повний текст судового рішення
виготовлений 10 лютого 2014 р.

Головуючий суддя підпис
О.В.Кучерук

Судді підпис М.В.
Кукта

підпис О.Е.Єланська

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
О.В.Кучерук