Справа № 2а/0570/9537/11
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 року
м. Київ К/9991/71763/11

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу товариства
з обмеженою відповідальністю "Атрій"
(далі - Товариство)

на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 11.08.2009

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 04.10.2011

у справі № 2а/0570/9537/2011

за позовом Товариства

до державної податкової інспекції у
Пролетарського району м. Донецька (далі
- ДПІ)

про визнання дій неправомірними та
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У червні 2011 року Товариство звернулося
до Донецького окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просило визнати неправомірними
дії ДПІ щодо збільшення позивачеві
суми грошових зобов'язань з ПДВ на 6689
грн. та з податку на прибуток на 8361 грн.
за податковими
повідомленнями-рішеннями від 24.05.2011 №
та № , відповідно, та
скасувати зазначені податкові
повідомлення-рішення.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 11.08.2009,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 04.10.2011, у задоволенні позову
відмовлено. У прийнятті цих судових
актів попередні судові інстанції
виходили з того, що позивачем не
доведено належними засобами
доказування реальності виконання
господарських операцій з поставки в
його адресу товару суб'єктом
господарювання з ознаками фіктивності.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням чинного
законодавства та дійсним обставинам
справи, Товариство звернулося до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати судові акти обох попередніх
інстанцій та прийняти нове рішення по
суті спору, яким позов задовольнити.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що
податкова інспекція безпідставно
кваліфікувала як нікчемний правочин,
укладений позивачем та товариством з
обмеженою відповідальністю «Бізнес
Стандарт Універсал» (далі - ТОВ «Бізнес
Стандарт Універсал»).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення касаційних
вимог Товариства виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено позапланову невиїзну
перевірку Товариства з питань
взаємовідносин з ТОВ «Бізнес Стандарт
Універсал» за період з 01.07.2010 по 30.09.2010.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом було складено акт
від 27.04.2011 № 392/23-2/33340480 та прийнято
оспорювані податкові
повідомлення-рішення, згідно з яким
позивачеві визнано грошові
зобов'язання з ПДВ у сумі 6689 грн. (у тому
числі 5351 грн. за основним платежем та 1338
грн. за штрафними санкціями), а також з
податку на прибуток у розмірі 8361 грн. (у
тому числі 6689 грн. за основним платежем
та 1672 грн. за штрафними санкціями).

Правова позиція податкового органу,
покладена в основу прийняття
оспорюваних актів індивідуальної дії,
полягає у тому, що позивач незаконно
зменшив оподатковуваний доход на суму
витрат на придбання товару
(будівельних матеріалів) у ТОВ «Бізнес
Стандарт Універсал» за договором
купівлі-продажу від 26.08.2010 № 08-10, та
безпідставно включив до податкового
кредиту ПДВ у ціні цієї продукції, у
зв'язку з фіктивним характером
зазначених операцій. При цьому ДПІ
посилається на те, що ТОВ «Бізнес
Стандарт Універсал» має ознаки
анонімної структури, позаяк
зареєстроване на підставну особу (яка
заперечує свою причетність до
діяльності цього товариства та
підписання від імені останнього
первинних документів), не звітує до
податкового органу, не має трудових
ресурсів, матеріально-технічної бази,
об'єктивно необхідних для здійснення
господарської діяльності.

Також ДПІ зазначає, що позивачем не
подано належних первинних, які б
засвідчили вчинення необхідних дій в
процесі виконання спірних операцій з
поставки продукції Товариству
(зокрема, транспортування придбаного
товару, його оприбуткування,
використання у господарській
діяльності тощо).

Наведені обставини у сукупності та
взаємозв'язку були цілком об'єктивно
розцінені судами як свідчення
недостовірності відомостей про
господарські операції у первинних
документах (зокрема, податковій
накладній та видаткові накладній), на
підставі яких Товариством було
сформовано дані податкового обліку за
розглядуваними операціями, та, як
наслідок - про отримання позивачем
необґрунтованої податкової вигоди
шляхом завищення суми податкового
кредиту та валових витрат.

Згідно з визначенням, що міститься у
пункті 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(який діяв на час виникнення спірних
правовідносин), валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

В силу вимог підпункту 5.2.1 пункту 5.2
цієї ж статті Закону до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту
5.3 статті 5 Закону передбачено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (який визначав
порядок формування податкового
кредиту на час у період, охоплений
перевіркою) податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та на зменшення
оподатковуваного доходу на суму
понесених витрат є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними), що містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

У розглядуваній справі суди за
наслідками дослідження наявних у
справі доказів встановили, що фактично
Товариством було створено пакет
документів для збільшення податкового
кредиту та валових витрат з метою
мінімізації сплати ПДВ та податку на
прибуток до бюджету, позаяк
застосований позивачем механізм
господарсько-правових правовідносин
створює лише видимість товарообігу без
реальних економічних змін майнового
стану у процесі здійснення реальної
економічної діяльності.

Так, суди погодилися з висновком ДПІ
про те, що податкова накладна від 02.09.2010
№ 020905 та видаткова накладна від 02.09.2010
№ БС020905 за відсутності інших первинних
документів, складенням яких
опосередковуються рух товарів та
коштів у процесі виконання поставки, не
можуть слугувати належним
документальним підтвердженням
реальності виконання спірних операцій.
Наведений факт у сукупності з
фіктивним характером діяльності
постачальника (ТОВ «Бізнес Стандарт
Універсал») та відсутності у нього
реальної можливості виконати спірні
поставки в адресу позивача є належним
свідченням необґрунтованості
податкової вигоди Товариства.

Фактичні доводи Товариства, викладені
у касаційній скарзі, не спростовують
наведених висновків попередніх
судових інстанцій, а спрямовані на
переоцінку обставин справи, що не
віднесено процесуальним
законодавством до компетенції суду
касаційної інстанції.

Оскільки висновки судів відповідають
нормам чинного законодавства та
фактичним обставинам спору,
установленим на підставі повного та
об'єктивного дослідження доказів у
справі, то процесуальних підстав для
скасування оскаржуваних постанови та
ухвали судів першої та апеляційної
інстанцій зі спору не вбачається.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Атрій"
відхилити.

2. Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 11.08.2009 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 04.10.2011 у
справі № 2а/0570/9537/2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько