Справа № 826/14335/13-а
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Шрамко Ю.Т., розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в м. Києві про визнання
протиправним та скасування рішення,
зобов'язання вчинити дії ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1, (далі - позивач), звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в м. Києві ,
(далі - відповідач), про визнання
протиправним та скасування рішення,
зобов'язання вчинити дії, а саме:
- визнати протиправним та скасувати
рішення, прийняте на засіданні комісії
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
з розгляду питань, пов'язаних із
встановленням статусів учасника
бойових дій та учасника війни від 31
липня 2013 року та викладене у протоколі
№39 від 31.07.2013 p., про відмову ОСОБА_1 у
визнанні його учасником бойових дій;

- зобов'язати комісію Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві з розгляду
питань, пов'язаних із встановленням
статусів учасника бойових дій та
учасника війни прийняти рішення про
визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій
та видати ОСОБА_1 посвідчення
встановленого зразка.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
відповідачем в порушення вимог чинного
законодавства України необґрунтовано
відмовлено позивачу визнати його
учасником бойових дій.

Відповідач позовні вимоги не визнав,
просив у задоволенні позову відмовити
повністю, оскільки відсутні законні
підстави для визнання позивача
учасником бойових дій.

Необхідність у заслуховуванні свідка
чи експерта у справі відсутня, так само,
як і відсутні перешкоди для розгляду
справи у судовому засіданні.

У судовому засіданні 16.12.2013 року за
згодою сторін судом було ухвалено
продовжувати розгляд справи у порядку
письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
та вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

Позивач стверджував, а відповідач не
заперечував, що ОСОБА_1, навчався в
Орджонікідзевському вищому
військовому командному
Червонопрапорному училищі ім. Кірова
МВС СРСР з 05 серпня 1985 року (наказ від 05
серпня 1985 року № 149 с/ч) по 07 липня 1989
року (наказ від 07 липня 1989 року № 129 с/ч)
у складі 4 батальйону. За фахом командир
військових підрозділів спеціального
призначення МВС СРСР. У 1989 р. з
відзнакою закінчив Орджонікідзевське
вище військове командне
Червонопрапорне училище МВС СРСР ім.
Кірова.

З Архівної довідки Центрального архіву
внутрішніх військ МВС Російської
Федерації від 29.01.2013 р. №4/А/Б-374
вбачається, що ОСОБА_1 під час навчання
в Орджонікідзевському вищому
військовому командному
Червонопрапорному училищі ім. Кірова
МВС СРСР з 05 серпня 1985 р. по 07 липня 1989
року відповідно до наказів був
відряджений з:

- 29.02.1988 р. по 11.03.1988 р. для виконання
спеціального завдання по охороні
громадського порядку у місті Сумгаїт
Азербайджанської РСР;

- 22.03.1988 р. по 30.03.1988 р. для виконання
спеціального завдання по охороні
громадського порядку у місті Єреван
Вірменської РСР;

- 19.05.1988 р. по 03.06.1988 р. для виконання
спеціального завдання по охороні
громадського порядку у місті Сумгаїт
Азербайджанської РСР;

- 15.06.1988 р. по 25.07.1988 р. для виконання
спеціального завдання по охороні
громадського порядку у місті Єреван
Вірменської РСР;

- 10.04.1989 р. по 19.04.1989 р. для виконання
спеціального завдання по охороні
громадського порядку у місті Тбілісі
Грузинської РСР.

Позивач стверджував, а відповідач не
заперечував, що ОСОБА_1 звернувся до
відповідача із Заявою від 11.04.2013 р., в
якій просив направити його заяву до
комісії Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в м. Києві з питань розгляду матеріалів
про визнання учасників війни та
учасників бойових дій, на засіданні
якої розглянути питання про визнання
ОСОБА_1 учасником бойових дій та видачу
посвідчення встановленого зразка.

Згідно з витягом з Протоколу засідання
Комісії ГУМВС України в місті Києві з
розгляду питань, пов'язаних із
встановленням статусів учасника
бойових дій та учасника війни №93 від
31.07.2013 р. позивачу відмовлено у визнанні
учасником бойових дій у зв'язку з
відсутністю законних підстав.

Відповідно до положень ст. 5 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту",
учасниками бойових дій є особи, які
брали участь у виконанні бойових
завдань по захисту Батьківщини у
складі військових підрозділів,
з'єднань, об'єднань всіх видів і родів
військ Збройних Сил діючої армії
(флоту), у партизанських загонах і
підпіллі та інших формуваннях як у
воєнний, так і у мирний час.

Перелік підрозділів, що входили до
складу діючої армії, та інших формувань
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до пункту 2 статті 6 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту",
учасниками бойових дій визнаються,
зокрема, учасники бойових дій на
території інших країн -
військовослужбовці Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки, особи рядового,
начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР
(включаючи військових та технічних
спеціалістів і радників), працівники
відповідних категорій, які за рішенням
Уряду колишнього Союзу РСР проходили
службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період
велися бойові дії, і брали участь у
бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів). Перелік
держав, зазначених у цьому пункті,
періоди бойових дій у них та категорії
працівників визначаються Кабінетом
Міністрів України.

Суд звертає увагу, що відповідно до
Переліку держав і періодів бойових дій
на їх території, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1994 року № 63 "Про
організаційні заходи щодо
застосування Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", (далі -Перелік),
Азербайджанська РСР та Грузинська РСР
відсутні.

Разом з тим, зі змісту примітки 6 до
Переліку держав і періодів бойових дій
на їх території, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1994 року № 63 "Про
організаційні заходи щодо
застосування Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" стосовно
можливості визнання осіб учасниками
бойових дій, якщо такі мали місце в
інших країнах після грудня 1979 року, та
не названі у Переліку вбачається, що її
положення поширюються лише на
військових фахівців, які направлялися
Генеральним штабом Збройних Сил
колишнього Союзу РСР у країни, на
території яких велися бойові дії і
пільги яким надавалися на підставі
довідок 10 Головного управління
Генерального штабу Збройних Сил СРСР
про їх особисту участь у бойових діях.

Щодо поняття "інші країни після 1979
року", яке міститься в Переліку держав і
періодів бойових дій на їх території,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1994 року
№ 63 "Про організаційні заходи щодо
застосування Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", суд зазначає
наступне.

Пункт Переліку "інші країни - після 1979"
до позивача застосований бути не може,
оскільки, відповідно до пункту 6
приміток до Переліку, можливість
визнання осіб учасниками бойових дій,
якщо такі мали місце в інших країнах
після грудня 1979 року, та не названі у
Переліку, поширюється лише на
військових фахівців, які направлялися
Генеральним штабом Збройних Сил
колишнього Союзу РСР у країни, на
території яких велися бойові дії і
пільги яким надавалися на підставі
довідок 10 Головного управління
Генерального штабу Збройних Сил СРСР
про їх особисту участь у бойових діях.
Тобто, лише у разі надання позивачем
зазначеної довідки до нього могли б
бути застосовані положення вказаного
пункту Переліку держав і періодів
бойових дій на їх території,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1994 року
№ 63 "Про організаційні заходи щодо
застосування Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту".

Тобто, наявність даної довідки є
обов'язковою при вирішенні питання
надання статусу учасника бойових дій
за вказаних обставин.

Виходячи з аналізу вищевикладених норм
законодавства та наявних у матеріалах
справи доказів, суд приходить до
висновку, що належним доказом, яким
може бути підтверджено факт участі
позивача у бойових діях, є довідка
форми 10, яка видавалась Головним
управлінням Генерального штабу
Збройних Сил СРСР.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає
неналежними та недостатніми доказами
на підтвердження факту участі позивача
у бойових діях Архівну довідку
Центрального архіву внутрішніх військ
МВС Російської Федерації від 29.01.2013 р.
№4/А/Б-374, яка, зокрема, не містить
інформації про безпосередню участь
позивача у бойових діях.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень, в тому числі, з боку суб'єктів
при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч.2 ст.71
Кодексу адміністративного судочинства
України).

Відповідачем було доведено
правомірність та обґрунтованість
прийняття оскаржуваного рішення про
відмову позивачу у визнанні його
учасником бойових дій у зв'язку з
відсутністю законних підстав.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Приймаючи до уваги викладене в
сукупності, керуючись вимогами ст. ст.
69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в м. Києві про
визнання протиправним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити дії
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст. ст. 185-187
КАС України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
Ю.Т. Шрамко