Справа № 165/1740/13-а
Суддя: Хобор Р.Б.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 р.
Справа № 10607/13/876

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі :

Головуючої судді
Хобор Р.Б.,

суддів:
Попка Я.С., Сеника Р.П.,

з участю секретаря судового засідання
Луки Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Волинської обласної дирекції на
постанову Нововолинського міського
суду Волинської області від 18.06.2013 року
у справі за позовом публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" в особі Волинської обласної
дирекції до виконавчого комітету
Нововолинської міської ради, третя
особа на стороні відповідача - відділ
державної виконавчої служби
Нововолинського міського управління
юстиції про визнання неправомірним та
скасування рішення,-

В С Т А Н О
В И В:

28 травня 2013 року публічне акціонерне
товариство "Райффайзен Банк Аваль"
(далі -

ПАТ "Райффайзен Банк Аваль") в особі
Волинської обласної дирекції
звернулося до суду з позовом до
виконавчого комітету Нововолинської
міської ради, третя особа на стороні
відповідача відділу державної
виконавчої служби Нововолинського
міського управління юстиції (далі ВДВС
Нововолинського МУЮ) про визнання
неправомірним та скасування рішення
виконавчого комітету Нововолинської
міської ради.

Постановою Нововолинського міського
суду Волинської області від 18.06.2013 року
в задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд
першої інстанції дійшов до висновку
про те, що під час виконання судового
рішення державним виконавцем були
порушені права стягувача - ПАТ
"Райффайзен Банк Аваль" щодо звернення
стягнення на користь останнього, а саме
предмета іпотеки - житлової квартири,
тому ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"
невірно обрано спосіб захисту своїх
прав.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, її в апеляційному порядку
оскаржив позивач - публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль» в
особі Волинської обласної дирекції,
яке покликаючись на неповне з»ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до безпідставної відмови у
задоволенні позовних вимог, просить
оскаржувану постанову суду скасувати
та прийняти нову постанову, якою
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Як на доводи апеляційної скарги
посилається на те, що рішення
виконавчого комітету Нововолинської
міської ради №84 від 21.03.2013 року є
протиправним і таким, що порушує права
Банку, як іпотекодержателя,
заставодержателя, які передбачені
чинним Цивільним кодексом України та
Законом України «Про іпотеку».

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника апелянта,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено те,
що 27 червня 2006 року між АППБ «Аваль» та
ОСОБА_2 укладено кредитний договір №
014/1135/28373, за яким останній надано
кредит в сумі 20000 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 14% річних на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 26.06.2013 року (а.с.17-22).

26 липня 2006 року в якості забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором від 27 червня 2006 року між АППБ
«Аваль» та ОСОБА_2 був укладений
договір іпотеки між банком та ОСОБА_3,
яка діяла в своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4,
за яким передано банку в іпотеку
нерухоме майно, а саме квартиру, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.11-16).

Рішенням Нововолинського міського
суду від 27 лютого 2012 року у цивільній
справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» в особі Волинської обласної
дирекції до ОСОБА_3, яка діє від свого
імені та від імені малолітньої ОСОБА_4,
третьої особи на стороні позивача
виконавчого комітету Нововолинської
міської ради як органу опіки та
піклування, третьої особи на стороні
відповідача ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором звернуто стягнення в користь
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі
Волинської обласної дирекції на
предмет іпотеки - квартиру, яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та
належить ОСОБА_3та неповнолітній
ОСОБА_4, шляхом продажу цієї квартири з
прилюдних торгів.

21 березня 2013 року виконавчим комітетом
Нововолинської міської ради прийнято
рішення про відмову ВДВС
Нововолинського МУЮ у наданні дозволу
на реалізацію приватизованої
двохкімнатної квартири, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про
місцеве самоврядування» до відання
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належать,
зокрема, вирішення відповідно до
законодавства питань про надання пільг
і допомоги, пов'язаних з охороною
материнства і дитинства, вирішення у
встановленому законодавством порядку
питань опіки і піклування.

Згідно з ст. 52 Закону України «Про
місцеве самоврядування» виконавчий
комітет сільської, селищної, міської,
районної у місті (у разі її створення)
ради може розглядати і вирішувати
питання, віднесені цим Законом до
відання виконавчих органів ради.

Відтак, колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що рішення виконавчого комітету
Нововолинської міської ради від 21
березня 2013 року було прийнято в межах
його компетенції та відповідає вимогам
Закону, а тому будь-які підстави для
визнання його незаконним відсутні.

Стосовно дій державного виконавця,
колегія суддів вважає за необхідне
зазначити наступне.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про
виконавче провадження» № 606-XIV (зі
змінами та доповненнями) (далі - Закон №
606) виконавче провадження, як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, зазначених у цьому Законі,
спрямованих на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які здійснюються на
підставах, у спосіб та в межах
повноважень, визначених цим Законом,
іншими нормативно-правовими актами,
виданими відповідно до цього Закону та
інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Частинами 1, 2 статті 11 Закону № 606
передбачено, що державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Главою 4 Закону України «Про виконавче
провадження» визначено загальний
порядок звернення стягнення на майно
боржника, в тому числі і на нерухоме
майно.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України «Про
виконавче провадження» звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Статями 54, 63 Закону України «Про
виконавче провадження» визначений
порядок звернення стягнення на
нерухоме майно, у тому числі яке є
предметом застави (іпотеки).

При цьому, в частині восьмій статті 54
Закону України «Про виконавче
провадження» зазначено, що примусове
звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється державним виконавцем з
урахуванням положень Закону України
«Про іпотеку».

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону. Звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Відповідно до цього, звернення
стягнення на нерухоме майно боржника,
як предмета іпотеки в порядку
примусового виконання чітко визначено
статтями 41-49 Закону України «Про
іпотеку».

Згідно з ст. 41 Закону України «Про
іпотеку», реалізація предмета іпотеки,
на який звертається стягнення за
рішенням суду або за виконавчим
написом нотаріуса, проводиться, якщо
інше не передбачено рішенням суду,
шляхом продажу на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження, передбаченої Законом
України «Про виконавче провадження», з
дотриманням вимог цього Закону.

З врахуванням наведеного, колегія
суддів зазначає, що ні Законом України
«Про виконавче провадження», ні
Законом України «Про іпотеку» не
передбачено обов'язку державного
виконавця на отримання дозволу органу
опіки та піклування на здійснення
відчуження нерухомого майна боржника,
право власності на яке або право
користування яким мають неповнолітні
діти, та реалізація такого майна не
ставиться в залежність від
отримання/неотримання такого дозволу.

Щодо застосування до спірних
правовідносин положень п. 4.5.9
Інструкції з організації примусового
виконання рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України № 512/5 від
02.04.12, слід зазначити наступне.

Згідно п. 4.5.9 Інструкції у разі передачі
на реалізацію нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають неповнолітні,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону. Якщо такий дозвіл
не надано, державний виконавець
звертається до суду, який видав
виконавчий документ, із заявою про
встановлення або зміну способу і
порядку виконання. Якщо судом не
встановлено (змінено) спосіб і порядок
виконання, державний виконавець
продовжує виконання рішення за рахунок
іншого майна боржника, а в разі
відсутності такого майна повертає
виконавчий документ стягувачу з
підстави, передбаченої пунктом 2
частини першої статті 47 Закону.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, на час розгляду справи
виконавче провадження продовжується,
не зупинене, не закінчене, виконавчий
документ не повернуто, однак,
передбачені Законом України "Про
виконавче провадження" виконавчі дії
не проводяться, тобто до теперішнього
часу відповідачем не направлено до
спеціалізованої організації заявку на
реалізацію предмета іпотеки, на яке
було звернуте стягнення. Підставою для
відмови в проведенні виконавчих дій з
боку відділу державної виконавчої
служби Нововолинського міського
управління юстиції є посилання на
порушення ч. 3 статті 17 Закону України
"Про охорону дитинства", згідно з якою
батьки або особи, які їх замінюють, не
мають права без дозволу органів опіки
та піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних
неповнолітній дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватися від
імені дитини порукою, видавати
письмові зобов'язання. Посилаючись на
зазначену норму та п. 4.5.9 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень відділом державної виконавчої
служби Нововолинського міського
управління юстиції до теперішнього
часу не здійснюються заходи щодо
направлення до спеціалізованої
організації заявки на реалізацію
предмета іпотеки з прилюдних торгів.

Однак, в ході апеляційного розгляду
справи встановлено, що на момент
укладання іпотечного договору у
іпотекодавця ОСОБА_3 була малолітня
дитина ОСОБА_4 21.07.2006 року рішенням
виконавчого комітету Нововолинської
міської ради надано дозвіл ОСОБА_3 від
імені малолітньої ОСОБА_4 надати в
іпотеку належну дитині ? частину
приватизованої двокімнатної квартири
за адресою АДРЕСА_1. Тобто на момент
укладення договору іпотеки в 2006 році
згода органів опіки і піклування була
надана.

Відповідно ст.12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»,
відповідно до якої держава охороняє і
захищає права та інтереси дітей при
вчиненні правочинів щодо нерухомого
майна. Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування. Посадові особи органів
опіки та піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при наданні згоди на вчинення
правочинів щодо належного дітям
нерухомого майна.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до ст. 202 Цивільного кодексу України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Виконавчі
дії в розумінні цієї норми не є
правочином, оскільки відповідно до ст.1
Закону України "ІІро виконавче
провадження" виконавче провадження - це
сукупність дій органів і посадових
осіб, зазначених у цьому Законі,
спрямованих на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб).

Крім того, відповідно до ст.109 Житлового
кодексу звернення стягнення на
передане в іпотеку жиле приміщення є
підставою для виселення всіх громадян,
що мешкають в ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення всі громадяни, що мешкають у
ньому, зобов'язані на письмову вимогу
кредитора або нового власника цього
жилого приміщення добровільно
звільнити його протягом одного місяця
з дня отримання цієї вимоги. Якщо
громадяни не звільняють жилого
приміщення, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Отже, колегія суддів приходить до
переконливого висновку про те, що саме
під час виконання судового рішення
державним виконавцем були порушені
права стягувача - ПАТ "Райффайзен Банк
Аваль" щодо звернення стягнення на
користь останнього предмета іпотеки -
житлової квартири, а тому саме дії
державного виконавця підлягають
оскарженню.

Згідно ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до
переконання, що доводи апеляційної
скарги висновків суду першої інстанції
не спростовують, постанова суду першої
інстанції ґрунтується на правильно
встановлених обставинах справи та з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1
ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В
А Л И В :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Волинської
обласної дирекції залишити без
задоволення, а постанову
Нововолинського міського суду
Волинської області від 18.06.2013 року у
справі № 165/1740/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. На ухвалу може бути
подано касаційну скаргу безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуюча суддя
Р.Б. Хобор

Судді
Я.С. Попко

Р.П. Сеник