Справа № 801/8538/13-а
Суддя: Дадінська Тамара Вікторівна
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

Справа № 801/8538/13-а

30.01.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Дадінської Т.В.,

суддів Омельченка В. А. ,

Дудкіної Т.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників
Міністерства доходів і зборів України
на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим (головуючого судді
Латинін Ю.А. ) від 03.10.2013 по справі
№801/8538/13-а

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Державне акціонерне
товариство "Чорноморнафтогаз" (пр.
Кірова/пров. Совнаркомовський, 52/1, м.
Сімферополь, Автономна Республіка
Крим, 95000)

до Міжрегіонального головного
управління Міндоходів- Центрального
офісу з обслуговування великих
платників Міністерства доходів і
зборів України (вул. Леванєвського, 2, м.
Київ, 03680)

про визнання неправомірними дій та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду АР Крим від 03
жовтня 2013 року у справі № 801/8538/13-а
адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства «Державне
акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників
Міністерства доходів і зборів України
про визнання неправомірними дій та
скасування податкового
повідомлення-рішення було задоволено
частково. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників № від 15.08.2013
року. Судом також вирішено питання щодо
розподілу судових витрат по справі.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач звернувся
з апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду АР Крим від 03
жовтня 2013 року в частині задоволення
адміністративного позову та прийняти
нове судове рішення, яким відмовити
позивачу у задоволенні
адміністративного позову у повному
обсязі.

Апеляційна скарга мотивована
невідповідністю судового рішення суду
першої інстанції нормам матеріального
та процесуального права. Заявник
апеляційної скарги посилається на те,
що позивач за рахунок залучення до
схеми постачання посередників: ТОВ
«Білдінг груп плюс» та ТОВ «Варіант
сервіс Україна» придбало товар - кабель
за завищеними цінами. Крім того,
відповідач посилається на наявність
ознак фіктивності у ТОВ «Варіант
Сервіс Україна», неможливість
проведення зустрічної перевірки ТОВ
«Варіант Сервіс Україна» та
відсутності факту реального
здійснення господарської діяльності
ТОВ «Варіант Сервіс Україна».

У судове засідання представник
відповідач не з'явився. Про дату, час і
місце апеляційного розгляду справи
відповідач сповіщений належним чином.

Від відповідача надійшло клопотання
про відкладення розгляду справи у
зв'язку із неможливістю явки його
представника внаслідок виникнення
складних погодних умов.

Вказане клопотання про відкладення
розгляду справи залишено судовою
колегією без задоволення, оскільки
доводи апеляційної скарги є для суду
зрозумілими та зводяться до вирішення
судом правового питання, в матеріалах
справи є у наявності усі необхідні
докази для вирішення судом спору.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився. Про дату, час і
місце апеляційного розгляду справи
позивач сповіщений належним чином.

Відповідно до частини 4 статті 196
Кодексу адміністративного судочинства
України неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

Суд, керуючись положеннями пункту 2
частини першої статті 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, визнав за можливе перейти до
письмового провадження по справі.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
спірні правовідносини у справі виникли
у зв'язку із збільшенням позивачу суми
грошового зобов'язання з ПДВ на суму
109000,00 грн. за основним платежем та 54500,00
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями податковим
повідомленням-рішенням від 15.08.2013 року
№ .

Вказане податкове
повідомлення-рішення прийнято на
підставі висновків акту від 30.07.2013 року
№ 890/41-20/00153117 «Про результати
позапланової невиїзної документальної
перевірки Публічного акціонерного
товариства «Державного акціонерного
товариства «Чорноморнафтогаз» (код за
) з питань дотримання вимог
податкового законодавства по податку
на додану вартість при здійсненні
фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «Варіант Сервіс
Україна» (код за ) за період
з 01.03.13 по 31.03.12», яким було встановлено
заниження позивачем ПДВ за березень 2013
року на суму 109000 грн. внаслідок
завищення податкового кредиту з ПДВ по
фінансово-господарським операціям із
ТОВ «Варіант Сервіс Україна»,
правочини із яким податкова інспекція
вважає нікчемними в силу їх
безтоварного характеру.

Такий висновок податкової інспекції
ґрунтується на факті неможливості
проведення зустрічної перевірки ТОВ
«Варіант Сервіс Україна» та на
висновку іншого податкового органу -
ДПІ у Подільському районі м. Києва ДПС
щодо наявності ознак фіктивності та
відсутності факту реального
здійснення господарської діяльності
ТОВ «Варіант Сервіс Україна». Так ДПІ у
Подільському районі м. Києва ДПС
встановила, що засновник ТОВ «Варіант
Сервіс Україна» ОСОБА_3 за адресою
місця реєстрації не проживає, у ТОВ
«Варіант Сервіс Україна» відсутні
основні засоби, відсутні приміщення та
будівлі згідно даних БТІ по м. Києву та
Київській області, не зареєстровані
транспортні засоби за Товариством та
Товариство не володіє земельними
ділянками.

Крім того, у акті перевірки позивача
йдеться посилання на інформацію ДПІ у
Подільському районі м. Києва ДПС про те,
що ТОВ «Варіант Сервіс Україна» мало
взаємовідносини із ТОВ «Білдінг Груп
Плюс», ТОВ «Даніус», ТОВ «Студер
Бейкер», ПП «ІНФІНІТІ ЦЕНТР», правочини
із якими також визнані податковим
органом нікчемними та підприємства не
знаходяться за своїм
місцезнаходженням у зв'язку з чим
неможливо здійснити їх зустрічну
перевірку.

Судова колегія зазначає, що твердження
податкової інспекції щодо відсутності
у позивача права на віднесення сум ПДВ
до складу податкового кредиту по
операціям з придбання товарів (робіт,
послуг) по фінансово-господарськими
взаємовідносинами із ТОВ «Варіант
Сервіс Україна», у зв'язку із
відсутністю товарного характеру таких
взаємовідносин, повинен бути
доведеним. При цьому судова колегія
зазначає, що неможливість проведення
зустрічної перевірки контрагента
позивача не може слугувати підставою
до висновку про безтоварний характер
правочинів та завищення платником сум
податкового кредиту з ПДВ, оскільки
податкова відповідальність платників
податків має індивідуальний характер і
при відсутності належних та допустимих
доказів відсутності реального
виконання умов господарських операцій
(поставки товарів, робіт, послуг) у суду
немає правових підстав до висновку про
завищення позивачем суми податкового
кредиту з ПДВ.

Крім того, судова колегія зазначає, що
відносини між учасниками попередніх
ланцюгів постачань товарів та послуг
не мають безпосереднього впливу на
дослідження факту реальності
господарських операцій між останнім у
ланцюгу постачання платником податків
- позивачем та його безпосереднім
контрагентом - ТОВ «Варіант Сервіс
Україна». Оцінці підлягає саме факт
здійснення фінансово-господарських
операцій між позивачем та ТОВ «Варіант
Сервіс Україна», реальність таких
операцій.

Відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України « Загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину» зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний недійсним.

Згідно до статті 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

В матеріалах справи відсутні докази,
які б свідчили про те, що правочини між
позивачем та вищевказаним суб'єктом
господарської діяльності суперечать
інтересам держави та суспільства,
недійсність правочинів прямо не
встановлена законом, а тому згідно
приписів статті 215 Цивільного кодексу
України такі правочини є оспорюваними,
тобто підлягають визнанню судом
недійсними у порядку, встановленому
законом. Але, у судовому порядку не
оспорено дійсність вказаних
правочинів.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Тобто, вказаною нормою Кодексу чітко
визначено, що правочини, що не
відповідають інтересам держави і
суспільства є не нікчемними а
недійсними, що визнається в судовому
порядку.

Як слідує з постанови Пленуму ВСУ від 6
листопада 2009 року N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" при
кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК
має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

На час здійснення перевірки позивача
та постановлення податковою
інспекцією висновку про нікчемність
правочинів між позивачем та
вищевказаним суб'єктом господарської
діяльності , був відсутній відповідний
вирок суду про фіктивність ТОВ
«Варіант Сервіс Україна», відсутнє
відповідне рішення суду про визнання
правочинів недійсними, а тому
податкова інспекція не мала правових
підстав до висновку про нікчемність
правочинів та висновку про завищення
позивачем податкового кредиту з
придбання товарів у вказаного
підприємства.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом У цього
Кодексу.

Відповідно до пунктів 198.1, 198.2 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше;

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну
територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати податку за податковими
зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8
статті 187 цього Кодексу, а для операцій
з постачання послуг нерезидентом на
митній території України - дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до податкової
декларації попереднього періоду.

Згідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Платник податку може включити на
підставі бухгалтерської довідки до
податкового кредиту виходячи з бази
оподаткування, визначеної відповідно
до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу,
суми податку, сплачені (нараховані) у
вартості товарів/послуг, необоротних
активів, що не були включені до складу
податкового кредиту при придбанні або
виготовленні таких товарів/послуг,
необоротних активів, та/або з яких були
визначені податкові зобов'язання
відповідно до цього пункту, у разі якщо
такі товари/послуги, необоротні активи
починають використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності, у тому числі
переведення невиробничих необоротних
активів до складу виробничих
необоротних активів.

З метою застосування цього пункту
податкові зобов'язання і податковий
кредит визначаються на дату початку
фактичного використання
товарів/послуг, необоротних активів,
визначену в первинних документах,
складених відповідно до Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Згідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати складання
податкової накладної.

Таким чином, вказаними положеннями
Податкового кодексу передбачено, що
податковий кредит з ПДВ повинен бути
документально підтверджений а
понесенні платником витрати з
придбання товарів (робіт, послуг)
повинні бути безпосередньо пов'язані
із здійсненням платником податків
власної господарської діяльності.

Термін "господарська діяльність" суд
застосовує у значенні, наведеному у
підпункті 14.1.36 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України а саме:
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Судовою колегією враховується, що на
формування показників податкового
кредиту та валових витрат впливають
операції з закупівлі товарів (робіт,
послуг), а також подальша їх реалізація
за ціною не нижче вартості.

Згідно статті 1 Закону України від
16.07.1999 №996-14 «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні»
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податку.
Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків є обов'язковою
ознакою господарської операції.
Усі господарські операції, які були
проведені, спричинили реальні зміни
майнового стану позивача - вказаний
факт підтверджується матеріалами
справи.

Так між позивачем та ТОВ «Варіант
Сервіс Україна» був укладений Договір
поставки за № 509 від 25.05.2012 року,
предметом якого згідно Специфікації №
1 (Додаток № 1 до Договору) є кабель
різних марок, провідник та провід
різних марок.

Факт поставки товару за Договором № 509
від 25.05.2012 року підтверджується актом
прийому-передання товару від 13.03.2013
року на загальну суму1962000,00 грн. у т.ч.
ПДВ 327000,00 грн., податковою накладною № 1
від 13.03.2013 року на суму ПДВ 327000,00 грн.,
видатковою накладною № РН-0000003 від
13.03.2013 року, а факт доставки товару на
адресу позивача - товарно-транспортною
накладною від 134.03.2013 року згідно якої
доставку товару здійснило ДТЕП
«ІСТ-Захид» за замовленням ТОВ
«Білдінг Груп Плюс». Згідно відомостей
вказаної товарно-транспортної
накладної вантажовідправником кабелю
КГ 3х150+1х70 є ТОВ «Варіант Сервіс
Україна» а вантажоодержувачем -
позивач.

Докази, які б спростовували дані
первинних документів бухгалтерського
та податкового обліку позивача, суду не
надано.

Під час здійснення перевірки податкова
інспекція не досліджувала питання щодо
реального виконання
фінансово-господарських операцій між
позивачем та ТОВ «Варіант Сервіс
Україна», не досліджувала питання щодо
використання позивачем отриманих
товарів у власній господарській
діяльності.

Судова колегія відмічає, що чинним
законодавством України не передбачено
обов'язок контрагента, а також не
надано йому права, перевіряти
достовірність даних, які вказуються
іншим контрагентом в його первинних
документах, а також контролювати
показники податкової звітності по
податках та обов'язкових платежах.

Податкове законодавство України не
передбачає відповідальності платника
податку за порушення податкового та
іншого законодавства, допущенні його
Контрагентом. Якщо Контрагент не
виконав, або не виконує свої
зобов'язання по виконанню вимог
податкового та іншого законодавства,
то це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме для нього, як
платника податків, а не для його
Контрагентів.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 09.08.2012 по справі № К/9991/29174/12,
постанові Верховного Суду України від
31.01.2011 у справах; №21-42а10 та 21-47а10).

Крім того вказана позиція узгоджується
із практикою Європейського суду з прав
людини. Так, основним висновком у
рішенні від 22.01.2009 у справі "Булвес АД
проти Болгарії"№ 3991/03 Європейський суд
з прав людини зазначив, що у разі якщо
національні органи за відсутності
будь-яких вказівок на безпосередню
участь фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою
податку на додану вартість, який
нараховується у ланцюгу поставок, або
будь-яких вказівок на обізнаність про
таке порушення, все ж таки застосовують
негативні наслідки до отримувача
оподатковуваної податком на додану
вартість поставки, який повністю
виконав свої зобов'язання, за дії або
бездіяльність постачальника, який
перебував поза межами контролю
отримувача і у відношенні якого у нього
не було засобів перевірки та
забезпечення його виконання, то такі
владні органи порушують справедливий
баланс, який має підтримуватися між
вимогами суспільних інтересів та
вимогами захисту права власності.
Аналогічна позиція була викладені
Європейським судом з прав людини і під
час розгляду справи «Бізнес Сепорт
Сентре проти Болгарії», яку було
притягнуто до податкової
відповідальності у зв'язку із тим, що
деякі контрагенти цієї компанії не
виконали обов'язку по сплаті і
декларуванню податків по операціях із
компанією Бізнес Сепорт Сентре (не
сплатити ПДВ). Повторно підтвердивши
висновок у справі «Булвес АД проти
Болгарії», ЄСПЛ додатково зазначив, що
«у разі виявлення податковими органами
невиконання постачальником своїх
обов'язків як платника ПДВ, вони могли б
розпочати податкову перевірку цього
постачальника, з тим щоб стягнути з
нього належні платежі та штрафні
санкції». Втім відмітив Суд, прямого
впливу на оподаткування
організації-заявника (Бізнес Сепорт
Сентре) це б не мало.

При таких обставинах справи судова
колегія не вбачає правових підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування судового рішення суду
першої інстанції.

Але судова колегія вважає за
необхідним змінити постанову суду
першої інстанції в частині розподілу
судових витрат у відповідності із
положеннями статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Так відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалено
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені витрати з Державного
бюджету України (або відповідного
місцевого бюджету, якщо іншою стороною
був орган місцевого самоврядування,
його посадова чи службова особа).

Таким чином, понесені позивачем судові
витрати суд присуджує на користь
позивача з Державного бюджету України.
Суд першої інстанції присудив стягнути
судові витрати з Державного бюджету
України шляхом їх безспірного
стягнення із рахунка відповідача.

Відповідно до п. 1 частини 1 статті 201
Кодексу адміністративного судочинства
України підставами для зміни постанови
або ухвали суду першої інстанції є:
правильне по суті вирішення справи чи
питання, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 205, 207, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників Міністерства
доходів і зборів України залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
03.10.2013 по справі №801/8538/13-а змінити.

Викласти пункт 3 резолютивної частини
постанови в наступній редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України
на користь Публічного акціонерного
товариства «Державне акціонерне
товариство «Чорноморнафтогаз» судові
витрати по сплаті судового збору у сумі
834,70 грн. (Вісімсот тридцять чотири
гривні сімдесят копійок)».

В іншій частині постанову Окружного
адміністративного суду АР Крим від 03
жовтня 2013 року у справі № 801/8538/13-а
залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Постанову може бути оскаржено до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
Т.В. Дадінська

Судді підпис
В.А.Омельченко

підпис Т.М. Дудкіна

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
Т.В. Дадінська