Справа № 210/4563/13-а
Суддя: Чайкіна О. В.
Дата ухвалення: 2013-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 210/4563/13-а
Провадження № 2-а/210/110/13
П О С Т А Н О В А

іменем України

"03" грудня 2013 р.

Дзержинський районний суд міста
Кривого Рогу Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Чайкіна О.В.,

при секретарі - Ромашевський В.Є.,

за участі представників сторін:

позивача - голови громадської
організації „Спілка підприємців
Криворіжжя» - Туровська І.Л.

відповідача - Сеїна О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Кривому Розі
адміністративну справу за позовом
громадської організації „Спілка
підприємців Криворіжжя" до
Криворізької міської ради
Дніпропетровської області про
скасування рішення Криворізької
міської ради № 3816 від 28.04.2010 року, -

Встановив:

Позивач, Громадська організація
«Спілка підприємців Криворіжжя»,
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Криворізької міської ради
про скасування рішення Криворізької
міської ради № 3816 від 28 квітня 2010р. «Про
затвердження Положення про порядок
надання ритуальних послуг на території
міста Кривого Рогу».

В обґрунтування позовних вимог,
Позивач зазначав, що 28 квітня 2010року
Відповідачем прийнято оскаржуване
рішення, яке, на думку Позивача, є
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню, оскільки прийняте з
перевищенням повноважень, наданих
міській раді, та у зв'язку з
невідповідністю положеннями закону
України «Про поховання та похоронну
справу». Оскільки про порушення своїх
прав Позивач дізнався лише у квітні 2013
року, просив суд поновити строк на
оскарження вказаного рішення та
скасувати оскаржуване рішення.

Ухвалою суду від 23 липня 2013 року
Позивачеві поновлено строк на
оскарження рішення Криворізької
міської ради № 3816 від 28 квітня 2010р. «Про
затвердження Положення про порядок
надання ритуальних послуг на території
міста Кривого Рогу» (а.с. 21-22).

Ухвалою суду від 23 липня 2013 року
відповідно до ч. 3 ст. 171 КАС України
зобов'язано Відповідача здійснити
оголошення про оскарження
нормативно-правового акту (а.с. 21-22).
Оголошення про оскарження
нормативно-правового акту
опубліковано в міській комунальній
газеті «Червоний гірник» за № 70 (21395)
(а.с. 109). За таких обставин вважається,
що всі заінтересовані особи належним
чином повідомлені про судовий розгляд
справи.

У судовому засіданні представник
позивача - голова громадської
організації «Спілка підприємців
Криворіжжя» Туровська І.Л., позовні
вимоги підтримала у повному обсязі з
мотивів, викладених у позові.
Зазначила, що оскаржуване рішення
суперечить закону України «Про
поховання та похоронну справу», закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», оскільки Криворізька міська
рада не наділена повноваженнями щодо
здійснення управління в галузі
поховання.

Представник Відповідача Сеїна О.О. у
судовому засіданні проти позову
заперечувала в повному обсязі,
зазначала, що відповідно до Закону
України «Про місце самоврядування в
Україні» міській раді як органу
місцевого самоврядування надані
повноваження щодо врегулювання
суспільних відносин у галузі
поховання; оскаржуване рішення
прийнято в межах, у спосіб та в порядку,
визначеному законодавством; крім того,
проект оскаржуваного рішення
перевірявся антимонопольним комітетом
на предмет відповідності
законодавству; проект оскаржуваного
рішення обговорювався на пленарних
засіданнях, проводились громадські
слухання, в яких Позивач приймав
участь, надавав свої пропозиції.

Ухвалою суду від 08 жовтня 2013 року до
участі у справі залучено третю особу -
Управління благоустрою та житлової
політики виконкому Криворізької
міської ради. (а.с.).

Представник третьої особи ОСОБА_1 у
судовому засіданні проти позову
заперечував. Зазначив, що при прийнятті
оскаржуваного рішення дотримані
вимоги чинного законодавства,
оскаржуване рішення узгоджується з
положеннями закону України «Про
поховання та похоронну справу». Вважає
позовні вимоги необґрунтованими.

Заслухавши пояснення та заперечення
сторін, дослідивши надані сторонами
докази, оцінивши їх відповідно до вимог
ст. 69-72 Кодексу адміністративного
судочинства України (надалі -КАС
України), суд встановив такі фактичні
обставини.

Судом встановлено, що 28 квітня 2010 року
Рішенням Криворізької міської ради №
3816 затверджено Положення про порядок
надання ритуальних послуг на території
міста Кривого Рогу - надалі -
оскаржуване рішення (а.с. 4-12).

Оскаржуване рішення прийнято на LI
сесії V скликання Криворізької міської
ради з метою врегулювання відносин при
наданні ритуальних послуг (а.с. 4).

Як вбачається з матеріалів справи, до
прийняття оскаржуваного рішення,
проводились відповідні процедури,
визначені законом України «Про засади
державної регуляторної політики у
сфері господарської діяльності»,
зокрема проект вищевказаного
нормативного акту включено до плану
діяльності виконкому міської ради з
питань підготовки проектів
регуляторних актів на 2010рік (рішення
від 09.12.2009р. № 362 «Про реалізацію та
планування органами місцевого
самоврядування регуляторної
діяльності» оприлюднено 15.12.2009року в
міській комунальній газеті «Червоний
гірник» № 192-193 (20827-20828) з тиражем 15153
екземплярів та офіційному сайті
виконкому міської ради в мережі
Інтернет); підготовлено аналіз
регуляторного впливу вищевказаного
проекту відповідно до вимог ст.. 8
Закону; оприлюднено: 18.02.2010року -
повідомлення про оприлюднення
регуляторного акта - проекту рішення
міської ради «Про затвердження
Положення про порядок надання
ритуальних послуг на території м.
Кривого Рогу» та аналіз його
регуляторного впливу з метою одержання
зауважень і пропозицій від населення,
суб'єктів господарювання в міській
комунальній газеті «Червоний гірник»
та на офіційному сайті виконкому
міської ради в мережі Інтернет;
проведено громадські слухання з питань
обговорення оскаржуваного рішення;
членів територіальної громади
проінформовано про проведення
вказаних заходів та про їх наслідки
через міську комунальну газету
«Червоний гірник» 20.02.2013р., 06.03.2013р.;
проект оскаржуваного рішення
направлявся Дніпропетровському
обласному територіальному відділенню
Антимонопольного комітету України (а.с.
54-57).

З матеріалів справи вбачається, що за
інформацією Дніпропетровського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
05.03.2010р. за № 453/42/06-10, оскаржуване
рішення не суперечить вимогам
законодавства про захист економічної
конкуренції (а.с. 112).

Судом встановлено, що проект
оскаржуваного рішення обговорювався
на громадських слуханнях, на
засіданнях постійних комісій міської
ради з питань регуляторної політики та
підприємництва, з питань комунального
господарства, що підтверджено
сторонами у судовому засіданні, а також
вбачається з матеріалів справи (а.с. 54,
80-81, 84-85).

Проект оскаржуваного рішення прийнято
28 квітня 2010року на LI сесії V скликання
Криворізької міської ради відповідно
до порядку денного пленарного
засідання сесії (а.с. 100-103).

Дослідивши обставини справи, суд
дійшов висновку, що правовідносини, які
склалися між сторонами, врегульовані
наступними нормами діючого
законодавства України: Законами
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» від 21 травня 1997 року за №
280/97-ВР (зі змінами та доповненнями);
«Про поховання та похорону справу» від
10 липня 2003 року за № 1102-IV (зі змінами та
доповненнями).

Відповідно до положень статті 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» (в редакції, чинній на момент
прийняття оскаржуваного рішення), рада
в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.
Рішення ради приймається на її
пленарному засіданні після
обговорення більшістю депутатів від
загального складу ради, крім випадків,
передбачених цим Законом. При
встановленні результатів голосування
до загального складу сільської,
селищної, міської ради включається
сільський, селищний, міський голова,
якщо він бере участь у пленарному
засіданні ради, і враховується його
голос. Рішення ради
нормативно-правового характеру
набирають чинності з дня їх офіційного
оприлюднення, якщо радою не
встановлено більш пізній строк
введення цих рішень у дію.

З Конституції України випливає, що
народ здійснює владу безпосередньо і
через органи державної влади та органи
місцевого самоврядування (частина
друга статті 5). Місцеве самоврядування
є правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина перша статті
140 Конституції України). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України (пункти 4, 5
мотивувальної частини Рішення від 26
березня 2002 року N 6-рп/2002 у справі про
охорону трудових прав депутатів
місцевих рад).

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень вбачається, що
ці органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

В Основному Законі України передбачено
форми та засоби реалізації права
територіальних громад на місцеве
самоврядування і вказано, що органи
місцевого самоврядування в межах
повноважень, визначених законом,
приймають рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території
(ч.1 ст. 144). На основі цього положення
Конституції України в Законі
визначено, що у формі рішень рада
приймає нормативні та інші акти (ч. 1 ст.
59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні»).

Проаналізувавши функції і
повноваження органів місцевого
самоврядування, врегульовані
Конституцією України та іншими
законами України, Конституційний Суд
України у рішенні від 16.04.2009 р. за №
7-рп/2009 дійшов висновку, що органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію. Такий висновок
узгоджується із правовими позиціями
Конституційного Суду України,
викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001
року N 20-рп/2001 у справі про укази
Президії Верховної Ради України щодо
Компартії України, зареєстрованої 22
липня 1991 року (абзац перший пункту 6
мотивувальної частини), від 23 червня 1997
року N 2-зп у справі про акти органів
Верховної Ради України (абзац
четвертий пункту 1 мотивувальної
частини).

Закон України «Про поховання та
похоронну справу» (в редакції, чинній
на момент винесення спірного рішення)
визначає загальні правові засади
здійснення в Україні діяльності з
поховання померлих, регулює відносини,
що виникають після смерті (загибелі)
особи, щодо проведення процедури
поховання, а також встановлює гарантії
належного ставлення до тіла (останків,
праху) померлого та збереження місця
поховання.

Ритуальні послуги, в розумінні ст. 2
цього закону, це послуги, пов'язані з
організацією поховання та
облаштуванням місця поховання.

Правову основу діяльності в галузі
поховання становлять Конституція
України, цей Закон, інші закони України,
міжнародні договори України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, а також інші
нормативно-правові акти, що
приймаються на виконання законів
України (ст.. 3 Закону України «Про
поховання та похоронну справу).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
поховання та похоронну справу»,
державні стандарти, інші нормативні
документи в галузі поховання
впроваджуються в порядку,
передбаченому законом, з метою
забезпечення безпеки життя та здоров'я
людей, тварин, охорони рослин, а також
майна та довкілля, створення умов для
раціонального використання всіх видів
ресурсів. Державні стандарти, інші
нормативні документи в галузі
поховання складаються з: обов'язкових
містобудівних, екологічних вимог та
санітарно-гігієнічних норм щодо
створення та функціонування кладовищ,
крематоріїв, інших місць поховань;
технічних умов щодо виготовлення
предметів ритуальної належності;
необхідного мінімального переліку
вимог щодо порядку організації
поховання померлих і ритуального
обслуговування населення, тощо.

Правові засади організації діяльності
в галузі поховання здійснюються
відповідно до положень ст.. 8 Закону
України «Про поховання та похоронну
справу».

Згідно ст. 8 цитованого Закону (в
редакції, що діяла на момент прийняття
оскаржуваного рішення - станом на 28
квітня 2010 року) організація діяльності
в галузі поховання померлих
здійснюється спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади у
сфері житлово-комунальної політики
України, іншими центральними органами
виконавчої влади, місцевими органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування та їх виконавчими
органами.

Місцеві державні адміністрації в
межах, визначених Конституцією і
законами України, здійснюють на
відповідних територіях державний
контроль за додержанням санітарних
правил, архітектурно-будівельних норм,
правил і стандартів, а також правил
благоустрою, вирішують відповідно до
закону питання про відведення
земельних ділянок для організації
місць поховання, здійснюють інші
повноваження, передбачені законом.

Органи місцевого самоврядування та їх
виконавчі органи в межах своєї
компетенції: 1) вирішують відповідно до
закону питання про відведення
земельних ділянок для організації
місць поховання; 2) забезпечують
будівництво, утримання в належному
стані та охорону місць поховання; 3)
створюють ритуальні служби; 4)
вирішують питання про надання за
рахунок коштів місцевих бюджетів
ритуальних послуг у зв'язку з
похованням самотніх громадян,
ветеранів війни та праці, а також інших
категорій малозабезпечених громадян;
про надання допомоги на поховання
померлих громадян в інших випадках,
передбачених цим Законом; 5) здійснюють
контроль за дотриманням законодавства
стосовно захисту прав споживачів у
частині надання суб'єктами
господарювання ритуальних послуг та
реалізацією ними предметів ритуальної
належності; 6) здійснюють інші
повноваження, передбачені цим та
іншими законами. Для організації
(утворення), будівництва, утримання в
належному стані та охорони місць
поховання сільські, селищні, міські
ради можуть створювати спеціалізовані
комунальні підприємства. З метою
оперативного забезпечення населення
інформацією про суб'єкти
господарювання, що надають ритуальні
послуги та виготовляють предмети
ритуальної належності, органи
місцевого самоврядування можуть
створювати спеціалізовані
госпрозрахункові інформаційні служби.
Порядок діяльності таких служб
визначається органами місцевого
самоврядування відповідно до
законодавства.

Наказом Державного комітету України з
питань житлово-комунального
господарства від 19 листопада 2003 року за
№ 193 «Про затвердження
нормативно-правових актів щодо
реалізації Закону України "Про
поховання та похоронну справу" (в
редакції, чинній на момент прийняття
оскаржуваного рішення), затверджено
типове положення про ритуальну службу
в Україні; необхідний мінімальний
перелік окремих видів ритуальних
послуг; необхідний мінімальний перелік
вимог щодо порядку організації
поховання і ритуального
обслуговування населення; порядок
утримання кладовищ та інших місць
поховань.

Повноваження органів місцевого
самоврядування, у тому числі й в галузі
поховання, передбачені Законом України
«Про місцеве самоврядування в
Україні».

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні», в
редакції, що діяла на момент винесення
оскаржуваного рішення, до власних
повноважень Відповідача в галузі
житлово-комунального господарства,
побутового, торговельного
обслуговування, громадського
харчування, транспорту і зв'язку
належать: управління об'єктами
житлово-комунального господарства,
побутового, торговельного
обслуговування, транспорту і зв'язку,
що перебувають у комунальній власності
відповідних територіальних громад,
забезпечення їх належного утримання та
ефективної експлуатації, необхідного
рівня та якості послуг населенню;
організація благоустрою населених
пунктів, залучення на договірних
засадах з цією метою коштів, трудових і
матеріально-технічних ресурсів
підприємств, установ та організацій
незалежно від форм власності, а також
населення; здійснення контролю за
станом благоустрою виробничих
територій, організації озеленення,
охорони зелених насаджень і водойм,
створення місць відпочинку громадян;
встановлення зручного для населення
режиму роботи підприємств
комунального господарства, торгівлі та
громадського харчування, побутового
обслуговування, що належать до
комунальної власності відповідних
територіальних громад; забезпечення
утримання в належному стані кладовищ,
інших місць поховання та їх охорони,
тощо.

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що його положення не
суперечать та повністю узгоджується із
положеннями Закону України «Про
поховання та похоронну справу», не
суперечать і узгоджується зі змістом
типового положення про ритуальну
службу в Україні; необхідним
мінімальним переліком окремих видів
ритуальних послуг; необхідним
мінімальним переліком вимог щодо
порядку організації поховання і
ритуального обслуговування населення;
порядком утримання кладовищ та інших
місць поховань, затверджених наказом
Державного комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
19 листопада 2003 року за № 193 «Про
затвердження нормативно-правових
актів щодо реалізації Закону України
"Про поховання та похоронну справу" та
прийняті в межах компетенції,
визначеної ст.. 30 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» .

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Ураховуючи наявні у справі докази,
судом було перевірено та встановлено,
що відповідач, приймаючи оскаржуване
рішення, діяв у межах повноважень,
обґрунтовано, неупереджено,
добросовісно, розсудливо, з
дотриманням принципу рівності перед
законом, у дотримання та в порядку
вимог ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Доказами в адміністративному
судочинстві відповідно до ст. 69 КАС
України є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
оскаржуване рішення не підлягає
скасуванню, а Відповідач при його
прийнятті, діяв у межах повноважень та
відповідно до закону.

На підставі наведеного суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги позивача є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 167 КАС України у
судовому засіданні проголошені
вступна та резолютивна частини
постанови. Постанова складена та
підписана в порядку ч. 3 ст. 160 КАС
України 03.12.2013р.

На підставі викладеного, керуючись ст.
19 Конституції України, ст. ст. 2, 4-15, 159-163,
167, 185, 186 КАС України, суд, -

Вирішив:

У задоволенні адміністративного
позову громадської організації
«Спілка підприємців «Криворіжжя» до
Криворізької міської ради
Дніпропетровської області про
скасування рішення Криворізької
міської ради Дніпропетровської
області від 28.04.2010року № 3816 «Про
затвердження Положення про порядок
надання ритуальних послуг на території
міста Кривого Рогу» - відмовити у
повному обсязі.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дзержинський районний суд м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення
постанови. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу,
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 09
грудня 2013 року.

Суддя:
О. В. Чайкіна