Справа № 2а-2628/10/1770
Суддя: Костів М.В.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 р.
Справа № 32457/10/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва
М.В.,

суддів Шавеля Р.М.,
Савицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу Дубенської об'єднаної державної
податкової інспекції Рівненської
області на постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 18
серпня 2010 року в справі № 2а-2628/10/1770 за
позовом ОСОБА_1 до Дубенської
об'єднаної державної податкової
інспекції про скасування податкового
повідомлення - рішення,

встановив:

Постановою Рівненського
окружного адміністративного суду від
18.08.2010 р. у справі № 2а-2628/10/1770 за позовом
ОСОБА_1 до Дубенської об'єднаної
державної податкової інспекції про
скасування податкового
повідомлення-рішення №/0 від
19.04.2010 року позов задоволено повністю:
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення - рішення
Дубенської об'єднаної державної
податкової інспекції №/0 від
19.04.2010 р.,згідно з яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем «прибутковий
податок з робітників і службовців» в
сумі 2625 грн.; стягнуто судовий збір.

В апеляційній скарзі скаржник
просить постанову суду скасувати та
відмовити у позові. Апеляційна скарга
мотивована неврахуванням висновків за
результатами розгляду декларації про
отримані позивачем доходи, норм права,
зазначених в оскаржуваних рішеннях.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання на виклик суду не
з'явилися, а відтак, на підставі п.2 ч.1
ст.197 КАС України суд дійшов висновку
про можливість розгляду справи в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як правильно встановив суд першої
інстанції, 23.03.2010 р. позивач подав до
Дубенської об'єднаної державної
податкової інспекції декларацію про
доходи, одержані з 01 січня по 31 грудня
2009 року, де у розділі 1.2. відобразив
операцію по внесенню до статутного
фонду ТОВ «Західстандарт»
матеріальних цінностей. Згідно з
витягом з протоколу зборів учасників
ТОВ «Західстандарт» вкладом позивача
до статутного капіталу Товариства є
ноутбук MSI та офісні меблі, загальною
вартістю 17500 грн., що становить 33,3% у
статутному фонді. На підставі
декларації про доходи 19.04.2010 р.
Дубенською ОДПІ винесено податкове
повідомлення - рішення №/0 від
19.04.2010 р., згідно з яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем «прибутковий
податок з робітників і службовців» в
сумі 2625 грн., як 15% від вартості вкладу -
17500 грн. Вказане податкове повідомлення
- рішення мотивоване п.1.2. ст.1, пп. «ж»
п.1.3. ст.1, п.1.15 ст.1, пп.4.2.13, п.4.2 ст.4, п.7.1.
ст.7, п.8.1 ст.8, пп.9.6.2 п. 9.6 ст.9, п.12.1 ст.12,
п.19.2 ст.19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб».

Відповідно до п.1.2 ст.1 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
№889-IV від 22.05.2003 року доходом фізичної
особи є сума будь-яких коштів, вартість
матеріального і нематеріального майна,
інших активів, що мають вартість, у тому
числі цінних паперів або деривативів,
одержаних платником податку у
власність або нарахованих на його
користь, чи набутих незаконним шляхом у
випадках, визначених пп.4.2.16 п.4.2 ст.4
цього Закону, протягом відповідного
звітного податкового періоду з різних
джерел як на території України, так і за
її межами. У відповідності до п.1.3 ст.1
цього Закону доходом з джерелом його
походження з України є будь-який дохід,
одержаний платником податку або
нарахований на його користь від
здійснення будь-яких видів діяльності
на території України. Таким доходом,
відповідно до пп. «ж» вказаного пункту
є дохід від продажу рухомого майна,
якщо факт зміни власника (продажу
об'єкта рухомого майна) підлягає
державній реєстрації та/або
нотаріальному посвідченню згідно із
законом України, якщо місце вручення
такого рухомого майна набувачеві
знаходиться на території України.
Такий дохід, в силу вимог пп.3.1.3 п.3.1 ст.3
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» №889-IV від 22.05.2003 року, є
об'єктом оподаткування і підлягає
кінцевому оподаткуванню при його
виплаті. Ставка податку відповідно до
п.7.1. ст.7 Закону становить 15% від об'єкта
оподаткування, який відповідно до
вимог ст.12 Закону визначається з
вартості об'єкта рухомого майна.

Висновки суду першої інстанції
підставно ґрунтуються на тому, що
скаржником не було доведено факту, що в
2009 р. позивач вчиняв продаж рухомого
майна, факт зміни власника щодо якого
підлягав державній реєстрації та/або
нотаріальному посвідченню. За правовою
природою внесення фізичною особою до
статутного фонду господарського
товариства майна в обмін на емітовані
такою юридичною особою корпоративні
права є придбанням фізичною особою
інвестиційного активу, а не договором
купівлі-продажу, тому покликання
податкового органу на норми ст.12 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» №889-IV від 22.05.2003 року, яка
регулює оподаткування операцій з
продажу або обміну об'єкта рухомого
майна, є безпідставною.

Відповідно до вимог п.4.2.13 п.4.2 ст.4
Закону до складу загального місячного
оподатковуваного доходу включається
інвестиційний прибуток від здійснення
платником податку операцій з цінними
паперами та корпоративними правами,
випущеними в інших, ніж цінні папери,
формах, крім доходу від операцій,
зазначених у підпунктах 4.3.3 (сума
доходів, отриманих у вигляді процентів
платником податку від розміщення ним
коштів у цінні папери, емітовані
Міністерством фінансів України,
виграші у державну лотерею) та 4.3.17
(дивіденди, які нараховуються на
користь платника податку у вигляді
акцій, часток, паїв, емітованих
юридичною особою-резидентом, що
нараховує такі дивіденди, за умови,
коли таке нарахування ніяким чином не
змінює пропорцій, часток участі всіх
акціонерів у статутному фонді
емітента, та внаслідок чого
збільшується статутний фонд такого
емітента на сукупну номінальну
вартість таких нарахованих
дивідендів).

Згідно з п.1.8 ст.1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
№334/94-ВР від 28.12.1994 року корпоративне
право це - право власності на статутний
фонд (капітал) юридичної особи або його
частку (пай), включаючи права на
управління, отримання відповідної
частки прибутку та такої юридичної
особи, а також активів у разі її
ліквідації відповідно до чинного
законодавства, незалежно від того, чи
створена така юридична особа у формі
господарського товариства,
підприємства, заснованого на власності
однієї юридичної або фізичної особи,
або в інших організаційно-правових
формах. Відповідно до ст.167 ГК України
№436-IV від 16.01.2003 року корпоративні права
- це права особи, частка якої
визначається у статутному фонді (майні)
господарської організації, що
включають правомочності на участь цієї
особи в управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами. Володіння корпоративними
правами не вважається підприємництвом.
Враховуючи ту обставину, що позивач
внаслідок внесення ним до статутного
ТОВ «Західстандарт» майна, отримав
корпоративні права у цьому товаристві,
тобто права на учать в управлінні та
права на отримання прибутку в
майбутньому, а не прибуток як такий,
вказана операція не є об'єктом
оподаткування в розумінні Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» №889-IV від 22.05.2003 року.
Операції фізичних осіб з
корпоративними правами у рамках Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» №889-IV від 22.05.2003 року
розглядаються як операції з
інвестиційними активами. При
здійсненні фізичними особами операцій
з інвестиційними активами (зокрема,
корпоративними правами) оподаткуванню
підлягає інвестиційний прибуток від
таких операцій, який відповідно до
пп.9.6.2. п.9.6 ст.9 Закону визначається, як
позитивна різниця між доходом,
отриманим платником податку від
продажу окремого інвестиційного
активу, та його вартістю, що
розраховується виходячи з суми витрат,
понесених у зв'язку з придбанням такого
активу. Згідно з нормами вказаного
підпункту, операції з внесення
платником податку коштів та майна до
статутного фонду юридичної особи -
резидента в обмін на емітовані ним
корпоративні права вважаються
придбанням інвестиційного активу.
Подальший продаж окремого
інвестиційного активу є операцією
платника податку з корпоративними
правами, а позитивна різниця між
доходом, отриманим платником податку
від продажу такого окремого
інвестиційного активу, та його
вартістю, що розраховується виходячи з
суми витрат, понесених у зв'язку з
придбанням такого активу і є
інвестиційним прибутком, що в силу
вимог пп. 4.2.13 п. 4.2 ст.4 Закону є об'єктом
оподаткування податком з доходів
фізичних осіб при здійсненні платником
податку зазначеної операції. В силу
положень пп.9.6.2 п.9.6 ст.9 Закону до
продажу інвестиційного активу
прирівнюються операції з обміну
інвестиційного активу на інший
інвестиційний актив; зворотнього
викупу корпоративного права його
емітентом, яке належало платнику
податку; повернення платнику податку
коштів або майна (майнових прав),
попередньо внесених ним до статутного
фонду емітента корпоративних прав,
внаслідок виходу такого платника
податку з числа засновників (учасників)
такого емітента чи ліквідації такого
емітента. Відповідно до пп.9.6.6 п.9.6 ст.9
Закону за наслідками звітного року до
складу загального річного
оподатковуваного доходу платника
податку включається позитивне
значення загального фінансового
результату операцій з інвестиційними
активами. А фінансові результати
операцій з інвестиційними активами, в
силу вимог пп.9.6.1 п.9.6 ст.9 Закону
обліковуються платником податку
самостійно та окремо від інших доходів
і витрат.

Відтак, суд першої інстанції зробив
підставний висновок про те, що об'єктом
оподаткування податком з доходів
фізичних осіб є виключно доходи у
вигляді інвестиційного прибутку від
здійснення платником податку операцій
з корпоративними правами, а також дохід
у вигляді дивідендів, нарахованих
емітентом корпоративних прав. Тому,
згідно з нормами Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» №889-IV
від 22.05.2003 року вклад (внесок) фізичної
особи у вигляді майна, що знаходиться у
власності такої особи до статутного
фонду юридичної особи - резидента з
придбанням такою фізичною особою права
на частку у статутному фонді такої
юридичної особи, є витратами,
понесеними у зв'язку із придбанням
інвестиційного активу, і не є доходом
згідно з нормами п.1.2 ст.1 вказаного
Закону та не відноситься до операцій з
купівлі-продажу майна відповідно до
норм статей 11 та 12 вказаного Закону.

Відповідно до довідки ТОВ
«Західстандарт» №07 від 23.03.2010 року,
виданій Дубенській ОДПІ вбачається, що
позивач прибутку з частки в Товаристві
у 2009 році не отримував. Доказів
відчуження позивачем частки у
Товаристві з отриманням доходу
податковим органом не здобуто. Відтак,
відсутні і підстави для оподаткування
податком з доходів фізичних осіб
доходів у вигляді інвестиційного
прибутку. Згідно з вимогами пп.4.2.2 п.4.2
ст.4 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань перед бюджетами
та державними цільовими фондами» №2181
від 21.12.2000 року контролюючий орган
зобов'язаний самостійно визначити суму
податкового зобов'язання платника
податків у разі, якщо згідно з законами
з питань оподаткування особою,
відповідальною за нарахування
окремого податку або збору, є
контролюючий орган. При цьому,
відповідно до вимог п.18.6. та п.18.7. ст.18
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» №889-IV від 22.05.2003 року
податкові зобов'язання з податку на
прибуток розраховуються податковим
органом на підставі декларації про
доходи, одержані фізичною особою,
однак, вказаному донарахуванню передує
перевірка достовірності даних,
визначених у деклараціях.

Тому суд першої інстанції правомірно
відхилив твердження скаржника про те,
що податковий орган нараховує
податкове зобов'язання виключно на
підставі самостійно поданих
платниками декларацій і обмежений
показниками таких декларацій, тобто
якщо особою в п.1.2. декларації зазначено
будь-який дохід, то це тягне
автоматичне нарахування податку.

За змістом статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Згідно з положенням
частини 2 статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В розумінні ст. 3 КАС України рішення
суб'єктів владних повноважень повинні
прийматися (вчинятися) на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії),
безсторонньо (неупереджено),
добросовісно, розсудливо, з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації, пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія), з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення, своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно зі ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасовано правильне по суті рішення
суду з одних лише формальних міркувань.
Згідно із ст. 202 КАС України, підставами
для скасування постанови або ухвали
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є: 1) неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; 2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
першої інстанції вважає встановленими;
3) невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Скаржник у встановленому законом
порядку не довів наявність
передбачених законом підстав для
скасування постанови суду. Враховуючи
наведене, судове рішення відповідає
закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Дубенської
об'єднаної державної податкової
інспекції Рівненської області
залишити без задоволення, а постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 18.08.2010 р. у
справі №2а-2628/10/1770 - без змін.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів після набрання законної
сили, шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя :
Костів М.В.

Судді:
Шавель Р.М.

Савицька Н.В.