Справа № 2а-1398/09
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/40494/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

розглянувши у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 09.06.2011р. у
справі № 2а-1398/09 за позовом
ОСОБА_4 до Комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації», третя особа
ОСОБА_5 про скасування державної
реєстрації, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до
Комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації», в якому
просила суд зобов'язати відповідача
скасувати реєстрацію права власності
на гараж літ. «В», який розташований у
домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 за
ОСОБА_5.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що відповідачем
порушено п.3.3 Тимчасового положення про
порядок реєстрації права власності на
нерухоме майно, так як відповідач не
мав законного права проводити державну
реєстрацію права власності на гараж
літ.»В» по АДРЕСА_1 спочатку за ОСОБА_6, а
потім і за ОСОБА_5, так як цей гараж за
рішенням Жовтневого районного суду від
09.06.1989р. належав ОСОБА_7 а не ОСОБА_6,
відповідно, останній не мав права його
відчужувати будь-кому. Також зазначала,
що уже було наявним зареєстроване
право власності за ОСОБА_8 на 19100 частин
домоволодіння, до складу якого входив і
гараж «В».

Постановою Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2009
року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені.
Зобов'язано Комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради
скасувати державну реєстрацію права
власності на гараж літ. «В», який
розташований у домоволодінні за
адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_5.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 09.06.2011р. постанову Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
27 жовтня 2009 року скасовано. Прийнято
нове рішення, яким відмовлено в
задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з постановою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 09.06.2011р.
ОСОБА_4 звернулось з касаційною
скаргою, у якій, посилаючись на те, що
при прийнятті зазначеного судового
рішення було порушено норми
матеріального та процесуального права,
просить його скасувати та залишити в
силі постанову Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня
2009 року.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги
та заперечень на касаційну скаргу,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 23.10.2007 року
придбала у ОСОБА_8 46100 частин
домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельну
ділянку, на якій розташоване вказане
домоволодіння площею 0.0873 га, для його
обслуговування. Згідно опису об'єкта
продажу до нього входить і літ. В-гараж.

Згідно договору купівлі-продажу від
21.06.1996 року ОСОБА_5 став власником
гаражу шлакоблочного загальною площею
17.1 м2 із оглядовою ямою шлакоблочною,
розташованого у дворі будинку АДРЕСА_1
Вказаний гараж ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_6,
який належав останньому на підставі
реєстраційного посвідчення, виданого
та зареєстрованого Дніпропетровським
інвентарбюро 27.11.1995р за № Г-24-132.

На підставі вищевказаного договору
відповідачем 30.01.2007 року проведено
державну реєстрацію гаражу літ «В»за
ОСОБА_5 ( а.с.16).

Отже, предметом даного спору є
протиправність дій відповідача щодо
реєстрації права власності на гараж
літ. «В», розташований у домоволодінні
за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_5.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
згідно п.3.3 Тимчасового положення про
порядок реєстрації права власності на
нерухоме майно, реєстратор повинен був
відмовити ОСОБА_5 у реєстрації права
власності на гараж «В» у зв'язку із
наявністю зареєстрованого права
власності на 19100 частин домоволодіння,
до складу якого входив і гараж літ. «В»
за ОСОБА_8.

Натомість суд апеляційної інстанції
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог виходив з того, що оскільки
ОСОБА_5 Миколайовичем КП ДМБТІ для
проведення державної реєстрації права
власності на об'єкт нерухомості, а саме
- гараж літ. «В» адресою АДРЕСА_1, було
надано нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу від 21.06.1996 року,
який, відповідно до ст. 19 Закону№1952-IV, є
належним правовстановлювальним
документом для державної реєстрації
прав, що посвідчують виникнення,
перехід, припинення речових прав на
нерухоме майно, то дії відповідача щодо
реєстрації 30.01.2007р. за ОСОБА_5 права
власності на вищевказаний об'єкт
нерухомості колегією суддів
визнаються правомірними та такими, що
узгоджуються з положеннями ч.2 ст.19
Конституції України.

Однак колегія суддів вважає дані
висновки судів передчасними, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним. Примусове
відчуження об'єктів права приватної
власності може бути застосоване лише
як виняток з мотивів суспільної
необхідності, на підставі і в порядку,
встановлених законом, та за умови
попереднього і повного відшкодування
їх вартості. Примусове відчуження
таких об'єктів з наступним повним
відшкодуванням їх вартості
допускається лише в умовах воєнного чи
надзвичайного стану.

Згідно з ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. Примусове
відчуження об'єктів права власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності на
підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього та
повного відшкодування їх вартості,
крім випадків, встановлених частиною
другою статті 353 цього Кодексу.

Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» визначено, що
права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації виникають з
моменту такої реєстрації (ст.3). Статтею
4 цього Закону в свою чергу передбачено
право власності на нерухоме майно
підлягає обов'язковій державній
реєстрації.

Відмова у державній реєстрації прав та
їх обтяжень передбачена у ст. 24
названого Закону, відповідно до якого в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо: 1) заявлене право, обтяження не
підлягає державній реєстрації
відповідно до цього Закону; 2) об'єкт
нерухомого майна або більша його
частина розміщені на території іншого
органу державної реєстрації прав; 3) із
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень звернулася неналежна
особа; 4) подані документи не
відповідають вимогам, встановленим цим
Законом, або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; 5) заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; 6) заявлене право вже
зареєстровано.

Аналогічна за змістом норма міститься
і в п.3.3 Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно, затвердженого наказом
Мінюста № 7/5 від 07.02.2002р. (в редакції
станом на час виникнення спору).

Частиною 3 ст. 24 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
визначено, що відмова в державній
реєстрації прав та їх обтяжень з
підстав, зазначених у пункті 4 частини
першої цієї статті, не позбавляє
заявника права повторно звернутися із
заявою за умови усунення перешкод для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень.

Таким чином, судова колегія вважає, що
розглядаючи справу та приймаючи
рішення по суті, судам необхідно було
надати оцінку правомірності дій
Комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації» щодо
реєстрації 30.01.2007р. за ОСОБА_5 права
власності на вищевказаний об'єкт
нерухомості, з огляду на положення ст. 24
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

Зазначеним обставинам судами
попередніх інстанцій оцінки надано не
було, як і не було надано оцінки дій
відповідача на відповідність приписам
ч.3 ст.2 КАС України.

Також, судам необхідно було більш
детальніше дослідити питання стосовно
того, чи було зареєстровано в
установленому порядку за будь-якою
іншою особою право власності на об'єкт
нерухомості - гараж літ. «В» адресою
АДРЕСА_1, на час звернення ОСОБА_5
(30.01.2007р.) до БТІ щодо реєстрації за ним
права власності на вказаний гараж.

Крім того, відповідно до ст.ст. 69, 70 КАС
України доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

З урахуванням наведеного судова
колегія дійшла висновку, що рішення
судів вимогам ст. 159 КАС України не
відповідають. Неповнота у встановленні
фактичних обставин справи не дає
можливості суду касаційної інстанції
визначитись в правильності правової
оцінки позовних вимог, проведеної
судами попередніх інстанцій.
Відповідно до приписів ст. 220 КАС
України допущені порушення не можуть
бути перевірені і усунуті судом
касаційної інстанції.

З огляду на викладене, судові рішення,
ухвалені у даній справі, підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справу суду
належить усунути недоліки, викладені у
мотивувальній частині ухвали і
правильно застосувати до спірних
правовідносин норми матеріального
права.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 27 жовтня 2009 року
та постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 09.06.2011р. скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: