Справа № 822/4054/13-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 822/4054/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Данилюк У.Т.
Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Білоуса О.В. Залімського І. Г.

при секретарі: Сокольвак Ю.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_2, представника
позивача - ОСОБА_3;

представника відповідача - Ланчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 18 листопада
2013 року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (далі - позивач) до
Кам'янець-Подільська об'єднана
Державна податкова інспекція
Головного управління Міністерства
доходів та зборів у Хмельницькій
області (далі - відповідач) про
скасування податкового
повідомлення-рішення , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача в якому просив: скасувати
податкове повідомлення-рішення від
10.10.2013 року №, яким збільшено
податкове зобов'язання по ПДВ на суму 38
034,00 грн.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного від 18.11.2013 року в
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
скасувати вказане рішення та прийняти
нову постанову, якою задовольнити
позов.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача доводи
апеляційної скарги підтримали та
надали додаткові докази.

Представник відповідача заперечив
проти апеляційної скарги та надав
додаткові матеріали.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення сторін, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що в період з 09.09.2013 року по
20.09.2013 року податковим органом було
проведено документальну планову
виїзну перевірку позивача щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012
року, дотримання законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, про
що складено акт № 371 172 НОМЕР_1 від 27.09.2013
року.

В ході перевірки було встановлено
порушення п. 185.1 ст. 185, п.п. "а" п. 198.1 п. 198.6
ст. 198 ПК України, у результаті чого
занижено суму ПДВ, яка підлягає
нарахуванню до сплати в бюджет за
підсумками звітного періоду, з
урахуванням залишку від'ємного
значення попереднього звітного
періоду що підлягає бюджетному
відшкодуванню на суму 25356,00 грн. На
підставі встановлених порушень
відповідачем було винесено податкове
повідомлення-рішення від 10.10.2013 року
№ яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 25356 грн. за
основним платежем та 12678 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів погоджується з
посиланнями позивача, з таких причин.

Як слідує з висновків відповідача, що
викладені в акті перевірки, фізичною
особою-підприємцем віднесено до складу
податкового кредиту суму ПДВ з
вартості придбаних ТМЦ, які не
використовувались у господарській
діяльності та не підтверджені
податковими накладними на загальну
суму 25 356 грн. Податковим органом було
виявлено факт не підтвердження сум ПДВ
згідно податкових накладних, наданих
для перевірки, оскільки вони не були
належним чином оформлені, а саме вони
не були підписані особою, яка їх склала,
та не були скріплені печатками; одна
податкова накладна була у вигляді
факсограми. Окрім цього, окремі
податкові накладні містять невірну
податкову адресу позивача.

Дослідивши матеріали справи колегія
суддів не погоджується з такими
висновками податкового органу з
наступних підстав.

Частиною 1 статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК
України).

У матеріалах адміністративної справи,
у відповідності до значеної норми ЦК
України, містяться документами, які
підтверджують факт купівлі позивачем
ТМЦ та реальність їх використання в
своїй господарській діяльності, а саме:
договори, податкові накладні,
видаткові накладні, платіжні
доручення, рахунки на оплату,
рахунки-фактура, товарні чеки, акт
звірки взаєморозрахунків, фотографії
придбаних ТМЦ та автомобільної
техніки.

Також в матеріалах справи містяться
договори оренди автомобілів, акти
прийому-передачі транспортних засобів.
Які на думку суду першої інстанції, не
свідчать про використання позивачем
транспортних засобів виключно у
власній господарській діяльності,
оскільки вони не вказують про
належність транспортних засобів лише
позивачу та підтверджують можливість
користування ними кількома особами,
котрі не є пов'язаними між собою та
спільної діяльності не ведуть.

З таким висновком суду першої
інстанції погодитись не можна,
оскільки позивачем на підтвердження
наявності використання транспортних
засобів в господарській діяльності
надані до матеріалів справи в судді
першої інстанції довіреності, а саме:

1. Довіреність від 29.11.2011 року, згідно
якої ОСОБА_5 уповноважує ОСОБА_2 або
ОСОБА_6 (кожен з яких діє самостійно,
незалежно один від одного) бути
представником з питань експлуатації та
розпорядження (продати, здати в оренду)
автомобіля ГАЗ 3302, 2002 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_2;

2. Довіреність від 16.04.2011 року, згідно
якої ОСОБА_7 уповноважує ОСОБА_2, ОСОБА_6
та ОСОБА_8, кожен з яких діє окремо,
представляти інтереси довірителя з
приводу експлуатації, продажу та всіх
інших юридично значимих дій по
відношенню до автомобіля марки ГАЗ 5312,
1983 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_3;

3. Довіреність від 11.06.2010 року, згідно
якої ОСОБА_6 уповноважує ОСОБА_2 та (або)
ОСОБА_8, які можуть діяти як разом так і
незалежно один від одного,
представляти його інтереси в органах
ДАІ, підприємствах технічного
обслуговування та ремонту, страхових
компаніях, а також у будь-яких інших
установах, підприємствах, організаціях
з питань управління, страхування,
ремонту та проходження технічного
огляду належного йому автомобіля
Mercedes-Benz 207, 1991 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_4.

4. Довіреність від 17.11.2011 року, згідно
якої ОСОБА_9 уповноважує ОСОБА_2 та/або
ОСОБА_6, які діють окремо один від
одного, розпоряджатися (продати,
обміняти, здати в оренду, укласти
договір позички транспортного засобу)
за ціну і на умовах на свій розсуд
автомобілем Volkswagen LT 35, 2003 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_5.

5. Свідоцтво про реєстрацію машини -
трактора колісного, реєстраційний
номер НОМЕР_6, 2005 року випуску. Власник -
ОСОБА_10. Особливі відмітки: Біржовий
договір №938365 від 11.02.2010 року. Має право
керувати ОСОБА_2.

Позивачем також були надані договори
оренди автомобіля від 01.01.2012 року,
згідно яких ОСОБА_6 (орендодавець)
надає, а фізична-особа підприємець
ОСОБА_2 (орендар) одержує в платне
користування автомобілі ГАЗ 5312, ВАЗ 2101,
Мерседес-бенс 207, що належать
орендодавцеві на праві власності.

Згідно з ч. 1-2 ст.799 ЦК України договір
найму транспортного засобу
укладається у письмовій формі. Договір
найму транспортного засобу за участю
фізичної особи підлягає нотаріальному
посвідченню.

Відтак суду першої інстанції дійшов
висновку, що договори укладені
фізичною особою та фізичною особою -
підприємцем у простій письмовій формі,
тому такі договори оренди є нікчемними,
оскільки оформлені на паперовому носії
у простій письмовій формі і не
посвідчені нотаріально, а тому не
створюють для сторін юридичних
наслідків та не є належними доказами
для суду в розумінні ст.70 КАС України.

Колегія суддів вважає такий висновок
передчасним, оскільки недодержання
сторонами письмової форми правочину,
яка встановлена законом, не є наслідком
його недійсності, крім випадків,
встановлених законом.

Враховуючи вищезазначене, колегією
суддів встановлено та підтверджено
наданими до матеріалів справи
документами, що в звітних періодах
позивач отримував ТМЦ та послуги, а
також використовував їх у власній
господарській діяльності.

Згідно з п.п. 14.1.181 ст. 14 ПК України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно із п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Таким чином, враховуючи наведені
законодавчі приписи підставою для
зменшення платником податків об'єкта
оподаткування (податкових зобов'язань)
з податку на прибуток на суму вартості
придбаного товару (послуг) є факт
придбання таких товарів (послуг) з
метою їх використання в господарській
діяльності.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України,
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

В результаті проведених операцій,
згідно вищезазначених вимог
Податкового кодексу України, позивачем
віднесено до складу податкового
кредиту нараховані суми податку на
додану вартість за перевіряємий
період. Окрім того п. 198.3 ст.198 ПК України
не передбачає обов'язкової умови
негайного використання придбаного
товару у господарських операціях для
віднесення суми сплаченого ПДВ до
податкового кредиту, а лише вимагає щоб
товар чи послуга придбавались з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Позивач довів що використовує
техніку відповідно до його
господарської діяльності, та витрати
на її утримання.

З врахуванням викладеного слід
зазначити, що документами, які
підтверджують факт отримання
позивачем товарів та реальність
здійснення операцій є податкові
накладні, видаткові накладні, платіжні
доручення.

Отже, господарська діяльність,
фактично здійснювалась позивачем та
підтверджуються оформленими належним
чином документами.

За відсутності в цих документах
недоліків, які згідно ч. 2 ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність", п. 2.4 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку
затверджено наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995р. №88, що
спричиняють втрату первинними
документами юридичної сили та
доказовості - немає правових підстав
для неврахування цих документів як
доказів дійсності укладання та
виконання угод.

За змістом наведених норм, наявність
господарських операцій з придбання
товарів (робіт, послуг), які в
подальшому використовуються у межах
господарської діяльності платника
податку, є визначальною умовою для
виникнення у платника податку права на
формування податкового кредиту та
валових витрат.

Констатація фактів порушень
законодавства, що ґрунтується лише на
сумнівах та припущеннях, є
неприпустимою при складанні
офіційного документу органу державної
податкової служби (акту перевірки).

Це є порушенням п. 6 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого наказом ДПА України від
21.12.2010 року № 984, згідно якого факти
виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

В контексті даної спірної ситуації акт
податкового органу не містить
будь-якого документального
підтвердження стосовно не ведення
господарської діяльності позивача, а
викладені у ньому висновки не
ґрунтуються на документах первинного
бухгалтерського та податкового обліку.

Щодо виявлення податковим органом
фактів не підтвердження сум ПДВ згідно
податкових накладних, наданих для
перевірки, оскільки вони не були
належним чином оформлені, а саме вони
не були підписані особою, яка їх склала,
та не були скріплені печатками; одна
податкова накладна була у вигляді
факсограми. Окрім цього, окремі
податкові накладні містять невірну
податкову адресу позивача.

Колегія суддів критично оцінює такі
порушення податкового законодавства,
по-скільки відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.4 ст.201 ПК України
податкова накладна складається у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця. Один
примірник видається покупцю, а другий
залишається у продавця. У разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді покупцю видається
оригінал, а копія залишається у
продавця.

Пунктами 201.6, 201.8, 201.10 статті 201 ПК
України передбачено, що податкова
накладна є податковим документом і
підставою для нарахування сум податку,
що відноситься до податкового кредиту.
Право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку.

Отже, в разі видачі покупцю
контрагентом, який зареєстрований як
платник ПДВ, податкових накладних з
усіма необхідними реквізитами,
визначеним законом, такий покупець має
право на включення цього податку до
складу податкового кредиту за звітній
податковий період.

Як слідує з матеріалів справи, з
позовною заявою позивачем були надані
копії належним чином оформлених
податкових накладних (з підписами та
печатками продавця), під час
апеляційного перегляду справи
відповідачем не надано доказів не
надання їх на час проведення перевірки.
Податкові накладні, отримані позивачем
відповідають вимогам податкового
законодавства та видані контрагентами,
які були і залишається зареєстрованим
як платники ПДВ, що представником
відповідача під сумнів не ставиться і
підтверджується документально

Зважаючи на викладене, колегія суддів
не вбачає порушень позивачем норм
Податкового кодексу України, оскільки
господарська діяльність позивача із
контрагентами підтверджується
наявними в матеріалах справи копіями
видаткових, податкових накладних та
інших первинних документів, які не
суперечать нормам Законів. Дії
платника податку свідчать про його
добросовісність, а ведення ним
господарської діяльності не викликає
сумніву.

Враховуючи викладене колегія суддів
вважає, що суд І інстанції дійшов
помилкового висновку відмовивши в
задоволенні позову, оскільки
податковим органом не доведено
правомірність прийнятого рішення, тому
податкове повідомлення-рішення №
від 10.10.2013 року визнається протиправним
та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійсненні документально підтверджені
судові витрати з Державного бюджету
України.

Оскільки позов підлягає задоволенню
повністю, позивачу має бути присуджено
1240, 60 грн. документально підтвердженого
сплаченого ним судового збору з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити
повністю .

Постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 18 листопада
2013 року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Кам'янець-Подільська
об'єднана Державна податкова інспекція
Головного управління Міністерства
доходів та зборів у Хмельницькій
області про скасування податкового
повідомлення-рішення - скасувати та
прийняти нову .

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 10.10.2013 року Кам'янець-Подільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міністерства доходів та зборів у
Хмельницькій області.

Стягнути на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 судові
витрати, а саме судовий збір у розмірі
1240 грн. 60 коп. (одну тисячу двісті сорок
гривень шістдесят копійок ) з
Державного бюджету України.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Постанова суду складена в повному
обсязі "11" лютого 2014 р. .

Головуючий
Ватаманюк Р.В.

Судді
Білоус О.В.

Залімський І. Г.