Справа № 2а-12455/10/2070
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 року м.
Київ К/9991/65462/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Ізюмської
об'єднаної державної податкової
інспекції Харківської області

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.12.2010

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07.06.2011

у справі № 2а-12455/10/2070

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

до Ізюмської об'єднаної державної
податкової інспекції Харківської
області

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі
по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_2)
звернувся до Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Ізюмської об'єднаної державної
податкової інспекції Харківської
області (далі по тексту - відповідач,
Ізюмська ОДПІ) про скасування
податкових повідомлень-рішень від
29.04.2010 №/0, від 10.06.2010 №/1, від
29.07.2010 №/2, від 16.11.2010 №/3,
якими визначено податкове зобов'язання
за платежем податок з доходів фізичних
осіб - суб'єктів підприємницької
діяльності у розмірі 231380,00 грн.; від
29.04.2010 №/0, від 10.06.2010 №/1, від
29.07.2010 №/2, від 16.11.2010 №/3,
якими визначено податкове зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
339292,00 грн., у тому числі основний платіж
- 226112,00 грн. та 113180,00 грн. - штрафні
(фінансові) санкції.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 10.12.2010, яка
залишена без змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 07.06.2011, позов задоволено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем було проведено планову
виїзну перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єктом господарської
діяльності ФОП ОСОБА_2 за період з
01.07.2008 по 31.12.2009, за результатами якої
складено акт від 19.04.2010 №494/1720/НОМЕР_1.

На підставі висновків акту перевірки
та за результатами адміністративного
оскарження відповідачем прийнято
податкові повідомлення-рішення від
29.04.2010 №/0, від 10.06.2010 №/1, від
29.07.2010 №/2, від 16.11.2010 №/3,
якими позивачу визначено податкове
зобов'язання за платежем податок з
доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності у розмірі
231380,00 грн.; від 29.04.2010 №/0, від 10.06.2010
№/1, від 29.07.2010 №/2, від 16.11.2010
№/3, якими позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 339292,00 грн., у
тому числі основний платіж 226112,00 грн. та
113180,00 грн. штрафні (фінансові) санкції.

Підставою для визначення податкового
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності та з
податку на додану вартість слугував
висновок податкового органу про
порушення позивачем ст. 13 Декрету
Кабінету Міністрів України від 26.12.1992
№13-92 «Про прибутковий податок з
громадян» (далі по тексту - Декрет №13-92)
та пп. 5.2.10 п. 5.2, пп. 5.3.2 та пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону України від 18.12.1994 №334/94-ВР «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(далі по тексту - Закон №334/94-ВР), в
результаті чого донараховано податок з
доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності за період
що перевірявся в сумі 231380,00 грн.; пп. 7.4.1,
пп. 7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.1997
№168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (далі по тексту - Закон
№168/97-ВР), в результаті чого занижено
податок на додану вартість, що підлягає
сплаті у період що перевірявся на
загальну суму 226112,00 грн. При цьому,
податковий орган виходив з того, що
внаслідок включення позивачем до
складу валових витрат в період з 01.07.2008
по 31.12.2009 грошових коштів на придбання
запасних частин та шин на загальну суму
1152254,85 грн. та придбання вантажного
автомобіля КАМАЗ НОМЕР_2 та причепа МАЗ
НОМЕР_3 на загальну суму 390281,00 грн.
Відповідач вважає, що використання
зазначених запчастин, шин та
автомобіля з причепом для цілей
господарської діяльності не
підтверджуються первинними
документами.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій виходили з наступних
мотивів, з якими погоджується суд
касаційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що в
період з 01.07.2008 по 31.12.2009 позивач
здійснював підприємницьку діяльність
з надання послуг з внутрішніх
перевезень вантажів вантажними
автомобілями, для чого використовував 6
власних вантажних автомобілів КАМАЗ, 1
орендований КАМАЗ, 6 власних причепів
та 1 орендований причеп. Серед переліку
транспортних засобів для
господарської діяльності в акті
перевірки зазначений і бортовий КАМАЗ
НОМЕР_2 та причеп МАЗ НОМЕР_3.

Факт використання зазначених
автомобілів та причепів в
господарській діяльності також
підтверджується висновком акту
перевірки, з питань дотримання
показників «витрат на придбання
дизельного палива» та нарахування
збору за забруднення навколишнього
середовища. Згідно з зазначеними
висновками вбачається, що відповідачем
здійснювалось списання дизпалива з
фактичним використанням кожного із
автомобілів відповідно до подорожніх
листів та здійснювалось нарахування
збору за забруднення навколишнього
середовища у зв'язку з використанням
пересувних джерел забруднення
вантажних автомобілів, при
експлуатації яких здійснювались
викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря на території
України.

Згідно з нормами Цивільного кодексу
України, власник має право
використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків встановлених
законом.

Відповідно до абз. 2 п. 6 Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 07.09.1998 №1388, транспортні засоби, що
належать фізичним особам-підприємцям,
реєструються за ними як за фізичними
особами.

Отже, твердження відповідача про
неправомірність включення до складу
валових витрат витрати на придбання
запчастин та шин з підстав реєстрації
автомобілів та причепів не на фізичну
особу-підприємця та невикористанням
автомобіля в господарській діяльності
на цій підставі є необґрунтованим.

Пунктом 5.1 ст. 5 Закону №334/94-ВР
встановлено, що валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
№334/94-ВР до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно з абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
№334/94-ВР не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що всі необхідні первинні
бухгалтерські документи є в наявності
у позивача.

Згідно з п. 5.11 ст. 5 Закону №334/94-ВР
встановлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону № 168/97-ВР
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 6.1
ст. 6 та ст. 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР
передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пп. 7.2.6 цього пункту).

Згідно із ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV
(далі по тексту - Закон № 996-XIV) первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 996-XIV
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені та підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Поряд з цим, судами першої та
апеляційної інстанцій встановлено, що
фактичне виконання таких запасних
частин, шин, автомобіля та причепу у
господарській діяльності позивача
підтверджується належним чином
оформленими первинними
бухгалтерськими документами
(видатковими накладними, платіжними
дорученнями, договорами поставки
запчастин, актами на списання ТМЦ за
період з 01.07.2008 по 31.12.2009).

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 КАС України, суди
дійшли обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позову.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами першої та
апеляційної інстанцій належним чином
з'ясовані обставини справи та надано їм
правильну юридичну оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли б призвести до зміни чи
скасування рішень судів першої та
апеляційної інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Ізюмської об'єднаної
державної податкової інспекції
Харківської області відхилити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.12.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07.06.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович (підпис)М.О.
Федоров