Справа № 826/25/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2014-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 лютого 2014 року письмове
провадження № 826/25/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Арсірія Р. О., суддів Маруліної Л.О.,
Огурцова О.П., розглянувши
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної виконавчої служби України

третя особа: державний виконавець
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Юхименко Оксана Сергіївна,

про визнання протиправною та
скасування Постанови № 34181903 від 27.11.2013
року

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про визнання протиправною
та скасування Постанови відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
про стягнення виконавчого збору від
27.112013 р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку позивача, відповідачем,
порушуючи норми Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 №
606-XIV, безпідставно прийнято постанову
про стягнення з боржника виконавчого
збору в розмірі 5 362 808,28 грн.

Позивач, вказує, що він є майновим
поручителем за зобов'язаннями ПАТ
«ЗЕМБАНК» і несе відповідальність
перед Іпотекодержателем (НБУ) за
невиконання ПАТ «ЗЕМБАНК» основного
зобов'язання виключно у межах вартості
предмета іпотеки (ст. 11 Закону України
«Про іпотеку»), а не солідарно.

На його думку, звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється в
порядку, встановленому Законом України
«Про іпотеку». Відповідно до статті 41
Закону України «Про іпотеку»
реалізація предмета іпотеки
проводиться за процедурою, визначеною
Законом України «Про виконавче
провадження». Самостійне звернення
стягнення Іпотекодавцем предмета
іпотеки не передбачено нормами
вказаних законів, а тому застосування
до позивача, як Іпотекодавця, санкцій у
вигляді виконавчого збору вважає
неправомірним.

Зауважує, що він здійснив усі можливі
дії щодо самостійного (добровільного)
виконання судового Рішення, але
самостійно (добровільно) виконати
судове рішення ОСОБА_1 не міг, оскільки
цього не дозволяє чинне законодавство
України, всі дії щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів
здійснюються за ініціативою та участю
державного виконавця.

Важливим є те, що відповідно до чинного
законодавства для стягнення
виконавчого збору рішення суду повинно
бути виконаним, а державний виконавець
Юхименко О.С., винесла оскаржувану
Постанову про стягнення виконавчого
збору 27.11.2013 р. за тих обставин, що
рішення Суду у примусовому порядку
виконано не було (не проведено належну
оцінку майна боржника та прилюдні
торги тощо). Це також є додатковою
підставою для скасування Постанови про
стягнення виконавчого збору 27.11.2013 р.

Під час розгляду справи представник
позивача заявлені позовні вимоги
підтримав, просив позов задовольнити
повністю.

Представник відповідача проти позову
заперечував. Заперечуючи проти позову
вказував на те, що виконавчий збір є
санкцією, яка застосовується до
боржника за невиконання рішення у
добровільному порядку; позивач
постанову про відкриття виконавчого
провадження не оскаржував і у строк,
встановлений державним виконавцем у
постанові про відкриття виконавчого
провадження добровільно не виконав
рішення, тому, на думку відповідача,
постанова про стягнення з позивача
виконавчого збору є законною, а відтак,
він має сплачувати виконавчий збір.

На думку відповідача, неможливість
самостійного виконання боржником
рішення суду в частині звернення
стягнення на заставлене майно не
звільняє боржника від обов'язку
сплатити виконавчий збір та є
підставою для застосування державним
виконавцем заходів примусового
виконання судового рішення та як
наслідок нарахування виконавчого
збору.

Крім цього представник відповідача
зазначає про можливість самостійного
виконання рішення суду боржником
шляхом сплати грошових коштів в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором. Просив у
задоволенні позову відмовити.

Третя особа у судове засідання не
з'явилася, у відзиві на позовну заяву
зазначав, що дії державного виконавця
при виконанні виконавчого листа,
виданого на підставі рішення
Макарівського районного суду
Київської області вчинені з
дотриманням вимог чинного
законодавства України.

30 січня 2014 року у судове засідання
прибули не всі сторони, суд відповідно
до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України ухвалив перейти до
розгляду справи у письмовому
провадженні.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

06 листопада 2008 року між Національним
банком України в особі Управління
Національного банку України в
Харківській області та Публічним
акціонерним товариством «Земельний
Банк» було укладено Кредитний договір
№15, (із змінами та додатками до нього)
згідно якого Національним банком
України в особі Управління
Національного банку України в
Харківській області було надано ПАТ
«Земельний Банк» кредит у розмірі 50 000
000,00 гривень, на термін з 06.11.2008 до 26.08.2009
з оплатою відсотків за користування
кредитом. Поручителем зобов'язань ПАТ
«Земельний Банк» перед Національним
банком України в особі Управління
Національного банку України в
Харківській області згідно
додаткового договору №1 від 05 січня 2010
року є громадянин України ОСОБА_1

З метою забезпечення своєчасного і
повного виконання зобов'язань
Позичальником за кредитним договором
між Позивачем, управлінням
Національного банку України в
Харківській області та ПАТ «Земельний
Банк» було укладено іпотечний договір,
згідно з яким Позивач передав, а
управління Національного банку
України в Харківській області прийняло
іпотеку: земельну ділянку (надалі -
майно) площею 3.1009 га., що оцінена в
розмірі 6 285 214,21 грн. та знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1

30 липня 2012 року на адресу відповідача
надійшла заява управління
Національного банку України в
Харківській області про відкриття
виконавчого провадження на підставі
виконавчого листа Макарівського
районного суду Київської області,
згідно якого в рахунок погашення боргу
за кредитним договором № 15 від 06.11.2008
року у розмірі 50 000 000,00 грн., за основним
боргом, прострочених відсотків за
користування кредитом в сумі 3 569 972,01
грн. та пені у сумі 58 110,73 грн., а всього -
53 628 082, 85 грн., звернути стягнення на
предмет іпотеки за договором іпотеки
№15/3 від 05 січня 2010 року, посвідченого
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
та зареєстрованого в реєстрі за №20,
земельну ділянку, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер
:05:020:0095, загальною площею 3.1009 га,
що оцінена (на дату укладення договору
іпотеки) в розмірі 6 285 214,21 грн., та
належить на праві власності згідно
Державного акту на право власності на
Земельну ділянку серії ЯЕ № 810754 ОСОБА_1,
шляхом продажу її на прилюдних торгах.

Також, до заяви було додано оригінал
виконавчого листа №1016/1041/2012, виданий
Макарівським районним судом Київської
області 19 липня 2012 року.

За результатами вивчення зазначених
документів 06 серпня 2012 року старшим
державним виконавцем Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження та визначено
боржнику строк до 7 днів з моменту
винесення (отримання) постанови для
сплати заборгованості згідно
виконавчого документа.

18.04.2013 року головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України, в межах виконавчого
провадження ВП № 717/10 (117/15-2013) складено
акт опису й арешту майна, відповідно до
якого описано і накладено арешт
наступного майна: земельна ділянка
площею 3,1009 га., що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер
:05:020:0095.

23.04.2013 року головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України винесено постанову ВП
№34181903 про призначення експерта,
суб'єкта оціночної діяльності -
суб'єкта господарювання для участі у
виконавчому провадженні, відповідно до
якої призначено ТОВ «Оціночна компанія
«Вега» особі Макогона В.В. - суб'єктом
господарювання у виконавчому
провадженні з примусового виконання
виконавчого листа № 1016/1041/2012 виданого
19.07.2012 року Макарівським районним судом
Київської області, а постановою
відповідача від 22.08.2013 року відведено
вказаного суб'єкта оціночної
діяльності..

27.11.2013 року державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
винесено постанову ВП №34181903 про
призначення експерта, суб'єкта
оціночної діяльності - суб'єкта
господарювання для участі у
виконавчому провадженні, відповідно до
якої призначено ТОВ «Консалтинговий
Центр «Маркон» в особі Польовничого
Р.С. - суб'єктом господарювання у
виконавчому провадженні з примусового
виконання виконавчого листа № 1016/1041/2012
виданого 19.07.2012 року Макарівським
районним судом Київської області.

Разом з тим, 27 листопада 2013 року старшим
державним виконавцем винесено
постанову про стягнення з боржника
виконавчого збору у розмірі 5 362 808,27 грн.

Не погоджуючись з вказаною постановою
позивач звернувся з адміністративним
позовом до суду, в якому просить
визнати її протиправною та скасувати.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі статтею 124 Конституції
України всі судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р. №
606-XIV у редакції на час виникнення
спірних правовідносин (далі по тексту -
Закон України від 21.04.1999р. № 606-XIV).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено,
що виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно з частиною 1 статті 27 вказаного
Закону у разі ненадання боржником у
строки, встановлені частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Посилаючись на наведені положення
Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV,
представник відповідача, під час
розгляду справи, наполягав на їх
дотриманні державним виконавцем під
час винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження та зазначення
в ній строку для добровільного
виконання виконавчого листа.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV у разі
невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом.

У той же час, як вбачається зі змісту
виконавчого листа Макарівського
районного суду Київської області, в
ньому зазначено про звернення
стягнення на предмет іпотеки з метою
задоволення позовних вимог
Національного банку України в особі
управління Національного банку
України в Харківській області шляхом
продажу його на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження.

Порядок звернення стягнення на майно
передбачений главою 4 Закону України
від 21.04.1999р. № 606-XIV.

Так, частинами 1 та 6 статті 52 названого
Закону закріплено, що звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації. Стягнення на майно
боржника звертається в розмірі і
обсязі, необхідних для виконання за
виконавчим документом, з урахуванням
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій, штрафів,
накладених на боржника під час
виконавчого провадження. У разі якщо
боржник володіє майном спільно з
іншими особами, стягнення звертається
на його частку, що визначається судом
за поданням державного виконавця.

Частиною 8 статті 54 Закону України від
21.04.1999р. № 606-XIV передбачено, що
примусове звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється
державним виконавцем з урахуванням
положень Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, згідно статті 39 Закону України
«Про іпотеку» від 05.06.2003р. №898-IV за
наступними змінами та доповненнями, у
разі задоволення судом позову про
звернення стягнення на предмет іпотеки
у рішенні суду зазначаються: загальний
розмір вимог та всі його складові, що
підлягають сплаті іпотекодержателю з
вартості предмета іпотеки; опис
нерухомого майна, за рахунок якого
підлягають задоволенню вимоги
іпотекодержателя; заходи щодо
забезпечення збереження предмета
іпотеки або передачі його в управління
на період до його реалізації, якщо такі
необхідні; спосіб реалізації предмета
іпотеки шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу, встановленої статтею 38 цього
Закону; пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.

Окрім того, у статті 11 названого Закону
міститься застереження, що майновий
поручитель несе відповідальність
перед іпотекодержателем за
невиконання боржником основного
зобов'язання виключно в межах вартості
предмета іпотеки. У разі задоволення
вимог іпотекодержателя за рахунок
предмета іпотеки майновий поручитель
набуває права кредитора за основним
зобов'язанням.

Аналіз наведених положень чинного
законодавства дає підстави для
висновку, що реалізація заставленого
майна (яке, також, знаходиться в реєстрі
заборон на його відчуження) може бути
проведена виключно органами державної
виконавчої служби (ст. 41,54 ЗУ «Про
іпотеку»), а поручитель несе
відповідальність перед
іпотекодержателем в межах вартості
майна, переданого у заставу, що у свою
чергу виключає можливість добровільно
виконати позивачем виконавчий лист у
7-денний термін з моменту отримання
постанови про відкриття виконавчого
провадження.

Отже, з огляду на викладене, доводи
відповідача про те, що позивач мав
можливість виконати рішення суду в
добровільному порядку, у строки,
зазначені в постанові про відкриття
виконавчого провадження, шляхом
перерахування грошових коштів, суд до
уваги не приймає, оскільки останній не
наділений правом проводити прилюдні
торги або реалізовувати майно у
будь-який інший спосіб.

Додатково суд вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до пункту 6
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 13
грудня 2010 року №3 «Про практику
застосування адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
виконавчий збір визначено як санкцію
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання.

Проте, враховуючи наведені вище
обставини, а саме відсутність у
позивача можливості провести
добровільне виконання судового
рішення (реалізація предмета іпотеки
відбувається шляхом продажу на
прилюдних торгах), підстави для
притягнення його до відповідальності
за таке невиконання у строк,
встановлений постановою про відкриття
виконавчого провадження у відповідача
були відсутні.

Щодо доводів відповідача про
правомірність прийняття оскаржуваної
постанови, з огляду на те, що постанова
про стягнення виконавчого збору має за
законодавством виноситься до
реалізації майна, та на момент її
прийняття неможливо визначити суму
збору від вартості майна за якою воно
буде реалізоване, суд зауважує, що у
даному випадку оскаржувану постанову
винесено через 1,3 року з моменту
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження.

Разом з тим, після отримання копії
постанови про відкриття виконавчого
провадження та закінчення строку,
вказаного державним виконавцем у
постанові, державний виконавець
повинен пересвідчитися, чи отримано
боржником копію постанови про
відкриття виконавчого провадження і чи
здійснено ним дії, спрямовані на
добровільне виконання рішення у
встановлений постановою строк
відповідно до ст. 25 цього Закону. Лише
після цього державний виконавець
вправі винести постанову про стягнення
з боржника виконавчого збору.

Судом встановлено, що позивачем були
вчинені дії, спрямовані на виконання
рішення суду, а саме направлено листи
до органу державної виконавчої служби
з проханням роз'яснити порядок
добровільного виконання судового
рішення з огляду на закріплення у
законодавстві процедури реалізації
заставленого майна виключно в рамках
виконавчого провадження та
повідомленням про готовність вчиняти
дії для виконання рішення суду у
найкоротші терміни.

Крім того, суд погоджується з
посиланнями позивача щодо
необґрунтованості визначеного у
оскаржуваній постанові розміру
виконавчого збору.

Як зазначено вище, позивач як
поручитель несе відповідальність
перед іпотекодержателем за
невиконання боржником основного
зобов'язання виключно в межах вартості
предмета іпотеки. Проте, визначаючи
розмір виконавчого збору, державний
виконавець виходив із суми
заборгованості саме боржника по
кредитному договору, у той час як у
позивача - поручителя зобов'язання по
погашенню всієї суми заборгованості
відсутні.

З огляду на рішення Макарівського
районного суду Київської області, на
виконання якого видано виконавчий лист
та Постанову державного виконавця про
відкриття виконавчого провадження ВП
№ 34181903, будь-якого обов'язку на ОСОБА_1,
як іпотекодавця, сплатити
заборгованість ПАТ «Земельний Банк» за
вказаними документами не покладалось.

Наведені висновки суду узгоджуються з
практикою Київського апеляційного
адміністративного суду, викладеною в
ухвалах від 22 січня 2013 року у справі
№2а-12035/12/2670, від 16 квітня 2013 року у
справі №2а-13006/12/2670, від 13 серпня 2013 року
у справі № 826/6179/13-а та постановах від 09
лютого 2012 року у справі №2а-7563/11/2670, від
12 вересня 2013 року у справі №826/171/13-а.

Враховуючи вищевикладене, державний
виконавець протиправно виніс
постанову про стягнення з боржника
виконавчого збору у розмірі 5 362 808,28
грн., розраховуючи суму виконавчого
збору виходячи із суми заборгованості
по кредитному договору, оскільки
оцінка майна боржника, яке є предметом
договору іпотеки, не проводилась,
прилюдні торги - також не проводились.

Доводи відповідача про правомірність
прийняття оскаржуваної постанови та
порядку розрахунку суми виконавчого
збору у даному випадку відповідно до
положень п. 3.7.4. Інструкції з
організації примусового виконання
рішень затвердженої наказом Мінюсту
від 02.04.2012, № 512/5 суд до уваги не приймає,
оскільки даними приписами не визначено
порядку розрахунку суми виконавчого
збору від вартості предмета іпотеки,
який повинен реалізовуватися та
порядку стягнення суми пропорційно
реалізованому майну.

Судом встановлено, що за невиконання ще
двох виконавчих листів виданих
Макарівським районним судом Київської
області №1016/98/12 від 08.05.2012 року, № 2-1235/2011
від 01.06.2012 року за незадоволення вимог
стягувача у тому ж самому розмірі 53 628
082, 85 грн. шляхом звернення стягнення на
інші предмети іпотеки старшим
державним виконавцем винесено
постанови про стягнення з боржника
виконавчого збору у розмірі по кожному
виконавчому провадженню 5 362808,27 грн.

Тобто відповідачем фактично
стягується тричі виконавчий збір від
однієї і тієї ж суми боргу 53 628 082, 85 грн.
у загальній сумі 16 088 424,81 грн.

Згідно п.п. 3.7.5. п. 3.7. Інструкції, копія
постанови про стягнення виконавчого
збору з боржника залишається у
виконавчому провадженні, за яким її
винесено, з відміткою державного
виконавця про розмір фактично
стягнутого виконавчого збору. На
постанові про стягнення виконавчого
збору, за якою відкрито виконавче
провадження, зазначається залишок суми
виконавчого збору, що підлягає
стягненню.

У разі якщо в органі ДВС відкрито
кілька виконавчих проваджень про
стягнення коштів з одного боржника,
вони об'єднуються у зведене виконавче
провадження.

Виконання зведеного виконавчого
провадження розпочинається постановою
про об'єднання виконавчих проваджень у
зведене виконавче провадження. Про
приєднання виконавчого провадження до
зведеного виконавчого провадження
виноситься постанова, копія якої
зберігається у зведеному виконавчому
провадженні. Виконавчі провадження
щодо одного боржника об'єднуються у
зведене виконавче провадження або
приєднуються до зведеного виконавчого
провадження не пізніше наступного
робочого дня після закінчення строку,
наданого боржнику для самостійного
виконання.

За зведеним виконавчим провадженням
арешт на майно боржника накладається у
межах загальної суми стягнення,
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій. Виконавчий збір за
зведеним виконавчим провадженням
стягується окремо за кожним виконавчим
провадженням, об'єднаним у зведене, у
розмірі 10 відсотків суми, виплаченої
стягувачу за таким окремим виконавчим
провадженням.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б підтвердили
правомірність оскаржуваної постанови,
відповідачем суду не надано.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
обґрунтованими, а позов таким, що
підлягає задоволенню.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень свій обов'язок не виконав,
правомірність своїх дій не довів.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати
постанову відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України від 27 листопада 2013 року
ВП №34181903 про стягнення виконавчого
збору.

Стягнути з Державного бюджету України
за рахунок бюджетних асигнувань за
зобов'язаннями Державної виконавчої
служби України на користь ОСОБА_1
(АДРЕСА_2, податковий номер НОМЕР_1)
понесені ним витрати по сплаті
судового збору у розмірі 458 (чотириста
п'ятдесят вісім) грн. 81 копки .

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства та може
бути оскаржена в апеляційному порядку
повністю або частково за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України,
шляхом подання через суд першої
інстанції апеляційної скарги.

Голосуючий суддя
Р.О. Арсірій

Судді
Л.О. Маруліна

О.П. Огурцов