Справа № 826/15070/13-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Качур І.А.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

30 січня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Грибан І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу громадянина Ірану ОСОБА_1 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 20 листопада 2013 року у
справі за позовом громадянина Ірану
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України, Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві про визнання неправомірним
та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної міграційної служби України,
Головного управління державної
міграційної служби України в м. Києві, в
якому просив: визнати неправомірним та
скасувати Рішення Державної
міграційної служби України від 12
серпня 2013 р. № 484-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;
зобов'язати Державну міграційну службу
України визнати Громадянина Ірану
ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства; визнати дії Головного
управління Державної Міграційної
служби України в місті Києві
незаконними в частині порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття Державною
міграційною службою України рішення
про відмову у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 20
листопада 2013 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачами правомірно відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
встановлено умови, за яких такий статус
не надається. Крім того, судом вказано,
що інформація про побоювання
переслідувань, що була надана
позивачем, ґрунтується виключно на
його особистих твердженнях і в ході
розгляду справи не підтвердилася.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просив його
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою скасувати Рішення Державної
міграційної служби України від 12.08.2013
року № 484-13 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та зобов'язати
Державну міграційну службу України
прийняти рішення про визнання апелянта
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні,
відповідно до вимог чинного
законодавства (фактично зменшено
вимоги, заявлені позивачем до суду
першої інстанції).

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
висновки суду ґрунтуються на неповному
з'ясуванні судом обставин, що мають
значення для справи. Зокрема апелянт
акцентує увагу на тому, що позивачем
було свідомо змінено свої релігійні
переконання, пройшовши в 2009 році обряд
водного хрещення, у зв'язку з чим,
виникла реальна загроза переслідувань
у випадку повернення в Іран, не
зважаючи на ту обставину, що позивач
прибув в Україну в 2003 році. Також
апелянт вказує, що відповідачем
оскаржуване рішення прийнято з
порушенням принципу добросовісності,
закріпленим ч.3 ст. 2 КАС України та ч. 2
ст. 19 Конституції України без
дослідження інформації про становище в
країні походження позивача.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, постанова
суду - без змін з таких підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
25.02.2013р. позивач звернувся до
міграційної служби з заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
зазначив, що не може повернутися до
країни походження у зв'язку із зміною
релігійних переконань.

В ході розгляду даної заяви для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
встановлено, що Громадянин Ірану
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився в Ірані
(м. Тегеран), за національністю - перс, за
віросповіданням -християнин. Позивач
вважає, що через зміну віросповідання з
мусульманства на християнство
призведе до переслідувань в Ірані. На
момент звернення до органу міграційної
служби, позивач перебував на території
України нелегально.

За результатами розгляду особової
справи Головним управлінням Державної
міграційної служби України в місті
Києві складено висновок від 14.06.2013 року
щодо відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, яким було рекомендовано
Державній міграційній службі України
прийняти рішення про відмову
громадянину Ірану ОСОБА_1 у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Висновок мотивовано тим, що в ході
проведення співбесід позивачем
зазначено що у країні походження
жодних погроз не отримував і покинув
батьківщину через те, що там погане
економічне становище та в нього була
відсутня робота. При цьому
переслідуванням за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства або належності до певної
соціальної групи не піддавався. Разом з
тим, в 2009 році ним було прийнято
християнство. В ході проведення
співбесід заявник стверджував про
прийняття християнської віри та любов
до неї, при цьому не зміг назвати
кількість головних заповідей,
зазначив, що християнство йому ближче
оскільки воно йому більш вигідне. Також
зі змісту співбесід встановлено, що
іноземець не справляє жодних
християнських обрядів, замість цього
він відвідує у святкові дні церкву.
Крім того, під час першої співбесіди
позивач зазначив, що причиною його
приїздів до України є важке фінансове
становище і він має намір повернутися
на батьківщину тільки у випадку
економічного поліпшення ситуації в
Ірані. На підставі наведеного,
враховуючи суперечливість і
нелогічність тверджень заявника під
час проведення співбесід, відповідач
дійшов висновку, що позивач є
економічним мігрантом, тому було
рекомендовано Державній міграційній
службі України прийняти рішення про
відмову громадянину Ірану ОСОБА_1 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України
12.08.2013 року було прийнято рішення № 484-13
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, з огляду на відсутність умов,
передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", про що останнього
було повідомлено Головним Управлінням
Державної міграційної служби України у
місті Києві відповідно до складеного
29.08.2013 року повідомлення № 174. Вказане
повідомлення отримано позивачем 16.09.2013
року, що підтверджується відміткою на
наявній в матеріалах справи копії
даного повідомлення.

Позивач з вказаним рішенням не
погодився та звернувся до суду з даним
позовом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами
країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання,
не може чи не бажає повернутися до
неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» встановлено, що
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Особа,
яка з наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, під час в'їзду в
Україну незаконно перетнула державний
кордон України, повинна без зволікань
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Пунктом 4 ч.1 ст.6 Закону встановлено, що
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені п.1
чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту»
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 зазначеного
Закону рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у тому числі
стосовно перебуваючи з ним на
території України неповнолітніх дітей
(членів сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як до
трьох місяців. Центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, може вимагати
подання додаткової інформації від
уповноважених посадових осіб цього
центрального органу виконавчої влади,
які здійснювали розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Частиною 3 зазначеної статті
передбачено, що у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, необхідності у
встановленні справжності і дійсності
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
Міністерства закордонних справ
України, Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, особова справа якої
розглядається.

Таким чином, з аналізу норм вказаного
Закону вбачається, що міграційний
орган, зобов'язаний розглянути заяву
про надання статусу біженця або особи,
яка потребує додаткового захисту, для
встановлення додаткової інформації,
необхідної для оцінки достовірності
повідомленого, провести з нею
співбесіду та у разі виникнення
сумнівів щодо такої достовірності,
звернутись до відповідних органів для
підтвердження або спростування
наданих заявником відомостей.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
поняття «біженець» включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться:

- знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження;

- наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язано з
причинами, які вказані в Конвенції про
статус біженців 1951 року.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
додаткового захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається» від 27.04.2004 року №8043/04 із
змінами від 20.12.2011 року, заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; визначено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

З матеріалів справи вбачається, що,
позивачем, під час проведення з ним
співбесід, зроблено спробу
обґрунтувати свою заяву про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зокрема зміною
віросповідання, що підтверджується
наявною в матеріалах справи копією
листа про хрещення, яке відбулося в
Іранській церкві «Зірка сходу» 04.06.2010
року.

Разом з тим, з протоколів співбесід з
позивачем від 04.03.2013 року, від 24.04.2013
року, копії яких наявні в матеріалах
справи, вбачається, що у країні
походження жодних погроз не отримував
і покинув батьківщину через те, що там
погане економічне становище та в нього
була відсутня робота. При цьому
переслідуванням за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства або належності до певної
соціальної групи не піддавався. Разом з
тим, позивач пройшов обряд водного
хрещення. В ході проведення співбесід
заявник зазначав, що християнство ним
було прийнято в 2009 році, проте під час
іншої співбесіди зазначив, що прийняв
християнство в 2010 році, крім того
стверджував про прийняття
християнської віри та любов до неї, при
цьому не зміг назвати кількість
головних заповідей, зазначив, що
християнство йому ближче оскільки воно
йому більш вигідне. Також зі змісту
співбесід встановлено, що іноземець не
справляє жодних християнських обрядів,
замість цього він відвідує у святкові
дні церкву. Крім того, під час першої
співбесіди позивач зазначив, що
причиною його приїздів до України є
важке фінансове становище і він має
намір повернутися на батьківщину
тільки у випадку економічного
поліпшення ситуації в Ірані. Також
суперечливими є зазначені позивачем
відомості щодо дати та місця перетину
кордону України - зазначав 2005 рік,
згодом - 2006 рік. Крім того, в ході
проведення співбесід іноземець
вказував в одному випадку економічні
причини виїзду з останньої країни
місця проживання, в іншому - політичні.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Враховуючи суперечливість і
нелогічність тверджень заявника під
час проведення співбесід, відповідачем
небезпідставно вказано про надання
позивачем неправдивої або частково
недостовірної інформації з метою
легалізувати своє проживання на
території України, що в свою чергу,
ставить під сумнів обґрунтувань
позивача щодо наявності побоювання
стати жертвою переслідувань у країні
походження.

Враховуючи наведене, колегія вважає
вірним висновок суду першої інстанції,
що відповідачами правомірно
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки встановлено умови, за
яких такий статус не надається. Крім
того, судом вказано, що інформація про
побоювання переслідувань, що
була надана позивачем, ґрунтується
виключно на його особистих твердженнях
і в ході розгляду справи не
підтвердилася.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що позивачем було свідомо змінено
свої релігійні переконання, пройшовши
в 2009 році обряд водного хрещення, у
зв'язку з чим, виникла реальна загроза
переслідувань у випадку повернення в
Іран, колегією суддів відхиляють з
огляду на суперечливість і
нелогічність тверджень заявника з
цього приводу, а також враховуючи
встановлені обставини справи та наявні
в матеріалах докази.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи, викладені в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження, оскаржувана постанова
прийнята судом відповідно до норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, то колегія суддів
апеляційної інстанції підстав для його
скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Громадянина Ірану
ОСОБА_1 на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 20
листопада 2013 року у справі за позовом
Громадянина Ірану ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України, Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві про
визнання неправомірним та скасування
рішення - залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 20 листопада 2013 року -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Суддя
А.Б. Парінов

Суддя
І.О. Грибан

.

Головуючий суддя
Губська О.А.

Судді:
Парінов А.Б.

Грибан І.О.