Справа № 814/3955/13-а
Суддя: Марич Є. В.
Дата ухвалення: 2013-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

20 грудня 2013 року
справа № 814/3955/13-а

Суддя Миколаївського окружного
адміністративного суду Марич Є. В.
розглянув у порядку письмового
провадження справу за

адміністративним позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю Торговий
дім "Дункан-Ойл", вул. Харчука, 23, корпус
А, кв. 4, м. Новий Буг, Новобузький
район, Миколаївська область, 55600
представник позивача: Лушников Василь
Петрович, АДРЕСА_1

до Баштанської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області Міністерства доходів і зборів
України, вул. Миколи Аркаса, 2, м.
Баштанка, Миколаївська область, 56101

провизнання протиправним та
скасування податкових повідомлень -
рішень від 22.08.2013 № , від 22.08.2013 №

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю Торговий дім
"Дункан-Ойл", звернувся до суду з
позовом до відповідача, Баштанської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
Міністерства доходів і зборів України,
про визнання протиправним та
скасування податкових повідомлень -
рішень від 22.08.2013 № , від 22.08.2013 №
.

Позов обґрунтовано тим, що
податкові повідомлення-рішення
прийняті відповідачем без достатніх
правових підстав, з перевищенням своїх
повноважень, отже, є незаконними і
підлягають визнанню судом
протиправними та скасуванню. У
позивача є у наявності документи, які
підтверджують факт отримання товарів,
послуг; відповідач не подав будь-яких
доказів, які б вказували на
невідповідність договорів позивача
вимогам законодавства.

Відповідач заперечив проти
зазначених у позовній заяві доводів з
підстав, викладених в акті перевірки
(том справи 1, арк. 202-209).

Сторони подали клопотання про
розгляд справи в порядку письмового
провадження.

За приписами частини 4 статті 122
Кодексу адміністративного судочинства
України особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її
відсутності. Якщо таке клопотання
заявили всі особи, які беруть участь у
справі, судовий розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Суд дослідив матеріали і
обставини справи, якими обгрунтовані
позовні вимоги та заперечення, і
встановив наступне.

З 15.07.2013 по 26.07.2013 проведена планова
виїзна перевірка ТОВ ТД "Дункан-Ойл" з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2010 по
31.12.2012, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2010 по
31.12.2012.

Під час перевірки встановлено,
зокрема, порушення позивачем п. 4.1 ст. 4
Закону України від 28.12.1994 "Про
оподаткування прибутку підприємств", п.
п. 48.5.1 п. 48.5, п.48.7 ст. 48, п. 138.2, п. 138.4, пп.
138.10.3 п. 138.10 ст. 138, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188
розділу ІІІ Податок на прибуток
підприємств Податкового кодексу
України, п. 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за
№168/704, пп. 7.5.6 п. 7 Інструкції про порядок
приймання, транспортування,
зберігання, відпуску та обліку нафти і
нафтопродуктів на підприємствах й
організаціях України, затвердженої
наказом Міненергетики, Мінекономіки,
Мінтрансу, Держспожполітики від 20.05.2008
№ 281/171/578/155, в результаті чого
товариством занижено податок на
прибуток в сумі 123 568 грн, в т.ч. за 3
квартал 2010 року -208 грн, за 4 квартал 2010
року -259 грн, за 1 квартал 2011 року - 39434
грн, за 2 квартал 2011 року -49307 грн, за 3
квартал 2011 року - 26569 грн, за 4 квартал 2011
року - 7791 грн; пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п.п. 48.5.1
п. 48.5, п. 48.7 ст. 48, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187,
п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, п.
201.10 ст. 201 Податкового кодексу України,
2 п. 2.1 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за
№168/704, пп. 7.5.6 п. 7 Інструкції про порядок
приймання, транспортування,
зберігання, відпуску та обліку нафти і
нафтопродуктів на підприємствах й
організаціях України, затвердженої
наказом Міненергетики, Мінекономіки,
Мінтрансу, Держспожполітики від 20.05.2008
№ 281/171/578/155, в результаті чого занижено
податок на додану вартість на суму 142
975 грн, в т.ч. за березень 2011 року -34290 грн,
за квітень 2011 року - 18750 грн, за травень
2011 року - 44671 грн, за червень 2011 року - 13981
грн, за вересень 2011 року - 22103 грн, за
жовтень 2011 року - 5775 грн, за травень 2012
року - 2840 грн, за серпень 2012 року - 376
грн, за вересень 2012 року - 189 грн (том
справи 1, зворотній бік арк. 52 ).

За результатами перевірки складено Акт
від 02.08.2013 № 5/22-31257747 (том справи 1, арк.
25-53).

Відповідно до акта перевірки та
заперечень відповідача встановлено
відсутність фактичного здійснення
позивачем господарських операцій з
наступними контрагентами: ТОВ "Гарбол"
(при цьому, відповідно до акта ДПІ у
Печерському районі м. Києва від 21.12.2011 №
11329/23-5/36259115 встановлено відсутність
реального здійснення операцій ТОВ
"Гарбол" при придбанні та продажу
товарів (робіт, послуг); не встановлено
факт передачі товарів
контрагентам-покупцям, у зв'язку з
відсутністю договорів про
господарську діяльність, актів
приймання-передачі товару, документів,
що засвідчують транспортування,
зберігання товарів, а також інших
первинних документів); ТОВ НВО
"Житомирбудпроект" (при цьому, в акті
зазначено, що товариство не має власних
складських, торгівельних, виробничих
та інших приміщень для здійснення
господарської діяльності, не
знаходиться за юридичною адресою, в
наданих до перевірки
товарно-транспортних накладних
заповнено не всі, або заповнено невірно
обов'язкові та додаткові реквізити, які
підтверджують факт транспортування
товару); ТОВ "ТЕС-ЮГ" (при цьому,
відповідно до акта ДПІ у Ленінському
районі м. Миколаєва від 09.08.2011 №
2405/23-100/34437753 не виявлено факту передачі
товарів від продавця до покупця у
зв'язку з його відсутністю, тому
правочини товариства з
контрагентами-постачальниками не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків); ПП фірма "Малдіс"
(при цьому, відповідно до акта ДПІ в
Артемівському районі у м. Луганську від
06.03.2012 № 282/23-20/36991261 не встановлено факту
реального здійснення господарської
діяльності з придбання товарів від
контрагентів-постачальників та
контрагентів-покупців за період з
01.04.2010 по 31.05.2011).

На підставі даних, отриманих за
наслідками перевірки, винесено
податкове повідомлення-рішення від
22.08.2013 № про збільшення суми
грошового зобов'язання зі сплати
податку на прибуток за основним
платежем у розмірі 123568 грн та штрафної
(фінансової) санкції (штрафу) у розмірі
8708 грн та від 22.08.2013 № про
збільшення суми грошового зобов'язання
зі сплати податку на додану вартість
за основним платежем у розмірі 142975 грн
та штрафної (фінансової) санкції
(штрафу) у розмірі 7822 грн (том справи 1,
арк. 21, 23).

При цьому, за приписами п.п. 138.1.1 п. 138.1
ст. 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають: собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей
142 і 143 та інших статей цього Кодексу,
які прямо визначають особливості
формування витрат платника податку;
витрати банківських установ.

Витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку здійснює виробництво товарів,
виконання робіт, надання послуг з
довготривалим (більше одного року)
технологічним циклом виробництва за
умови, що договорами, укладеними на
виробництво таких товарів, виконання
робіт, надання послуг, не передбачено
поетапної їх здачі, до витрат звітного
податкового періоду включаються
витрати, пов'язані з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг у цьому періоді. Платник податку
для визначення об'єкта оподаткування
має право на врахування витрат,
підтверджених документами, що складені
нерезидентами відповідно до правил
інших країн (пункт 138.2 статті 138
Податкового кодексу України).

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п.198.2 ст.198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг чи
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит складається з сум
податків протягом звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку (пункт 198.3 статті 198
Податкового кодексу України). Не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198
Податкового кодексу України).

Форма та порядок заповнення податкової
накладної затверджуються центральним
органом державної податкової служби (п.
201.2 ст.201 Податкового кодексу України).

Виходячи зі змісту наведених вище норм
законодавства, право на віднесення сум
ПДВ, сплачених при придбанні товару, до
податкового кредиту виникає у суб'єкта
господарювання у разі дотримання ним
наступних умов: 1) фактичності
придбання такого товару, тобто,
реальності відповідної господарської
операції; 2) наявності податкових
накладних, складених особою,
зареєстрованою платником податку, чи
митних декларацій на підтвердження
придбання такого товару та сплати
відповідної суми ПДВ; 3) подальшого
використання придбаного товару в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності
підприємства.

Позивач був покупцем товарів. З
огляду на зазначене вище, суд звертає
увагу, що придбанням товарів/послуг -
правочин. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним (стаття 203
Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу
України).

Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним
(частини 1, 2 статті 228 Цивільного
кодексу України).

Таким чином, при визначенні правочину
за статтею 228 Цивільного кодексу
України має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Тобто, факт
порушення публічного порядку повинен
бути доведеним певними засобами
доказування.

На підтвердження зазначеного свідчить
позиція Вищого адміністративного суду
України, викладена у постанові від
14.11.2012 № К/9991/50772/12: "…правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаним судом недійсним
(частина 1 статті 204 Цивільного кодексу
України).

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України N 9 від
06.11.2009 було звернено увагу на наступне:
"…вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність".

Згідно з положеннями Податкового
кодексу України право суб'єкта
господарювання на отримання
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість, безперечно, залежить
від сплати вказаного податку у ціні
придбання товару, використання
придбаного товару у господарській
діяльності та підтвердження вказаної
операції відповідними первинними
документами. Суб'єкт господарювання не
несе відповідальності за
зобов'язаннями контрагента. Якщо
останнім було порушено норми чинного
законодавства, то саме він повинен
нести встановлену відповідальність
(рішення Європейського суду з прав
людини у справі за позовом товариства
"Інтерсплав" проти України (2007 рік) та у
справі за позовом товариства "Булвес"
проти Болгарії (2009 рік)).

З урахуванням викладеного, суд вважає,
що фактичне здійснення господарських
операцій позивача зі своїми
контрагентами підтверджене належним
чином, що підтверджується матеріалами
справи. Наведені документи містять
необхідну для цілей оподаткування
інформацію щодо змісту спірних
операцій та мають усі необхідні
реквізити первинних документів, що
дозволяють ідентифікувати учасників
цих операцій та встановити факт
надання послуг, тому позивачем
підтверджено факт реальності спірних
операцій з контрагентами та
правомірність формування валових
витрат з податку на прибуток та
податкового кредиту.

Відповідно до частини 2 статті 61
Конституції України юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер.

Тобто, чинним законодавством України
відповідальність юридичної особи за
зобов'язаннями іншої особи не
передбачена.

За приписами частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
відповідно до вимог статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, обов'язок доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Як наслідок, сторони договорів діяли
виключно для досягнення економічних
результатів, договори позивача з
контрагентами спрямовані на реальне
настання наслідків, обумовлених ними,
відповідають положенням цивільного,
господарського і податкового
законодавства, яке не встановлює
обов'язку для платника податку
з'ясовувати дефекти у правовому
статусі його контрагентів.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись статтями 11, 71, 94, 122, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Баштанської об'єднаної державної
податкової інспекції від 22.08.2013 №
.

3. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Баштанської об'єднаної державної
податкової інспекції від 22.08.2013 №
.

4. Присудити Товариству з обмеженою
відповідальністю Торговий дім
"Дункан-Ойл" понесені ним судові
витрати (судовий збір) у сумі 2470, 41 грн
з Державного бюджету України.

Постанова суду першої
інстанції, якщо інше не встановлено цим
Кодексом, набирає законної сили після
закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого цим
Кодексом, якщо таку скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної
сили рішенням за наслідками
апеляційного провадження. Апеляційна
скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а
також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Суддя
Є. В. Марич