Справа № 2а-5998/12/1070
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року м.
Київ К/800/41306/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області

на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 11 березня
2013 року

та постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 липня
2013 року

у справі № 2а-5998/12/1070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Натурабразерс»

до Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Натурабразерс»
(позивач) звернулось до суду з позовом
до Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області (відповідач) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення №
1 від 11 липня 2012 року.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 11 березня
2013 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано відсутністю в податкових та
видаткових накладних прізвищ, імен та
по-батькові осіб, які здійснили
відвантаження та отримання товару, а
також ненаданням позивачем документів
на підтвердження транспортування
придбаної у контрагента продукції.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач оскаржив її в
апеляційному порядку.

Постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 липня 2013 року
апеляційну скаргу ТОВ «Натурабразерс»
задоволено. Постанову Київського
окружного адміністративного суду від 11
березня 2013 року скасовано та прийнято
нову постанову, якою позовні вимоги
задоволено. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення № 1 від 11
липня 2012 року.

Не погоджуючись з прийнятими
судовими рішеннями у справі,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України.

В поданій касаційній скарзі, ДПІ у
Києво-Святошинському районі ГУ
Міндоходів у Київській області,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального права, просить скасувати
на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 11 березня
2013 року, постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 липня 2013 року та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено документальну невиїзну
позапланову перевірку ТОВ
«Натурабразерс» з питань дотримання
вимог податкового законодавства за
січень 2011 року, лютий 2011 року,
квітень 2011 року, травень 2011 року та
липень 2011 року, за результатами якої
складено акт № 159/22-5/35998287 від 13 червня
2012 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № 1 від 11
липня 2012 року, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі
3 122 354,00 грн. (3 063 186,00 грн. - основний
платіж, 59 168,00 грн. - штрафні (фінансові)
санкції).

За результатами адміністративного
оскарження, скарги позивача залишено
без задоволення, а спірне податкове
повідомлення-рішення - без змін.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пункту 185.1 статті 185, пункту
188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті
198 Податкового кодексу України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі - ПК
України) у зв'язку з неправомірним
віднесенням до складу податкового
кредиту сум податку на додану
вартість на підставі податкових
накладних,
виписаних на його адресу Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Натура-Україна», з підстав
відсутності факту реального вчинення
господарських операцій та, як наслідок,
нікчемності договору № 1-7 від 12 березня
2010 року на поставку товару (переважно
овочево-фруктової продукції),
укладеного між ТОВ «Натурабразерс» та
вказаним контрагентом.

Обґрунтовуючи свою правову позицію
щодо неправомірного формування
позивачем даних податкового обліку за
спірними операціями, контролюючий
орган посилався на акти №
13750/23-07/36980443 від 07 грудня 2011 року та
№ 16883/23-07/36980443 від 29 грудня 2011
року про результати документальних
невиїзних позапланових перевірок ТОВ
«Натура-Україна» з питань дотримання
вимог податкового законодавства за
квітень 2011 року та липень 2011 року, в
яких вказано про відсутність поставок
товарів та укладання вказаним
суб'єктом господарювання угод без мети
настання реальних наслідків.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
апеляційної інстанції виходив з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1
статті 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
ПК України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 ПК
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
належним чином складеними первинними
документами, зокрема, податковими
накладними, які містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Поряд з цим при оцінці
відповідності заповнення податкових
накладних вимогам чинного
законодавства необхідно враховувати,
що окремі недоліки в їх заповненні не
тягнуть за собою втрату податковими
накладними статусу належних
податкових документів, якими вони є в
силу пункту 201.6 статті 201 ПК України.

Податкові накладні є належними та
підтверджують право покупця на
податковий кредит і в тому разі, якщо
вони заповнені з окремими недоліками,
що зумовлені, зокрема, результатом
описок чи механічних помилок, проте при
цьому дають змогу ідентифікувати
продавця, містять достатні дані про
зміст господарських операцій,
підтверджують фактичність здійснення
таких операцій та інші обставини, що
підлягають відображенню в податковому
обліку.

Відтак незазначення посади особи,
що підписала податкові накладні, саме
по собі не призводить до неможливості
ідентифікації факту та змісту
господарських операцій, за умови
належного заповнення, як у
розглядуваній ситуації, інших
реквізитів податкових накладних та,
відповідно, не тягне втрати ними
статусу належних податкових
документів.

При цьому судом апеляційної інстанції
встановлено, що фактичне виконання
господарських операцій з придбання
позивачем овочево-фруктової продукції
у ТОВ «Натура-Україна»
підтверджується належним чином
складеними первинними та платіжними
документами.

Крім того, Київським апеляційним
адміністративним судом встановлено, що
придбаний у контрагента товар
використано ТОВ «Натурабразерс» у
власній господарській діяльності, а
саме - реалізовано Товариству з
обмеженою відповідальністю «АШАН
Україна Гіпермаркет» та Товариству з
обмеженою відповідальністю «Новус
Україна» , що засвідчується
дослідженими судом відповідними
договорами, первинними та платіжними
документами, а також контролюючим
органом не заперечується.

Також, судом апеляційної
інстанції спростовано покладене судом
першої інстанції в основу прийнятого
рішення твердження про безтоварність
проведених операцій з підстав
ненадання підприємством транспортної
документації.

Зокрема, судом встановлено, що
умовами договору № 1-7 від 12 березня
2010 року не передбачено вивезення
товару, а перехід права власності на
нього, відповідно до пункту 6.1 розділу 6
договору, відбувається після
підписання накладної на отриманий
товар та приймання товару на склад
покупця, частину якого згідно з
договором суборенди № 1/01 від 03 березня
2011 року передано позивачем
ТОВ «Натура-Україна» у тимчасове
користування, тобто контрагент
зберігав імпортовану продукцію на
складі, орендованому у позивача.

Що стосується доводів відповідача,
викладених в касаційній скарзі, про
нікчемність спірного договору з
посиланням на акти перевірок
контрагента, то колегія суддів їх
відхиляє, оскільки головною підставою
вважати правочин нікчемним є його
недійсність, встановлена законом, а не
актами податкової перевірки. Вказані ж
в актах податкових органів недоліки,
допущені суб'єктами господарювання при
укладенні та виконанні договорів, не є
підставою для визнання правочинів
нікчемними, оскільки чинне
законодавство не встановлює таких
підстав нікчемності правочину.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісним
постачальником з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями контрагента
може слугувати підставою для висновку
про неправомірне формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Разом з тим, як встановлено судом
апеляційної інстанції, відповідачем не
надано належних та допустимих доказів,
які підтверджували б відсутність
фактичного виконання господарських
операцій за спірним договором,
узгодженість дій позивача з
контрагентом з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаність з такими діями
постачальника, у зв'язку з чим
твердження податкового органу про
нікчемність укладеного позивачем з ТОВ
«Натура-Україна» правочину є
необґрунтованими належними засобами
доказування припущеннями.

За наведених обставин та з
урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 липня 2013 року такою, що прийнята з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до її зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області відхилити, а постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 липня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Цвіркун Ю.І.