Справа № 9101/143269/2012
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р. справа № 2а-2997/11
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Чередниченко В.Є.

суддів: Коршуна
А.О. Панченко О.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м.Марганці
Дніпропетровської області

на постанову Марганецького міського
суду Дніпропетровської області від 28
вересня 2011 року

у справі № 2а-2997/11

за позовом: ОСОБА_1

до: управління Пенсійного фонду
України в м.Марганці Дніпропетровської
області

про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
дії,-

ВСТАНОВИВ:

22.07.2011 року позивач звернувся до суду з
позовом, в якому просив визнати
незаконною бездіяльність відповідача
щодо нарахування підвищення до пенсії
у меншому розмірі, ніж це передбачено
ст.6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" та зобов'язати
відповідача здійснити перерахунок та
виплатити різницю у період з 01.01.2011 року
по 30.06.2011 року. Стягнути з Державного
бюджету України на користь ОСОБА_1 в
рахунок відшкодування витрат по оплаті
послуг адвоката 100 грн.

Постановою Марганецького міського
суду Дніпропетровської області від 28
вересня 2011 року позов задоволено
частково. Визнано протиправними дії
відповідача щодо нездійснення
перерахунку та виплати позивачу
підвищення до пенсії згідно ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" у розмірі 30 % мінімальної пенсії
за віком, зобов'язано відповідача
здійснити перерахунок та виплатити
позивачу підвищення до пенсії згідно
ст.6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" за період з 22.01.2011
року по 30.06.2011 року в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком з
урахуванням проведених виплат, у
задоволенні решти позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просив скасувати постанову та
відмовити в задоволені позову
посилаючись при цьому на порушення
судом норм матеріального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваної
постанови суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції вважає, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що позивач
відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" має статус дитини війни, що
підтверджується відміткою в
пенсійному посвідченні і має право
відповідно до ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" на
підвищення до пенсії в розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

У 2008 році дія ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни"
відновлена рішенням Конституційного
Суду України № 10-рп від 22 травня 2008 року
та в подальшому не призупинялася, а
застосування відповідачем положень
постанови Кабінету Міністрів

України № 530 від 28.05.2008 року щодо
визначення розміру підвищення пенсії є
безпідставним, оскільки розмір
підвищення пенсії визначений Законом
України "Про соціальний захист дітей
війни", який має вищу юридичну силу, ніж
постанова Кабінету Міністрів України.

Статтею 71 Закону України від 26 грудня
2008 N 835-VI "Про Державний бюджет України
на 2009 рік" та 70 Закону України від 27
квітня 2010 року N 2154-VI "Про Державний
бюджет України на 2010 рік" Кабінету
Міністрів України було надано право у
2009 та 2010 роках встановлювати розміри
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.
Однак зазначені норми передбачають
встановлення в абсолютних сумах
розмірів лише тих виплат, вихідним
критерієм розрахунку яких є розмір
мінімальної заробітної плати.
Відповідно їхня дія не поширюється на
спірні відносини, оскільки розмір
зазначених соціальних

виплат згідно із Законом про
соціальний захист дітей війни залежить
від розміру мінімальної пенсії за
віком, а не від розміру мінімальної
заробітної плати.

Таким чином суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що розмір мінімальної
пенсії за віком необхідно обраховувати
відповідно до ч.1 ст.28 Закону України
"Про загальнообов`язкове державне
пенсійне страхування", оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого,
крім передбаченого частиною першою
цієї статті, мінімального розміру
пенсії за віком.

Крім того, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції в частині відмови позивачу
щодо стягнення витрат на правову
допомогу та вважає за необхідне
зазначити наступне.

Статтею 90 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної
правової допомоги, передбачених
законом. У разі звільнення сторони від
оплати надання їй правової допомоги
витрати на правову допомогу
здійснюються за рахунок Державного
бюджету України. Граничний розмір
компенсації витрат на правову
допомогу встановлюється законом.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення присуджує
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

До набрання чинності таким законом
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу відповідно до п.2
розд.V11 «Прикінцеві та перехідні
положення» КАС України встановлено
постановою Кабінету Міністрів України
«Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави» від 27 квітня 2006 року №590.

Згідно вищевказаної Постанови
компенсації витрат на правову
допомогу стороні, на користь якої
ухвалене судове рішення, і яка не є
суб'єктом владних повноважень, якщо
вона сплачується суб'єктом владних
повноважень, не повинна перевищувати 40
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за кожну годину
роботи особи, яка надавала правову
допомогу. А якщо компенсація
відповідно до КАС України сплачується
за рахунок держави, тоді така
компенсація не повинна перевищувати 5
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за повний робочий
день особи, яка надавала правову
допомогу.

Оскільки в матеріалах справи відсутні
докази про кількість витрачених годин
на надання правової допомоги, що
унеможливлює здійснення розрахуноку
належної до відшкодування позивачу
суми компенсації витрат на правову
допомогу, суд першої інстанції зробив
вірний висновок про відмову в частині
задоволення позову щодо стягнення
витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що судом першої інстанції
повно встановлені обставини справи та
надана правильна юридична оцінка, у
зв'язку з чим підстави для задоволення
апеляційної скарги та скасування
постанови суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ухвалиВ:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м.Марганці
Дніпропетровської області - залишити
без задоволення.

Постанову Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 28
вересня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не
підлягає .

Головуючий:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун

Суддя:
О.М. Панченко