Справа № 803/33/14
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 рокуСправа № 803/33/14

Волинський окружний адміністративний
суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Ксензюка А. Я.,
суддів Дмитрука В.В., Мачульського В.В.,

при секретарі судового засідання -
Піянзіну О. К.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача Пахолюка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Державної міграційної служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом про
визнання неправомірним та скасування
рішення Державної міграційної служби
України (далі - ДМС України) від 5 грудня
2013 року №692-13 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зобов'язання
визнати громадянина ОСОБА_3 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
рішення ДМС України від 5 грудня 2013 року
№692-13 про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту було прийняте без повної
оцінки основних елементів заяви у їх
співвідношенні із інформацією про
країну походження заявника та
суперечить положенням статей 9 і 10
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», та не відповідає
принципам обґрунтованості,
добросовісності та пропорційності
рішень органів державної влади.

Позивач вважає, що відповідає умовам
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
перебуває за межами країни своєї
громадянської належності, не може та не
бажає повертатися до неї, так само як
користуватися допомогою цієї країни,
оскільки має цілком обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань в країні належності, а
також тому, що в разі його повернення до
цієї країни він ризикує зазнати тортур,
нелюдського та такого, що принижує
гідність поводження.

В судовому засіданні представник
позивача адміністративний позов
підтримав з підстав, викладених у
позовній заяві, просив визнати
неправомірним та скасувати рішення від
5 грудня 2013 року №692-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
зобов'язати відповідача визнати
громадянина ОСОБА_3 біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Додатково зазначив, що позивач
є неповнолітньою особою і відповідачем
при розгляді заяви не дотримано в
повній мірі вимоги Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Представник відповідача в поданому
письмовому запереченні від 3 січня 2014
року та в судовому засіданні
пред'явленні позовні вимоги заперечив
мотивуючи тим, що свідчення, які надав
позивач під час співбесіди не можуть
бути доказом переслідування (або
загрози переслідування) в країні
походження, а також не можуть бути
доказами загрози його життю, безпеці чи
свободі через побоювання застосування
до нього тортур, жорстокого або такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання, оскільки є суперечливими та
неправдивими. Також позивач не навів
жодного підтвердження своїх побоювань
у разі повернення на батьківщину, які б
ґрунтувалися на реальних подіях, або
інших доказів того, що ці побоювання є
обґрунтованими. Таким чином, вважає, що
серед факторів повідомлених ОСОБА_3,
відсутні підстави для визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту у відповідності до
умов, передбачених пунктом 1 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
Посилається на правомірність своїх дій
та вважає, що оскаржуване рішення
винесене у відповідності до норм
діючого законодавства і підстав для
його скасування немає. Просив в
задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення, доводи та
заперечення осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши подані суду
письмові докази, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що позов підлягає до часткового
задоволення з таких підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової
справи №2013UZ0033 встановлено, що позивач
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином
Сомалі, уродженець міста Могадишо,
район Хамер-Вейн, належить до клану
Тумал.

Позивач 19 травня 2013 року покинув країну
постійного проживання та виїхав в м.
Дубаї, звідки транзитом позивач прибув
літаком до м. Москви. 20 червня 2013 року
його нелегально переправили в Україну.
27 червня 2013 року ОСОБА_3 намагався
незаконно перетнути державний кордон
України в Словаччину на ділянці
Чопського прикордонного загону.

Через законного представника ОСОБА_3 8
липня 2013 року подав до Головного
управління ДМС України у Закарпатській
області заяву №33 про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у якій просив притулок в
Україні, оскільки у Сомалі іде війна.

З позивачем працівником Головного
управління ДМС України у Закарпатській
області було проведено співбесіду, про
що складено протокол від 12 листопада 2013
року.

На підставі заяви від 8 липня 2013 року №33
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
інформації по країні походження,
головним спеціалістом по відділу
роботи з іноземцями та біженцями
Головного управління ДМС України у
Закарпатській області 8 жовтня 2013 року
підготовлено висновок про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянина ОСОБА_3, стосовно якого
встановлено, що умови передбачені
пунктом 1 чи 13 частини першої Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», відсутні.

Рішенням ДМС України від 5 грудня 2013
року №692-13 підтримано висновок
Головного управління ДМС України у
Закарпатській області та відмовлено
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Правовий статус біженця в Україні,
порядок його надання, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
питання державних гарантій захисту
біженців регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 8 липня 2011 року №3671-VI (далі -
Закон).

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1
Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка
потребує додаткового захисту, - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до статті 9 Закону №3671-VI
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Як визначено у частині п'ятій статті 10
Закону №3671-VI за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

У висновку про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 8 жовтня 2013
року зазначено, що ОСОБА_3 не надано
жодних детальних свідчень про
відношення саме до клану Тумал,
відсутні підстави вважати, що є
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
національності, віросповідання,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Інформація, яку
ОСОБА_3 вказав у заяві - анкеті на доказ
того, що в Сомалі йому загрожує
небезпека не можуть бути доказом
переслідувань або існування загрози
переслідувань його в країні його
громадянської належності.

Умови, за наявності яких правовий
статус біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, не надається,
визначені статтею 6 Закону №3671-VI,
зокрема, не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування можуть
отримуватись від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Разом з тим, як зазначено у постанові
Пленуму Вищого адміністративного суду
від 16 березня 2012 р. №3 (із змінами
та доповненнями), згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року і
Протоколом 1967 року поняття «біженець»
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної
групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому слід з'ясувати
суб'єктивні обставини справи.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A»
статті 1 Конвенції про статус біженців
1951 року не зазначає, що такі дії повинні
бути здійсненими державною владою.
Тобто таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

Як встановлено з пояснень представника
позивача, матеріалів справи,
громадянин ОСОБА_3 належить до клану
Тумал, що є кланом меншин у Сомалі, у
зв'язку з чим він зазнавав постійних
утисків та переслідувань
представниками клану більшості Хавіє.
Представники клану Хавіє вбили батька
позивача. Без можливості отримання
належного захисту зі сторони родичів
або державних органів, позивач
перебував у вкрай вразливому становищі
свавілля збройних терористичних
угрупувань та переслідування з боку
представників клану більшості Хавіє.

На думку суду, зазначеним обставинам
при прийняті оспорюваного рішення,
відповідачем оцінку не дано та не вжито
заходів щодо перевірки тверджень
позивача про можливість зазнати
переслідувань чи жорстокого
поводження з боку представників клану
більшості Хавіє, на що звертає увагу і
Керівництво УВКБ ООН.

При цьому, суд також зазначає, що
вчинена позивачем спроба незаконного
перетину державного кордону з України
в Словаччину, як на умову, за якої його
не може бути визнано біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, є безпідставною, оскільки
позивач стверджував, що не хоче
повертатися до Сомалі.

Крім того, з матеріалів особової справи
№2013UZ0033 встановлено, що позивач ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до статті 1
Закону №3671-VI дитиною, розлучена із
сім'єю, вважається особа віком до
вісімнадцяти років, яка прибуває чи
прибула на територію України без
супроводу батьків чи одного з них, діда
чи баби, повнолітніх брата чи сестри,
опікуна чи піклувальника, призначених
відповідно до законодавства країни
походження, або інших повнолітніх осіб,
які до прибуття в Україну добровільно
чи в силу звичаю країни походження
взяли на себе відповідальність за
виховання дитини. Отже, з врахуванням
норм даного Закону та норм
міжнародного права ОСОБА_3 вважається
дитиною.

Порядок розгляду заяви дитини після
прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
визначний статтями 8-10 Закону №3671-VI.

У разі подання законним представником
дитини, розлученої із сім'єю, заяви про
визнання її біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймається рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, без
попереднього розгляду заяви (частина
перша статті 8 Закону №3671-VI).

Частиною третьою статті 9 Закону №3671-VI
встановлено, що під час розгляду заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, дитини,
розлученої із сім'єю, співбесіда
проводиться з її законним
представником та такою дитиною, якщо
вік та рівень розвитку дитини є
достатніми для проведення такої
співбесіди. Співбесіда з дитиною,
розлученою із сім'єю, проводиться в
присутності її законного представника,
який подав від імені дитини заяву про
визнання її біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
психолога і педагога. Однак, яв
встановлено в судовому засіданні
вимоги статтей 8-9 Закону №3671-VI
відповідачем не були дотримані.

Проаналізувавши зібрані та досліджені
докази по справі, суд дійшов висновку,
що існують обставини, яким не було
надано оцінку, відповідачем не в повній
мірі було досліджено можливість
переслідування позивача зі сторони
клану більшості, не в повній мірі
використано актуальну інформацію щодо
країни походження позивача, зокрема
доповідь Генерального секретаря ООН
«Діти та Збройні конфлікти» від 15
травня 2013 року, доповідь Генерального
секретаря ООН по Сомалі від 31 січня 2013
року, не дотримано процедуру розгляду
заяви, а тому безпідставно відмовлено
ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Таким чином, усі рішення та дії суб'єкта
владних повноважень мають підзаконний
характер, тобто повинні бути прийняті
(вчинені) на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що визначені
законом.

Відповідно до частини першої, другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що
відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Всупереч наведеним вимогам відповідач
як суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення, і не
довів правомірності прийнятого
рішення від 5 грудня 2013 року №692-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового .

Приходячи до висновку про часткове
задоволення позовних вимог, та
обираючи спосіб захисту порушених прав
позивача, суд користуючись
повноваженнями наданими частиною
другою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, виходить за межі позовних
вимог, і приходить до переконання про
захист порушених прав позивача шляхом
визнання протиправним та скасування
рішення ДМС України від 5 грудня 2013 року
№692-13 про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язання ДМС України
повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту з
дотриманням вимог Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Керуючись частиною третьою статті 160,
статтею 163 Кодексу адміністративного
судочинства України, на підставі
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
Рішення Державної міграційної служби
України від 5 грудня 2013 року №692-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_3 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту з дотриманням вимог Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

В задоволені решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції.

Головуючий суддя
А.Я. Ксензюк

Судді
В.В. Дмитрук

В.В. Мачульський