Справа № 809/385/14
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"10" лютого 2014 р.
Справа № 809/385/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

Судді Тимощука О.Л.

при секретарі Маковійчук С.М.

за участю:

представників позивача - Аверкової Н.О.,
Чижовського С.Б.,

представника відповідача - Білана В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом: Прокурора Тлумацького
району Івано-Франківської області

до відповідача: Тлумацької районної
ради

про визнання протиправним та
скасування рішення 25 сесії VI
демократичного скликання №454-25/14 від
28.01.2014 р.,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Тлумацького району
Івано-Франківської області звернувся в
суд з адміністративним позовом до
Тлумацької районної ради про визнання
протиправним та скасування рішення 25
сесії VI демократичного скликання
№454-25/14 від 28.01.2014 р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Тлумацькою районною радою 28.01.2014 року
на двадцять п'ятій сесії районної ради
шостого демократичного скликання
прийнято рішення № 454-25/14 «Про
підтримку рішення обласної ради «Про
звернення до членів Партії регіонів»,
яке за своїм змістом суперечить
Конституції України та Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
оскільки врегулювання таких
правовідносин не входить до
компетенції органів місцевого
самоврядування, в тому числі, шляхом
оформлення його у формі рішення
районної ради, так як районна рада не
уповноважена здійснювати контроль за
діяльністю політичних партій,
проводити їх реєстрацію та не може
забороняти їх діяльність, оскільки
заборона діяльності партії можлива
тільки за рішення суду. Символіка
партії є її невід'ємною частиною, що
визначає її місце серед інших, діючих в
державі політичних організацій.
Просить визнати протиправним та
скасувати оскаржуване рішення.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали в
повному обсязі з підстав, викладених в
позовній заяві, просили
адміністративний позов задовольнити в
повному обсязі.

Представник відповідача проти
адміністративного позову заперечив,
надав суду усні пояснення, вказав, що
оскаржуване рішення є політичним
рішенням, результатом волевиявлення
територіальної громади району, в особі
депутатів районної ради, а оскільки
законодавством про органи місцевого
самоврядування не заборонено
прийняття таких рішень, вимоги
позивача є необґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, вислухавши
пояснення представників сторін,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
дослідивши і оцінивши зібрані по
справі докази, в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального права, які врегульовують
спірні правовідносини, судом
встановлено наступне.

Згідно з рішенням двадцять п'ятої сесії
шостого демократичного скликання
Тлумацької районної ради від 28.01.2014 р.
№454-25/14, «Про підтримку рішення
обласної ради «Про звернення до членів
Партії регіонів», вирішено:

1. Підтримати рішення обласної ради про
заборону діяльності і використання
символіки Партії регіонів та
Комуністичної партії України на
території області як таких, що
суперечать національним інтересам та
порушують права і свободи громадян
України.

2. Звернутись до членів районних
організацій Партії регіонів та
Комуністичної партії України з
пропозицією припинити членство у цих
організаціях.

3. Контроль за виконанням цього рішення
покласти на голову районної ради
М.Вишневського.

В січні 2014 року позивачем встановлено
порушення Тлумацькою районною радою
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" та
Конституції України, що виразилося у
прийнятті вказаного рішення.

Виявлені позивачем порушення стали
підставою для звернення до суду про
визнання рішення відповідача
протиправним та його скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

За змістом вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють,
зокрема, чи прийняті вони на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Поняття законності визначено як
соціально-правове явище, що
характеризує організацію і
функціонування суспільства і держави
на правових засадах.

Законність - це правовий режим точного
виконання чинних законів усіма
суб'єктами права; режим, за якого
забезпечуються права і виконуються
обов'язки людиною, органами державної
влади, місцевого самоврядування і
громадянським суспільством. Отже,
законність, як режим відповідності
суспільних відносин чинному
законодавству, утворюється завдяки
його дотриманню суб'єктами права та
характеризується правопорядком.

Основною ознакою законності є
обов'язок виконувати розпорядження
законів і підзаконних правових актів
державними органами і органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, громадянами і
різними об'єднаннями.

Прийняття органами місцевого
самоврядування рішень поза межами
власних повноважень не в спосіб
визначений законом, на переконання
суду, порушує законність і
правопорядок в державі.

Неухильне дотримання законів
забезпечується державою через
відповідні органи державної влади,
правоохоронні органи і органи
контролю, якими на рівні законів надані
відповідні повноваження.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про прокуратуру" прокурорський нагляд
за додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону
України "Про прокуратуру" на
прокуратуру України покладаються
функції представництва інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

Положеннями частин 1 і 3 статті 36-1
Закону визначено, що представництво
прокуратурою інтересів держави в суді
полягає у здійсненні прокурорами від
імені держави процесуальних та інших
дій, спрямованих на захист держави у
випадках, передбачених законом.
Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень інтересів
держави.

В силу вимог пункту 1 частини першої та
частини другої статті 19 коментованого
Закону предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів,
серед іншого, є відповідність актів,
які видаються всіма органами,
підприємствами, установами,
організаціями та посадовими особами,
вимогам Конституції України та чинним
законам.

При цьому, перевірка виконання законів
за наявності приводів може проводитися
з власної ініціативи прокурора.

Так, згідно з пунктом 2 частини п'ятої
статті 23 Закону України "Про
прокуратуру" прокурор, серед іншого,
може звернутися до суду щодо визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень.

Підсумовуючи зазначене, предметом
прокурорського нагляду за додержанням
і застосуванням законів є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, вимогам Конституції
України та чинним законам, а до функцій
прокурора входить представництво
інтересів держави в суді у випадках,
визначених пунктом 2 частини 5 статті 23
Закону.

Таким чином, в розгляді даної справи
прокурор наділений правом на захист
інтересів держави, а отже звертаючись
до суду з вимогами, передбаченими
частиною 5 статті 23 Закону України "Про
прокуратуру", прокурор діє як посадова
особа органу державної влади, відтак
такі справи, незалежно від статусу
відповідача, предметно підсудні
окружним адміністративним судам.

За змістом вимог статей 140 та 144
Конституції України місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є районні та
обласні ради.

Органи місцевого самоврядування
вправі самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України, шляхом прийняття
рішень, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території.

Рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються у
встановленому законом порядку з
одночасним зверненням до суду.

Системний аналіз статті 4 Європейської
Хартії місцевого самоврядування,
ратифікованої Верховною Радою України
15.07.1997 року, вказує на те, що органи
місцевого самоврядування, в тому числі,
районні ради, мають право вирішувати
будь-які питання, включені до їх
повноважень і функцій конституцією або
законами національного законодавства.
Коло таких питань і компетенція
встановлюється в межах, визначених
відповідними законами.

Така правова позиція кореспондується з
рішенням Конституційного Суду України
№7 від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009
за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до Конституції України
народ здійснює владу безпосередньо і
через органи державної влади та органи
місцевого самоврядування (частина 2
статті 5 Конституції України). Основним
Законом встановлено, що місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина 1 статті 140
Конституції). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою, зокрема,
через районні ради та їх виконавчі
органи, в особі виконавчого апарату
районної ради, і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень слідує, що ці
органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

В главі 4 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" закріплені
повноваження районних і обласних рад.

Так, статтею 43 цього Закону
встановлений вичерпний перелік питань,
що вирішуються, в тому числі, районними
радами, виключно на їх пленарних
засіданнях. Перелік виключної
компетенції у відповідних
правовідносинах включає в себе 37
пунктів частини першої. Тобто,
компетенція районних рад є правовою
формою виразу їх функцій, вона водночас
служить і правовим засобом їх
реалізації.

Закон України "Про місцеве
самоврядування в Україні" надає
можливість районним радам розглядати і
вирішувати й інші питання, віднесені до
їх відання Конституцією та законами
України (ч.2 ст.43). Тобто, знову ж таки
Закон закріплює можливість вирішення
не будь-яких інших питань, а тільки тих,
які законодавчо віднесені до
повноважень відповідної ради.

Представником відповідача в судовому
засідання не наведено жодної норми
матеріального права, яка б наділяла
районну раду повноваженнями
вирішувати на пленарних засіданнях
питання, викладені в оскаржуваному
рішенні.

Стаття 15 Конституції України визначає,
що держава гарантує свободу політичної
діяльності, не забороненою
Конституцією і законами України.

Також, відповідно до п. 3.1 резолютивної
частини рішення Конституційного Суду
України у справі № 2рп/2007 від 12.06.2007 р.,
право громадян на свободу об'єднання у
політичні партії для здійснення і
захисту своїх прав і свобод та
задоволення політичних, економічних,
соціальних, культурних та інших
інтересів визначається і гарантується
Конституцією України. В Законі
закріплено конституційну норму, за
якою встановлення обмежень цього права
допускається в інтересах національної
безпеки та громадського порядку,
охорони здоров'я населення або захисту
прав і свобод інших людей, а також в
інших випадках, передбачених Основним
Законом України.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про політичні партії в Україні», право
громадян на свободу об'єднання у
політичні партії для здійснення і
захисту своїх прав і свобод та
задоволення політичних, економічних,
соціальних, культурних та інших
інтересів визначається і гарантується
Конституцією України. Встановлення
обмежень цього права допускається
відповідно до Конституції України в
інтересах національної безпеки та
громадського порядку, охорони здоров'я
населення або захисту прав і свобод
інших людей, а також в інших випадках,
передбачених Конституцією України.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про
політичні партії в Україні» політичні
партії є рівними перед законом. Органам
державної влади, органам місцевого
самоврядування, їх посадовим особам
заборонено виокремлювати у своєму
ставленні певні політичні партії чи
надавати їм привілеї, а також сприяти
політичним партіям, якщо інше не
передбачено законом, у провадженні їх
діяльності. Втручання з боку органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування або їх посадових осіб у
створення і внутрішню діяльність
політичних партій та їх місцевих
осередків забороняється, за винятком
випадків, передбачених цим Законом.

Політична партія може бути за поданням
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
державної реєстрації (легалізації)
об'єднань громадян, інших громадських
формувань чи Генерального прокурора
України заборонена в судовому порядку
у випадку порушення вимог щодо
створення і діяльності політичних
партій, встановлених Конституцією
України, цим та іншими законами
України, що передбачено частиною
першою статті 21 Закону України «Про
політичні партії в Україні».

Поряд з цим, частиною третьою статті 5
Закону України «Про політичні партії в
Україні» визначено, що діяльність
політичної партії може бути заборонена
лише за рішенням суду. В першій
інстанції справу про заборону
політичної партії розглядає Верховний
Суд України.

Також, згідно з частиною 3 статті 9
Закону України «Про політичні партії в
Україні» політична партія може мати
партійну символіку, до якої належать
партійний гімн, прапор,
розпізнавальний знак, девіз. Символіка
політичної партії підлягає державній
реєстрації центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері державної реєстрації
(легалізації) об'єднань громадян, інших
громадських формувань у порядку, що
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Таким чином, рішення Тлумацької
районної ради про підтримку рішення
обласної ради з даного питання є
протиправним, оскільки районна рада, як
і обласна, не здійснює контроль за
діяльністю політичних партій, не
проводить їх реєстрацію та не може
заборонити їх діяльність, оскільки
заборона діяльності партії можлива
тільки за рішенням суду. Символіка
партії є її невід'ємною частиною, що
визначає її місце серед інших діючих в
державі політичних організацій.

Таким чином, пунктом 1 рішення №452-25/14
від 28.01.2014 року Тлумацька районна рада
порушила вимоги чинного законодавства,
оскільки підтримала явно протиправне
рішення Івано-Франківської обласної
ради про заборону діяльності і
використання символіки Партії
регіонів та Комуністичної партії
України на території
Івано-Франківської області як таких, що
суперечать національним інтересам та
порушують права і свободи громадян
України.

Крім цього, відповідно до абзацу 6
статті 6 Закону України «Про політичні
партії в Україні», громадянин України
має право в будь-який час зупинити чи
припинити своє членство в політичній
партії шляхом подання заяви до
відповідних статутних органів
політичної партії. Членство в
політичній партії зупиняється чи
припиняється з дня подання такої заяви
та не потребує додаткових рішень.

Статтею 4 вказаного Закону заборонено
органам державної влади, органам
місцевого самоврядування, їх посадовим
особам виокремлювати у своєму
ставленні певні політичні партії чи
надавати їм привілеї. Втручання з боку
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування або їх
посадових осіб у створення і внутрішню
діяльність політичних партій та їх
місцевих осередків також
забороняється.

Право на вільне об'єднання у політичні
партії та свободу політичної
діяльності також гарантується
статтями 15, 36 Конституції України.

Таким чином, пропозиції органу
місцевого самоврядування, викладені в
пункті 2 оскаржуваного рішення, про
припинення членства в районних
організаціях Партії регіонів та
Комуністичної партії України свідчать
про вплив на волевиявлення громадян
щодо вільного об'єднання у політичні
партії, що суперечить вимогам
згаданого законодавства.

Поняття депутатського звернення
закріплено в статті 13 Закону України
"Про статус депутатів місцевих рад" №
93-IV від 11.07.2002 року, із змінами та
доповненнями, згідно з якою,
депутатське звернення - це викладена в
письмовій формі вимога депутата
місцевої ради з питань, пов'язаних з
його депутатською діяльністю, до
місцевих органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування та їх
посадових осіб, а також керівників
правоохоронних та контролюючих
органів, підприємств, установ та
організацій незалежно від форми
власності, розташованих на території
відповідної ради, здійснити певні дії,
вжити заходів чи дати офіційне
роз'яснення з питань, віднесених до їх
компетенції.

З наведеної правової норми та з
врахуванням приписів статті 43 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" слідує, що в якості звернення
може оформлятися виключно депутатське
звернення, проте не у формі рішення
сесії, водночас порушені в ньому
питання повинні бути пов'язані
виключно з депутатською діяльністю.

При цьому суд зазначає, що депутати
місцевої ради, районна рада як і кожен
громадянин України не позбавлені
права, до виразу своєї власної думки,
позиції, власного заклику, промови
тощо, адресованої окремому учаснику
територіальної громади, якомусь
колективові, установі, організації чи
народові загалом. Це є власним закликом
окремого депутата, чи більшості
депутатів від місцевої ради, без
встановлення вимог та обов'язковості
виконання чи ні, що публічно
висловлюється у сесійній залі місцевої
ради одноособово або колективно під
час пленарного засідання, чи поза
межами нього. Такі звернення чи позиція
розраховані саме на донесення та
підтримку власної або колективної
думки, міркувань громадянина, громади
тощо. Однак, згадані звернення чи
декларативна позиція (заклик) не
потребують затверджень в органах
місцевого самоврядування, в тому числі
на пленарних засіданнях районних рад у
формі рішення, оскільки вказане не
визначено чинним законодавством.

В силу вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, а отже при здійсненні своїх
повноважень орган місцевого
самоврядування повинен керуватись
принципом - «дозволено те, що дозволено
законом».

При розгляді і вирішенні
адміністративної справи по суті судом
встановлено, що оскаржуване рішення
прийнято поза межами повноважень та не
в спосіб, визначених Конституцією та
законами України.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає
вимоги позивача обґрунтованими, а
позов таким, що підлягає до задоволення
в повному обсязі.

На підставі ст. 124 Конституції України,
керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення 25 сесії VI демократичного
скликання Тлумацької районної ради
№454-25/14 від 28.01.2014 р. "Про підтримку
рішення обласної ради "Про звернення до
членів Партії регіонів".

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Суддя: /підпис/
Тимощук О.Л.

Постанова складена в повному обсязі
14.02.2014 року.