Справа № 7/308
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/43993/11

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І.- головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

за участю секретаря Сватко А.О.

та представників сторін:

позивача - Ткача С.С.,

відповідача-1 - не з'явились,

відповідача-2 - не з'явились,

розглянув у судовому засіданні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва
(далі - ДПІ)

на постанову окружного
адміністративного суду міста Києва від
08.09.2008

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 07.07.2011

у справі № 7/308

за позовом ДПІ

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Арматор" (далі - ТОВ
«Арматор», відповідач-1)

та товариства з обмеженою
відповідальністю "Автосервіс-групп"
(далі - ТОВ «Автосервіс-групп»,
відповідач-2)

про стягнення в доход держави коштів,
отриманих за нікчемним правочином.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2008 року ДПІ звернулася з
позовом, в якому просила стягнути з ТОВ
«Арматор» в доход Державного бюджету
України вартість товару в сумі 122 607 065
грн. за нікчемним договором від 09.11.2006 №
09/11-06, а з ТОВ «Автосервіс-групп» - кошти
у сумі 122 607 065 грн. за цим договором.

Також ДПІ було подано позов про
стягнення з відповідача-1 в доход
Державного бюджету України вартості
товару в сумі 4 953 150 грн., отриманого за
нікчемним правочином (договором від
04.12.2006 № 11/12-06), та про стягнення з
відповідача-2 в доход Державного
бюджету України цієї ж суми, отриманої
в рамках виконання названого договору.

Ухвалою окружного адміністративного
суду міста Києва від 06.08.2008 зазначені
позовні вимоги було об'єднано в одне
провадження.

Постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
08.09.2008, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 07.07.2011, у
позові відмовлено з мотивів
недоведеності податковим органом
наявності у будь-кого з відповідачів
порушити інтереси держави при
укладенні та виконання зазначених
правочинів. Крім того, суди послалися
на пропуск позивачем строку
застосування
адміністративно-господарських
санкцій, установленого статтею 250
Господарського кодексу України (далі -
ГК), під час звернення з розглядуваними
позовними вимогами.

У касаційній скарзі до Вищого
адміністративного суду України ДПІ
просить скасувати оскаржувані судові
акти та задовольнити позов. На
обґрунтування касаційних вимог
скаржник зазначає, що фіктивність
діяльності відповідача-2 та неподання
відповідачем-1 необхідних первинних
документів на підтвердження
реальності господарських операцій в
рамках виконання спірних договорів є
належним свідченням укладення
останніх без мети настання відповідних
цим правочинам правових наслідків, а
виключно з метою створення сприятливих
умов у податковому обліку. До того ж, за
висновком ДПІ, судами помилково
кваліфіковано штрафні санкції,
передбачені статтею 208 ГК як
адміністративно-господарські санкції.

Перевіривши повноту встановлення
судовими інстанціями фактичних
обставин справи та правильність
застосування ними норм матеріального і
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для її задоволення з
урахуванням такого.

Судовими інстанціями у справі
встановлено, що відповідачами у справі
було укладено:

договір поставки від 04.12.2006 № 11/12-06, за
яким відповідач-2 (постачальник)
зобов'язався поставити ТОВ «Арматор»
(покупець) товар (мобільні пости
диспетчерської централізації ПДЦ-2000М)
на загальну суму 5 943 780 грн. (у тому числі
990 630 грн. ПДВ);

договір поставки від 09.11.2006 № 09/11-06 про
поставку відповідачу-1 аналогічного
товару на загальну суму 48 246 665,04 грн.

У подальшому відповідачами було
укладено додаткові угоди до названих
договорів, згідно з якими встановлено
вексельний спосіб розрахунків за цими
правочинами, та збільшено суми
поставок на 74 360 400 грн. (у тому числі 12 393
400 грн. ПДВ).

Операція з поставок зазначеної
продукції була оформлена складенням
видаткових накладних, податкових
накладних та актів про поставку та
прийняття товару.

У рамках здійснення податкового
контролю ДПІ було виявлено, що усі
первинні документи від імені ТОВ
«Автосервіс-групп» підписані
невстановленою особою; директор цього
Товариства заперечує свою причетність
до його діяльності; в подальшому
державну реєстрацію та реєстрацію
платником ПДВ відповідача-2 скасовано в
судовому порядку. Також ДПІ наголошує
на відсутності належних первинних
документів, складення яких є
притаманним при виконанні поставок.

Наведені обставини були покладені в
основу висновку ДПІ про те, що
виконання цих договорів не було
опосередковане дійсним рухом активів
їх учасників, що, в свою чергу, свідчить
про завідоме укладення спірних
правочинів виключно з метою зниження
податкового тягаря та отримання
податкової вигоди, що не відповідає
основам правопорядку.

Відповідно до частини першої статті 207
ГК господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Частиною першою статті 208 названого
Кодексу передбачено, що якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновком судів про те,
що санкції, передбачені частиною
першою статті 208 ГК, є конфіскаційними,
стягуються за рішенням суду в доход
держави за порушення правил здійснення
господарської діяльності, а відтак
вони належать до
адміністративно-господарських санкцій
у розумінні частини першої статті 238 ГК.

Статтею 250 Господарського кодексу
України передбачено, що
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніше як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

У той же час слід зазначити, що висновок
про безпідставність застосування
штрафних санкцій не може поєднуватися
із висновком про відсутність
правопорушення. Адже в останньому
випадку звільнення особи від
відповідальності є наслідком
відсутності факту протиправності
діяння як обов'язкової підстави для
застосування до суб'єкта заходів
відповідальності.

Початок перебігу розглядуваного
строку визначений моментом виявлення
правопорушення, а його сплив - часом
вчинення правопорушення; у разі
недоведеності такого порушення строк
застосування штрафних санкцій не може
розпочатися, а відтак і не може бути
пропущений.

У даному разі для того, щоб надати
правильну правову оцінку
розглядуваним правовідносинам судам
необхідно було врахувати таке.

З огляду на повноваження податкової
інспекції, що полягають у здійсненні
контролю за правильністю нарахування,
повнотою і своєчасністю сплати
податків і зборів застосовуються до
правочинів, вчинених виключно з метою
ухилення від оподаткування, у даному
разі для правильної кваліфікації
правочину як такого, що порушує
публічний порядок, необхідно визначити
існуючий зв'язок між власне укладенням
і виконанням такого правочину та
застосованим його учасниками
механізмом ухилення від оподаткування.

Адже якщо укладення та виконання
договору є частиною такого механізму -
зокрема, у випадку, коли метою
укладення правочину є податкова
економія - то до учасників такого
правочину слід застосовувати штрафні
санкції в порядку статті 208 ГК. У разі ж
якщо ухилення від оподаткування
спричинено подальшими діями з
отриманими на виконання правочину
активами або відображенням
результатів такого правочину у
податковому обліку платника, то такі
дії становлять самостійний склад
податкового правопорушення як
підставу для притягнення платника до
відповідальності сааме за порушення
норм податкового законодавства. Іншими
словами, правочин є таким, що порушує
публічний порядок у сфері
оподаткування, у разі, якщо власне
вчинення та виконання правочину є
необхідною умовою для побудови схеми
ухилення від оподаткування.

Наведене, у свою чергу, дає підстави для
висновку про те, що умовою застосування
наслідків недійсності господарського
зобов'язання в порядку статті 208 ГК за
позовом податкового органу є
доведеність останнім наявності
протиправного умислу у всіх учасників
правочину. Адже про відсутність
господарської мети під час укладення
та виконання правочину не може бути
відомо лише одній особі, оскільки у
разі добросовісності хоча б одного з
учасників правочину для нього буде
досягнута ділова мета, що виключає
можливість кваліфікації правочину як
такого, що порушує публічний порядок.

У контексті викладеного при наданні
правової оцінці розглядуваному
правочину вирішальне значення має
реальність виконання операцій з
поставки товару в рамках виконання
спірних договорів.

Відмовляючи у задоволенні цього
позову, суди зазначили, що визнання
недійсними установчих документів ТОВ
«Арматор» та анулювання його
реєстрації платником ПДВ не може
розглядатися як свідчення недійсності
укладених ним правочинів.

Втім у даному разі суди проігнорували
доводи податкового органу про те, що
фіктивний характер діяльності
підприємства-постачальника у
сукупності з фактом відсутності
доказів на підтвердження оплати
товару, перевезення товару, його
страхування, сертифікації, зберігання
тощо підтверджують безтоварність
спірних господарських операцій.

А відтак слід погодитися із здійсненою
податковим органом юридичною
кваліфікацією спірних договорів.

У той же час пропуск ДПІ строку
застосування штрафних санкцій
виключає можливість задоволення
даного позову, у зв'язку з чим
оскаржувані судові рішення скасуванню
не підлягають безвідносно до мотивів,
на яких вони ґрунтуються.

З урахуванням викладеного, керуючись
статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва залишити без
задоволення.

2. Постанову окружного
адміністративного суду міста Києва від
08.09.2008 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 07.07.2011 у справі № 7/308 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько