Справа № 2а-220/11/2070
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/47337/11

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Харкові (далі - СДПІ)

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 02.03.2011

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07.07.2011

у справі № 2-а-220/11/2070

за позовом державного підприємства
заводу «Електроважмаш» (далі -
Підприємство)

до СДПІ

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У січні 2011 року Підприємство
звернулося до Харківського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просило визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 30.12.2010 №
/0.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 02.03.2011,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07.07.2011,
позов задоволено з тих мотивів, що
правильність формування позивачем
від'ємного значення з ПДВ, яке виникло
за наслідками здійснення
господарських відносин з товариством з
обмеженою відповідальністю «Норд»
(далі - ТОВ «Норд») та з товариством з
обмеженою відповідальністю «ВКФ
«Український стандарт» (далі - ТОВ «ВКФ
«Український стандарт») в оспорюваній
сумі підтверджується документально.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів вимогам пункту 1.8
статті 1, підпункту 7.2.3 пункту 7.2,
підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпункту 7.7.1
пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», СДПІ
звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалені у справі судові
акти та відмовити у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне частково задовольнити
касаційні вимоги СДПІ виходячи з
такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що СДПІ
було проведено документальну невиїзну
перевірку Підприємства з питань
достовірності заявленої суми
бюджетного відшкодування ПДВ за
жовтень 2010 року на рахунок
платника у банку, за результатами якої
складено акт від 17.12.2010 № 4573/40-028/30213121.

За наслідками цієї перевірки
податковою інспекцією було прийнято
податкове повідомлення-рішення від
30.12.2010 № /0, згідно з яким
Підприємству зменшено суму бюджетного
відшкодування з ПДВ ( у тому числі в
рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних періодів) на 889 403
грн.

Правова позиція податкового органу,
покладена в основу прийняття
зазначеного акта індивідуальної дії,
полягає у тому, що від'ємне значення в
оспорюваній сумі виникло у податковому
обліку Підприємства за наслідками
здійснення фіктивних операцій, які
створювали лише видимість товарообігу
та руху грошових коштів без реальних
економічних змін майнового стану у
процесі здійснення фактичної
господарської діяльності.

Наведений висновок СДПІ мотивований
посиланням на фіктивний характер
діяльності названих контрагентів
позивача, недекларування та несплату
ними кореспондуючих сум податкових
зобов'язань, відсутність у цих
контрагентів матеріально-технічної
бази та трудових ресурсів для
виконання спірних поставок в адресу
Підприємства, провадження ними
діяльності, спрямованої на проведення
транзитних грошових потоків та
створення умов для отримання іншими
суб'єктами господарювання
необґрунтованої податкової вигоди.

Згідно з визначенням, наведеним у
пункті 1.7 статті 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» (який діяв
на час виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

В силу вимог підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
вбачається, що підставою виникнення у
платника права на податковий кредит є
реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними), що містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Слід зазначити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість сформованого
податкового кредиту належними
документами первинного обліку
покладається на платника-покупця
товарів (робіт, послуг), позаяк саме він
є суб'єктом, який зменшує суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість, що підлягає
перерахуванню до бюджету, на суму
податкового кредиту, визначеного
постачальником.

Відмова в отриманні податкової вигоди
за наявності у документах платника
недостовірних та суперечливих
відомостей є його податковим ризиком. З
ціллю підтвердження обґрунтованості
заявленої податкової вигоди необхідно
встановити їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку про
достовірність представлених первинних
документів, у тому числі щодо
відомостей про учасників та умови
господарських операцій.

Приймаючи рішення про задоволення
даного позову, попередні судові
інстанції послалися на те, що
реальність виконання поставок з боку
спірних постачальників в адресу
платника підтверджується необхідними
первинними документами (договорами,
податковими накладними, видатковими
накладними, платіжними дорученнями та
журналом обліку ввізної продукції), що
містять необхідні для цілей
оподаткування відомості про
господарські операції та
підтверджують факт їх реального
виконання.

Втім з огляду на доводи СДПІ, на які він
посилається на обґрунтування своєї
правової позиції по справі, вирішення
даного спору вимагало більш ретельної
перевірки обставин щодо реального
виконання спірних поставок продукції в
адресу позивача.

Для цього судам слід було достеменно
з'ясувати характер та зміст операцій,
які вплинули на зменшення бази та
об'єкта оподаткування ПДВ Підприємства
у перевіреному періоді, дослідити усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції (як-от при
поставці товарів - документи на
підтвердження їх транспортування,
виконання вантажно-розвантажувальних
робіт, прийняття за кількістю та
якістю, встановлення посадових осіб
постачальників та покупця, зберігання
тощо).

Судам також слід було перевірити
доводи податкового органу щодо
відсутності у
організацій-контрагентів основних
засобів та трудового персоналу,
необхідних для вчинення дій, що
становлять зміст відповідних операцій
з поставки, та з урахуванням цього
з'ясувати за рахунок яких ресурсів
(власних або залучених) виконувалися
поставки товарів в адресу позивача,
перевірити наявність у цих
контрагентів витрат, супутніх
звичайній господарській діяльності
(як-от на оренду, на оплату послуг
зв'язку, заробітної плати тощо).

При цьому слід наголосити, що в умовах
дії такого принципу адміністративного
судочинства, як офіційне з'ясування
усіх обставин справи, суди не повинні
обмежуватися заявленими сторонами
доводами та поданими ними доказами, а
мають здійснювати активну роль у
встановленні об'єктивної істини,
вживаючи усіх можливих заходів для
перевірки та встановлення усіх
фактичних даних зі спору та сприяючи
сторонам у поданні та витребуванні
необхідних для цього доказів.

Лише за наслідками дослідження
наведених обставин судам можна було б
зробити вмотивований висновок про те,
чи відбувся дійсний рух активів між
учасниками відповідних операцій, зміни
у їх майновому стані як обов'язкова
ознака господарської операції.

Втім суди відповідних обставин не
перевірили, натомість обмежившись
формальним дотриманням платником умов
формування податкового кредиту.

І хоча з огляду на принцип
індивідуальної відповідальності
платника у сфері податкових
правовідносин платник не є
відповідальним за протиправні дії
третіх осіб, що перебувають поза межами
його впливу та контролю, однак
несприятливі наслідки недостатньої
обережності у підприємницькій
діяльності мають покладатися на особу,
якою були укладені відповідні
правочини, та не можуть бути перенесені
на бюджет шляхом зменшення податкових
зобов'язань та здійснення
необґрунтованих виплат з бюджету. У
разі недобросовісності контрагентів
покупець несе певний ризик не лише
невиконання цивільно-правового
договору, але й в рамках податкових
правовідносин, позаяк в силу вимог
податкового законодавства
позбавляється можливості скористатися
правом на податковий кредит в силу
відсутності документів, що мають силу
первинних документів.

Оскільки межі перегляду справи в
касаційній інстанції, визначені у
частині першій статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, не дають права касаційному
суду встановлювати або вважати
доведеними обставини, які не були
встановлені у судовому рішенні, тоді як
наведені процесуальні правопорушення,
які полягають у неповному з'ясуванні
обставин справи, що входять до предмета
доказування у справі, позбавляють
касаційний суд можливості перевірити
правильність та законність
оскаржуваних рішень, то останні
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, з урахуванням висновків
податкового органу, наведених в акті
перевірки, ретельно перевірити
реальність виконання спірних операцій
з поставки товарів та робіт позивачеві
саме в рамках правовідносин зі
спірними контрагентами, для чого в разі
необхідності зобов'язати сторони
надати докази, яких не буде вистачати
для з'ясування цих обставин, або ж
витребувати такі докази у інших осіб, в
яких вони можуть знаходитися; дати
правильну юридичну оцінку
встановленим обставинам та
постановити рішення відповідно до
вимог статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу
спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Харкові
задовольнити частково.

2. Постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
03.03.2011 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 07.07.2012 у справі № 2а-220/11/2070
скасувати.

Справу направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько