Справа № 2а-3159/09/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" лютого 2014 р. м. Київ
К-31562/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Борисенко
І.В., Рибченка А.О.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.09.2010 по
справі № 2а-3159/09/2670

за позовом Прокурора
Шевченківського району м. Києва в
інтересах держави в особі Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фан Гейм"

про стягнення податкової
заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2009 року Прокурор
Шевченківського району м. Києва в
інтересах держави в особі Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
звернувся до суду з позовом про
стягнення з Товариства заборгованості
перед бюджетом по штрафних (фінансових)
санкціях у сумі 24 237,50 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
21.07.2009 позовні вимоги задоволено в
повному обсязі. Суд дійшов висновку, що
визначення відповідачеві фінансових
санкцій та звернення з позовом про їх
стягнення здійснено податковим
органом правомірно і в межах
компетенції контролюючого органу,
встановленої законодавством України, а
відтак заборгованість зі сплати
штрафних (фінансових) санкцій підлягає
стягненню.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.09.2010
рішення суду першої інстанції
скасовано, а у позові відмовлено.
Рішення обґрунтовано висновком про те,
що позивачем пропущено річний строк
звернення до суду, встановлений ст. 99
Кодексу адміністративного судочинства
України, що відповідно до ст. 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для відмови у задоволенні
позову.

Не погодившись із судовим рішенням
апеляційної інстанції, податкова
інспекція подала касаційну скаргу, де
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права, просить зазначене
судове рішення скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

У поданих запереченнях на скаргу
позивач просить у задоволенні скарги
відмовити через її необґрунтованість.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
вважає, касаційну скаргу необхідно
задовольнити з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що передумовою виникнення
податкового боргу, про стягнення якого
заявлено позов, було рішення від 31.01.2008
№ про застосування до
відповідача фінансових санкцій у
розмірі 24 137,50 грн. за порушення пунктів
1, 2, 13 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 №
265/95-ВР "Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг", встановлених перевіркою щодо
контролю за здійсненням розрахункових
операцій у сфері готівкового та
безготівкового обігу, оформленої актом
від 10.01.2008.

На час звернення Прокурора
Шевченківського району м. Києва в
інтересах держави в особі Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва з
позовними вимогами штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 24 237,50 грн.
відповідачем не сплачено.

З матеріалів справи вбачається, що суть
спірних правовідносин у цій справі
полягає у правомірності стягнення
штрафних (фінансових) санкцій з
урахуванням строків звернення із
вказаним адміністративним позовом.

Відповідно до ст. 25 Закону України від
06.07.1995 № 265/95-ВР "Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг" суми фінансових
санкцій, визначені статтями 17- 24 цього
Закону, підлягають перерахуванню
суб'єктами господарювання до
Держбюджету України в десятиденний
термін з дня прийняття органами
державної податкової служби України
рішення про застосування таких
фінансових санкцій.

Якщо протягом зазначеного терміну
суб'єкт господарювання не сплатив суму
штрафу до бюджету та не оскаржив
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій, орган Державної
податкової служби відповідно до п. 11 ч. 1
ст. 11 Закону № 509-XII та п. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 17
Кодексу адміністративного судочинства
України звертається до суду з позовною
заявою про стягнення сум штрафних
(фінансових) санкцій.

Отже, внаслідок несплати господарюючим
суб'єктом у добровільному порядку
фінансових санкцій у строки, визначені
вищевказаними законодавчими нормами,
податковий орган має право звернутись
з адміністративним позовом з метою
стягнення несплачених підприємством
коштів у судовому порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин, для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Виходячи з рівності усіх учасників
адміністративного процесу перед
законом і судом як принципу здійснення
правосуддя в адміністративних судах (п.
3 ст. 7 Кодексу адміністративного
судочинства України), правила ст. 99
Кодексу адміністративного судочинства
України поширюються і на звернення до
адміністративного суду суб'єкта
владних повноважень з позовом у
випадках, встановлених законом.

Таким чином, стягнення санкцій,
нарахованих відповідно до прийнятого
рішення, здійснюється з урахуванням
строків звернення до
адміністративного суду, встановлених
ст. 99 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд апеляційної інстанції
правомірно застосував до вказаних
правовідносин положення статей 99, 100
Кодексу адміністративного судочинства
України, проте залишив поза увагою, що
встановлення законності або
незаконності рішення контролюючого
органу є тією підставою для
задоволення чи відмови у позові про
стягнення санкцій, встановлених у
таких рішеннях.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій зазначене вище рішення було
оскаржене Товариством в судовому
порядку.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
05.02.2009 у справі №6/681 у задоволенні
позовних вимог було відмовлено,
рішення від 31.01.2008 № визнано
правомірним. Доказів оскарження
вказаної постанови в апеляційному
порядку не надано.

Так, постанова або ухвала суду першої
інстанції, якщо інше не встановлено
Кодексом, набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого
цим Кодексом, якщо таку заяву не було
подано. Якщо було подано заяву про
апеляційне оскарження, але апеляційна
скарга не була подана у строк,
встановлений цим Кодексом, постанова
або ухвала суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
цього строку (ч. 1, ч. 2 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
в редакції, що діяла на час
проголошення постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від
05.02.2009 у справі № 6/681).

Отже, судове рішення (Окружного
адміністративного суду м. Києва від
05.02.2009 у справі №6/681), яким було визнано
правомірність рішення від 31.01.2008 №
про застосування до
господарюючого суб'єкта фінансових
санкцій, несплата яких зумовила
виникнення боргу, щодо стягнення якого
заявлено позовні вимоги у цій справі,
на час розгляду цієї справи набрало
законної сили (13.03.2009).

Враховуючи вищезазначене, та те, що
фактично правомірність застосованих
штрафних (фінансових) санкцій
встановлено рішенням суду, що набрало
законної сили 13.03.2009, позивач, в межах
строків, встановлених ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а саме - 26.03.2009, звернувся до
суду про стягнення фінансових санкцій
несплачених відповідачем у
добровільному порядку.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що
заборгованість зі штрафних
(фінансових) санкцій у сумі 24 237,50 грн.
підлягає стягненню, а висновок суду
апеляційної інстанції про пропущення
строку звернення до адміністративного
суду з позовною заявою про стягнення
вказаної заборгованості є помилковим
та таким, що не ґрунтується на нормах
чинного законодавства України.

За викладених обставин суд першої
інстанції застосував норми
матеріального та процесуального права
та спір у справі вирішив правильно,
тому рішення суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню, а
рішення ухвалене судом першої
інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.09.2010 по
справі № 2а-3159/09/2670 скасувати та
залишити в силі постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
21.07.2009.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає, крім як з
підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
І.В. Борисенко

А.О. Рибченко