Справа № К/9991/52829/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/52829/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Решетилівської районної державної
адміністрації Полтавської області про
визнання дій неправомірними та
стягнення недоплаченої суми щорічної
допомоги на оздоровлення за касаційною
скаргою управління праці та
соціального захисту населення
Решетилівської районної державної
адміністрації Полтавської області на
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 3 червня 2010
року,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що має статус учасника ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
категорії 1 та є інвалідом ІІІ групи
внаслідок захворювання, пов'язаного з
участю у ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, тому відповідно
до статті 48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» має право на щорічну
допомогу на оздоровлення в розмірі
чотирьох мінімальних заробітних плат.
Проте управління праці та соціального
захисту населення Решетилівської
районної державної адміністрації
Полтавської області здійснювало
виплату цієї допомоги у меншому
розмірі. Просив визнати протиправними
дії відповідача та стягнути
недоплачену суму щорічної допомоги на
оздоровлення за 2001 - 2009 роки у розмірі
22123,20 грн.

Постановою Решетилівського районного
суду Полтавської області від 14 грудня
2009 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково. Визнано протиправними дії
управління праці та соціального
захисту населення Решетилівської
районної державної адміністрації
Полтавської області з виплати позивачу
у 2001 році щорічної допомоги на
оздоровлення у розмірі меншому, ніж
передбачено чинним законодавством,
бездіяльність відповідача, що полягає
у невиплаті позивачу цієї допомоги у 2002
- 2004 роках. Зобов'язано відповідача у
строк до 14 лютого 2010 року здійснити
ОСОБА_1 перерахунок щорічної допомоги
на оздоровлення за 2001 - 2004 роки з
розміру, встановленого статтею 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та з урахуванням виплат,
здійснених у 2001 році, здійснити
відповідні доплати за 2001 рік - у розмірі
450,50 грн, за 2002 рік - у розмірі 660 грн, за
2003 рік - у розмірі 820 грн, за 2004 рік -
розмірі 948 грн. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 3 червня 2010
року апеляційну скаргу управління
праці та соціального захисту населення
Решетилівської районної державної
адміністрації Полтавської області
було залишено без задоволення.
Постанову Решетилівського районного
суду Полтавської області від 14 грудня
2009 року скасовано в частині відмови у
задоволенні позову за 2005 та 2009 роки та в
цій частині прийнято нову постанову.
Зобов'язано управління праці та
соціального захисту населення
Решетилівської районної державної
адміністрації Полтавської області
здійснити нарахування та виплату
ОСОБА_1 щорічної допомоги на
оздоровлення за 2005 та 2009 роки з розміру,
встановленого статтею 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи». В решті
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

Вказуючи на допущені, на думку
управління праці та соціального
захисту населення Решетилівської
районної державної адміністрації
Полтавської області, судами порушення
норм чинного матеріального та
процесуального законодавства, що
призвело до постановлення
неправильних судових рішень,
відповідач просить скасувати
постановлені судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій та
ухвалити нове судове рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 має статус
учасника ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС категорії 1, є
інвалідом ІІІ групи внаслідок
захворювання, пов'язаного з участю у
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС. На підставі статті
48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» позивач має право на
отримання щорічної допомоги на
оздоровлення. Відповідно до довідки
управління праці та соціального
захисту населення Решетилівської
районної державної адміністрації
Полтавської області від 16 листопада 2009
року у жовтні 2001 року позивачу було
виплачено щорічну допомогу на
оздоровлення у розмірі 21,50 грн, за 2002 -
2005 роки ця допомога не нараховувалась
та не виплачувалась. Згідно копій
розпоряджень начальника управління
праці та соціального захисту населення
Решетилівської районної державної
адміністрації Полтавської області від
18 січня 2007 року, від 4 лютого
2008 року та від 29 січня 2009 року позивачу
у 2007 - 2009 роках була призначена щорічна
допомога на оздоровлення у розмірі по 90
грн щороку. Зазначені обставини
сторонами не оспорюються.

Згідно з положенням абзацу третього
частини четвертої та частини сьомої
статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року №
796-ХІІ (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
особам, що стали інвалідами ІІІ групи
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
передбачена щорічна виплата допомоги
на оздоровлення в розмірі чотирьох
мінімальних заробітних плат. Розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

Статтею 62 Закону № 796-ХІІ встановлено,
що роз'яснення порядку застосування
цього Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, рішення якого є обов'язковими
для виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року № 836
було установлено громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, розмір щорічної допомоги
на оздоровлення, зокрема, інвалідам IІI
групи - 21,50 грн. Постановою Кабінету
Міністрів України «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562 було збільшено розмір
щорічної допомоги на оздоровлення,
зокрема, інвалідам ІІІ групи - 90 грн.,
який також не відповідав розміру,
встановленому законами України.

Відповідно до вимог статті 63 Закону №
796-ХІІ фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього Закону, здійснюється
за рахунок державного бюджету.

Вихідним критерієм обрахунку спірних
сум виплат відповідно до положень
статті 48 вказаного Закону виступала
мінімальна заробітна плата, розмір
якої на 2001 - 2003 роки визначався законами
України про встановлення розміру
мінімальної заробітної плати на
відповідні роки, на 2004 - 2008 роки
визначався законами України про
державний бюджет на відповідні роки.

Пунктом 37 статті 77 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» від
20 грудня 2005 року № 3235-IV дію абзаців
другого - сьомого частини першої,
частини третьої, абзаців другого -
сьомого частини четвертої та частини
сьомої статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» зупинено
на 2006 рік.

Таким чином, у 2006 році щорічна допомога
на оздоровлення підлягала сплаті в
розмірі, встановленому постановою
Кабінету Міністрів України «Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562.

Оскільки дія положень статті 48 Закону
№ 796-ХІІ на 2001 - 2005 роки не зупинялася, то
виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами, вихідним
критерієм обрахунку такої допомоги
виступала мінімальна заробітна плата,
встановлена законами України про
встановлення розміру мінімальної
заробітної плати та про Державний
бюджет України на відповідні роки.

Пунктом 30 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007
рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V дію
абзаців другого - сьомого частини
першої, частини третьої, абзаців
другого - сьомого частини четвертої та
частини сьомої статті 48 Закону № 796-ХІІ
зупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року №6-р/2007 положення
пункту 30 статті 71 Закону № 489-V визнані
неконституційними з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
рішення.

Підпунктом 11 пункту 28 розділу ІІ Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI статтю 48 Закону №
796-ХІІ викладено в новій редакції,
відповідно до якої щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту 11 пункту 28 розділу ІІ Закону
№ 107-VI визнані неконституційними з дня
ухвалення Конституційним Судом
України цього рішення.

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Як встановлено судом першої інстанції,
кошти на оздоровлення на 2007 рік були
виплачені позивачу в січні 2007 року, а
кошти на оздоровлення на 2008 рік - в
лютому 2008 року. З наведеного
вбачається, що спірні правовідносини
мали місце між сторонами саме в січні
2007 року та в лютому 2008 року, тобто до
постановлення Рішень Конституційного
Суду України від 9 липня 2007 року №6-рп/2007
та від 22 травня 2008 року
№10-рп/2008.

Та обставина, що пункт 30 статті 71 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» втратив чинність з 9 липня 2007
року, а підпункт 11 пункту 28 розділу ІІ
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України» -
з 22 травня 2008 року, тобто з днів
ухвалення рішень про це
Конституційного Суду України, дає
підстави для застосування зазначених
положень статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» лише після
9 липня 2007 року та після 22 травня
2008 року, оскільки відповідно до
положень частини першої статті 58
Конституції України закони не мають
зворотної дії у часі.

Суб'єкт владних повноважень виплатив
грошову допомогу під час дії
зазначених норм Закону, тому після
прийняття рішень Конституційним Судом
України у нього не виникло додаткових
зобов'язань щодо перерахунку раніше
виплачених позивачу сум щорічної
допомоги на оздоровлення за вказані
роки.

Станом на дату виплати позивачу коштів
на оздоровлення в частині визначення
розмірів цих коштів чинними були лише
положення постанови Кабінету
Міністрів України «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562, на підставі яких і були
проведені відповідні виплати.

Враховуючи приведені обставини, суди
першої та апеляційної інстанцій
прийшли до обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог
щодо виплати коштів на оздоровлення за
2007, 2008 роки у розмірі, визначеному
статтею 48 Закону № 796-ХІІ.

Оскільки Законом України «Про
Державний бюджет України на 2009 рік» від
26 грудня 2008 року № 835-VI не внесено
змін та не було зупинено дію статті 48
Закону № 796-ХІІ, то це дає підстави для
застосування зазначеної норми при
виплаті позивачу допомоги на
оздоровлення за 2009 рік. Отже,
апеляційний суд, скасовуючи частково
рішення суду першої інстанції, прийшов
до обґрунтованого висновку про
неправомірність виплати позивачу
коштів на оздоровлення за 2009 рік у
розмірі, встановленому постановою
Кабінету Міністрів України «Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562, та про наявність законних
підстав для виплати йому коштів на
оздоровлення у розмірі, визначеному
абзацом третім частини четвертої
статті 48 Закону № 796-ХІІ.

У порядку адміністративного
судочинства вирішуються спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності, тому до
зазначених правовідносин
застосовуються строки звернення до
суду, визначені статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.
Відповідач наполягав на застосуванні
положень статей 99 та 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Позивач, звернувшись до суду з позовом
в серпні 2009 року, пропустив строк
звернення до суду щодо позовних вимог
за 2001 - 2007 роки, клопотання про
поновлення пропущеного строку
звернення до адміністративного суду не
заявляв. Проте суд першої інстанції, з
яким погодився апеляційний суд,
помилково застосував до спірних
правовідносин, пов'язаних з
оскарженням рішень, дій та
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, положення статті 268
Цивільного процесуального кодексу
України.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу управління праці та
соціального захисту населення
Решетилівської районної державної
адміністрації Полтавської області
задовольнити.

Постанову Решетилівського районного
суду Полтавської області від 14 грудня
2009 року та постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 3 червня 2010 року
скасувати.

Позов ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Решетилівської районної державної
адміністрації Полтавської області про
визнання дій неправомірними та
стягнення недоплаченої суми щорічної
допомоги на оздоровлення за 2001 - 2007 роки
залишити без розгляду.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
управління праці та соціального
захисту населення Решетилівської
районної державної адміністрації
Полтавської області про визнання дій
неправомірними та стягнення
недоплаченої суми щорічної допомоги на
оздоровлення за 2008 рік відмовити.

Зобов'язати управління праці та
соціального захисту населення
Решетилівської районної державної
адміністрації Полтавської області
нарахувати та виплатити ОСОБА_1
допомогу на оздоровлення за 2009 рік у
розмірі чотирьох мінімальних
заробітних плат відповідно до абзацу
третього частини четвертої статті 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року №
796-ХІІ з урахуванням суми фактично
проведеної виплати.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.