Справа № 817/234/14
Суддя: Кравчук Т.О.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/234/14

10 лютого 2014 року м. РівнеРівненський
окружний адміністративний суд у складі
судді Кравчук Т.О. при секретарі
судового засідання Цвіркун О.О., за
участю

прокурора Герасимчук Ю.М,

представника відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Острозького міжрайонного
прокурора Рівненської області
до Острозької районної ради
Рівненської області про визнання
протиправним та скасування рішення в с
т а н о в и в :

До Рівненського окружного
адміністративного суду звернувся
Острозький міжрайонний прокурор
Рівненської області до Острозької
районної ради Рівненської області про
визнання протиправним та скасування
рішення Острозької районної ради
Рівненської області від 28.01.2014 року
№423 «Про суспільно-політичну ситуацію
в Україні та Острозькому районі».

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що відповідач при прийнятті
оскаржуваного рішення «Про
суспільно-політичну ситуацію в Україні
та Острозькому районі» вийшов за межі
наданих йому повноважень тому, як орган
місцевого самоврядування не наділений
законодавством правом на оцінку
діяльності Кабінету Міністрів України,
що прерогативою виключно Президента
України та до повноважень органів
місцевого самоврядування не віднесено
вирішення питань щодо надання оцінки
правоохоронних органів. Крім того, як
зазначив позивач лише Конституційний
Суд України приймає рішення та дає
висновки у справах щодо
конституційності законів та інших
правових актів Верховної Ради України,
актів Президента України, актів
Кабінету Міністрів України, правових
актів Верховної Ради Автономної
Республіки Крим. Крім того, як зазначив
позивач, вирішення питання про
притягнення до кримінальної
відповідальності, засудження та
покарання винних осіб та звільнення
від кримінальної відповідальності є
виключно компетенцією судів, а
ініціювати питання про таку
відповідальність мають право виключно
органи досудового розслідування
шляхом розслідування а порядку
Кримінального процесуального кодексу
України. Враховуючи викладене, на думку
позивача у органів місцевого
самоврядування відсутні правові
важелі осуду дій органів центральної
влади країни чи визнання таких дій
злочинними, оскільки державна влада в
Україні здійснюється на засадах її
поділу на законодавчу та судову.

У судовому засіданні представник
прокуратури позовні вимоги підтримав,
просив позов задовольнити.

Відповідач надіслав суду письмові
заперечення, обґрунтовуючи тим,
місцеві власті мають повне право
вільно вирішувати будь-яке питання, яке
не вилучене із сфери їхньої
компетенції і вирішення якого не
доручене жодному іншому органу, а тому
оскаржуване позивачем рішення
прийнято у відповідності до
Конституції України та норм Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні». Однак, як зазначив
представник відповідача в письмових
запереченнях, позовні вимоги заявлені
в позовній заяві визнає частково, а
саме, скасувати частину шосту заяви
депутатів Острозької районної ради
щодо суспільно політичної ситуації в
Україні та Острозькому районі, що
схвалена рішенням районної ради №423
від 28.01.2014. Проти решти позовних вимог
позивач заперечував повністю, розгляд
та вирішення справи просив здійснити
без присутності свого представника.

Заслухавши представника прокуратури,
дослідивши заперечення відповідача та
інші матеріали справи, суд дійшов
висновку, що позов підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено, судом 28.01.2014 року на
двадцять дев'ятої сесії шостого
скликання Острозької районної ради
прийнято рішення № 43 «Про
суспільно-політичну ситуацію в Україні
та Острозькому районі».

З резолютивної частини рішення
вбачається, що Острозька районна рада
вирішила:

Схвалити та надіслати заву депутатів
Острозької районної ради, що додається,
до Президента України, Верховної Ради
України, Генеральної прокуратури
України, Острозької районної державної
адміністрації, правоохоронних органів
Острозького району; направити заяву
сільським радам Острозького району;
опублікувати текст заяви на офіційному
сайті Острозької районної ради та в
черговому номері газети «Життя і
Слово»; контроль за виконанням рішення
покласти на заступника голови районної
ради.

Заголовок «заяви депутатів» (як
зазначено в рішенні від 28.01.2014 року №423)
в додатку до рішення районної ради від
28.01.2014 року №423 виглядає наступним
чином, посередині листа зазначено
наступний текст «Заява Острозької
районної ради щодо
суспільно-політичної ситуації в
Україні та Острозькому районі».

Зі змісту «заяви депутатів - острозької
районної ради» до Президента України,
Верховної Ради України, Генеральної
прокуратури України, Острозької
районної державної адміністрації,
правоохоронних органів Острозького
району, вбачається, що депутати
Острозької районної ради керуючись
прагненням збереженням миру та спокою
в українському суспільстві, у зв'язку
із загрозою остаточного встановлення
режиму кримінальної диктатури в
Україні вимагають відповідних дій від
осіб, кому адресовано заяву.

Заява схвалена рішенням сесії
Острозької районної ради від 28.01.2014
року №423.

В грудні 2013 року на підставі постанови
від 28.01.2014 року про проведення
перевірки у порядку нагляду за
додержанням і застосуванням законів
Острозьким міжрайонним прокурором
Рівненської області проведена
перевірка в Острозькій районній раді.

Перевіркою встановлено порушення
Острозькою районною радою Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» та норм Конституції України,
що виявилось у прийнятті
оскаржуваного рішення «Про
суспільно-політичну ситуацію в Україні
та Острозькому районі».

За результатами виявлених порушень
Острозький міжрайонний прокурор
Рівненської області звернувся до суду
щодо визнання рішення відповідача
протиправним.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 05.11.1991 № 1789-XII «Про прокуратуру»
прокурорський нагляд за додержанням і
правильним застосуванням законів
Кабінетом Міністрів України,
міністерствами та іншими центральними
органами виконавчої влади, органами
державного і господарського
управління та контролю, Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевими Радами, їх виконавчими
органами, військовими частинами,
політичними партіями, громадськими
організаціями, масовими рухами,
підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

В силу частини першої статті 19 Закону
України від 05.11.1991 № 1789-XII «Про
прокуратуру» предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів є:
відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам;
додержання законів про
недоторканність особи,
соціально-економічні, політичні,
особисті права і свободи громадян,
захист їх честі і гідності, якщо
законом не передбачений інший порядок
захисту цих прав; додержання законів,
що стосуються економічних,
міжнаціональних відносин, охорони
навколишнього середовища, митниці та
зовнішньоекономічної діяльності. При
цьому, перевірка виконання законів
проводиться за заявами та іншими
повідомленнями про порушення
законності, що вимагають
прокурорського реагування, а за
наявності приводів - також з власної
ініціативи прокурора.

Згідно зі статтею 23 Закону України від
05.11.1991 № 1789-XII «Про прокуратуру»
прокурор має право внесення подань, які
є актами реагування на виявлені
порушення закону.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті
23 Закону України від 05.11.1991 № 1789-XII «Про
прокуратуру» у разі відхилення подання
в цілому чи частково або
неповідомлення прокурора про
результати розгляду подання, а також
якщо подання не вносилося, прокурор
може звернутися до суду щодо: визнання
незаконним нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень; визнання протиправними
дій чи бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії або утриматися від
вчинення певних дій.

Ці вимоги кореспондують положенню
частини п'ятої статті 105 та абзацу
одинадцятому частини другої статті 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідно до яких
адміністративний позов суб'єкта
владних повноважень може містити інші
вимоги у випадках, встановлених
законом, а суд за адміністративним
позовом суб'єкта владних повноважень
може прийняти іншу постанову у
випадках, встановлених законом.

Тобто, невнесення подання не виключає
можливості звернення прокурора до
суду. А тому, звертаючись до суду з
вимогами, передбаченими частиною
п'ятою статті 23 Закону України від
05.11.1991 № 1789-XII «Про прокуратуру»,
прокурор діє як посадова особа органу
державної влади. З огляду на зазначене
такі справи, незалежно від статусу
відповідача, предметно підсудні
окружним адміністративним судам.

У разі, якщо подання не вносилося,
прокурор може звернутися до суду щодо:
визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень; визнання протиправними
дій чи бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії або утриматися від
вчинення певних дій.

Згідно зі статтею 3 Європейської Хартії
місцевого самоврядування, під місцевим
самоврядуванням розуміється право і
реальна здатність органів місцевого
самоврядування регламентувати значну
частину державних справ і керувати нею,
діючи в рамках закону, під свою
відповідальність в інтересах
місцевого населення.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
від 21.05.1997 року №1997 №280/97-ВР, місцеве
самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади
самостійно або під відповідальність
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
та Законів України.

Статтею 24 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року №1997 №280/97-ВР передбачено, що
правовий статус місцевого
самоврядування в Україні визначається
Конституцією України, цим та іншими
Законами, які не повинні суперечити
положенням цього ж Закону.

Органи місцевого самоврядування при
вирішенні питань місцевого значення,
віднесених до їхньої компетенції, є
суб'єктами владних повноважень, які
виконують владні управлінські функції,
зокрема, нормотворчу, координаційну,
дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.
Конституція України визначає, що
предметом відання місцевого
самоврядування є не будь-які питання
суспільного життя, а питання місцевого
значення. Перелік таких питань
визначено у Конституції України та
статті 43 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року №1997 №280/97-ВР.

Конституційне призначення місцевого
самоврядування полягає в праві
територіальних громад як самостійно,
так і через органи місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах законів.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 26.03.2002 року, яким
визначено політико-правову природу
органів місцевого самоврядування, такі
є представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
України і законах України.

Отже органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Розділом ІІ Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» від
21.05.1997 року №1997 №280/97-ВР встановлена
організаційна-правова основа
місцевого самоврядування та загальна і
виключна компетенція сільських,
селищних, міських рад.

Відповідно до статті 25 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
від 21.05.1997 року №1997 №280/97-ВР передбачена
загальна компетенція сільських,
селищних, міських рад, а саме: сільські,
селищні, міські ради правомочні
розглядати і вирішувати питання,
віднесені Конституцією України, цим та
іншими законами до їх відання.

Стаття 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року №1997 №280/97-ВР встановлює виключну
компетенцію сільських, селищних,
міських рад. Перелік
виключної компетенції включає в себе 39
пунктів частини першої статті 26.

Дослідивши та оцінивши кожен пункт
переліку та об'єднавши їх в сукупному
розумінні, можна дійти висновку, що до
виключної компетенції сільських,
селищних, міських рад. А саме, до
виключної компетенції належать
повноваження щодо організації і
контролю за діяльністю виконавчих
органів: утворення виконавчого
комітету ради, визначення його
чисельності, затвердження та внесення
змін до його персонального складу;
розпуск виконкому; затвердження за
пропозицією сільського, селищного,
міського голови структури виконавчих
органів ради, загальної чисельності
апарату ради та її виконавчих органів,
витрат на їх утримання; скасування
актів виконавчих органів ради, які не
відповідають Конституції чи законам
України, іншим актам законодавства,
рішенням ради, прийнятим у межах її
повноважень; заслуховування звітів
керівників виконавчих органів ради та
посадових осіб, яких вона призначає або
затверджує.

Тобто, компетенція місцевих рад є
правовою формою виразу їх функцій, вона
водночас служить і правовим засобом їх
реалізації. Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» розрізняє
загальну і виключну компетенцію
місцевих рад (статті 25, 26). Здійснюючи
загальну компетенцію, місцеві ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією та
законами України до їх відання. До
виключної компетенції належать
питання, які перебувають у віданні рад
і підлягають розгляду тільки на їх
пленарних засіданнях. Це, як правило,
найважливіші питання місцевого
значення, розгляд і вирішення яких не
може бути делеговано іншим органам.

Повноваження районних і обласних рад
передбачені главою 4 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
від 21.05.1997 року №1997 №280/97-ВР.

Так, стаття 43 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» від
21.05.1997 року №1997 №280/97-ВР встановлює
виключний перелік питань, які
вирішуються на пленарних засіданнях
районної, обласної ради.

В пункті дев'ятому частині першої
статті 43 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року №1997 №280/97-ВР зазначено, що
виключно на пленарних засіданнях
районної,обласної ради вирішуються
такі питання, як розгляд запитів
депутатів, прийняття рішень по них.

Частиною другою статті 43 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» від 21.05.1997 року №1997 №280/97-ВР
передбачено, що районні і обласні ради
можуть розглядати і вирішувати на
пленарних засіданнях й інші питання,
віднесені до їх відання та іншими
законами.

Але, слід зазначити, що у переліку
питань виключної компетенції, які
вирішуються на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради в
Законі України «Про місцеве
самоврядування в Україні» відсутнє
таке питання, як вирішення та прийняття
рішення по «заяві депутатів».

Зміст статті 11 Закону України «Про
статус депутатів місцевих рад» від
11.07.2002 року №93-ІV містить перелік прав
депутата місцевої ради у виборчому
окрузі.

Стаття 10 Закону України «Про статус
депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 року
№93-ІV визначає обов'язки депутата
місцевої ради у виборчому окрузі.

Так, пунктом п'ятим статті 10 Закону
України «Про статус депутатів місцевих
рад» від 11.07.2002 року №93-ІV передбачено,
що у виборчому окрузі депутат місцевої
ради зобов'язаний визначити і
оприлюднити дні, години та місце
прийому виборців, інших громадян;
вести регулярний, не рідше одного разу
на місяць, прийом виборців,
розглядати пропозиції, «звернення»,
«заяви» і «скарги» членів
територіальної громади, вживати
заходів щодо забезпечення їх
оперативного вирішення.

Пунктом 1 частини першої статті 11
Закону України «Про статус депутатів
місцевих рад» від 11.07.2002 року №93-ІV
передбачено, що у виборчому окрузі
депутат місцевої ради має право
офіційно представляти виборців свого
виборчого округу та інтереси
територіальної громади в місцевих
органах виконавчої влади,
відповідних органах місцевого
самоврядування, підприємствах,
установах і організаціях незалежно
від форми власності з питань, що
належать до відання органів
місцевого самоврядування відповідного
рівня.

Відповідно до пункту 3 частини першої
статті 11 Закону України «Про статус
депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 року
№93-ІV депутат місцевої ради має право
порушувати перед органами і
організаціями, передбаченими пунктом 1
частини першої цієї статті, та їх
посадовими особами, а також
керівниками правоохоронних та
контролюючих органів питання, що
зачіпають інтереси виборців, та
вимагати їх вирішення.

Згідно з пунктом 5 частини першої
статті 11 Закону України «Про статус
депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 року
№93-ІV депутат місцевої ради має право
вносити на розгляд органів і
організацій, передбачених пунктом 1
частини першої цієї статті, та їх
посадових осіб пропозиції з питань,
пов'язаних з його депутатськими
повноваженнями у виборчому окрузі
відповідно до закону, брати участь у
їх розгляді.

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону
України «Про статус депутатів місцевих
рад» від 11.07.2002 року №93-ІV при
здійсненні депутатських повноважень
депутат місцевої ради має також право
на «депутатське звернення»,
«депутатський запит», «депутатське
запитання», на невідкладний прийом,
вимагати усунення порушень
законності і встановлення правового
порядку.

Тобто законодавець виокремлює три
різні види документа, це - «заява»,
«депутатське звернення»,
«депутатський запит» та «депутатське
запитання».

Главою другою Закону України «Про
статус депутатів місцевих рад» від
11.07.2002 року №93-І передбачені
індивідуальні та колективні форми
реалізації депутатом місцевої ради
своїх повноважень у виборчому окрузі.

Так, стаття 12 Закону України «Про
статус депутатів місцевих рад» від
11.07.2002 року №93-І визначає розгляд
депутатом місцевої ради пропозицій,
заяв і скарг громадян.

Відповідно до частини першої статті 12
Закону України «Про статус депутатів
місцевих рад» від 11.07.2002 року №93-І
депутат місцевої ради розглядає
пропозиції, заяви і скарги громадян,
які надійшли до нього, вживає заходів
до їх своєчасного, обґрунтованого
вирішення; вивчає причини, які
породжують скарги громадян, і вносить
свої пропозиції щодо їх усунення до
органів місцевого самоврядування, до
місцевих органів виконавчої влади,
підприємств, установ і організацій,
об'єднань громадян; систематично
веде прийом громадян.

Згідно з частиною другою статті 12
Закону України «Про статус депутатів
місцевих рад» від 11.07.2002 року №93-І
Депутат місцевої ради може
направляти одержані ним пропозиції,
заяви і скарги до відповідних органів,
підприємств, установ і організацій
незалежно від форми власності,
об'єднань громадян, якщо вирішення
питань належить до їх повноважень, які
зобов'язані розглянути їх відповідно
до закону і про результати повідомити
заявника, а також депутата місцевої
ради.

Частиною третьою статті 12 Закону
України «Про статус депутатів місцевих
рад» від 11.07.2002 року №93-І визначено, що
депутат місцевої ради в межах своїх
повноважень здійснює контроль за
розглядом відповідними органами
підприємств, установ, організацій
незалежно від форми власності,
органами об'єднань громадян
надісланих ним пропозицій, заяв, скарг
виборців.

Відповідно до частини четвертої статті
12 Закону України «Про статус депутатів
місцевих рад» від 11.07.2002 року №93-І
місцеві органи виконавчої влади,
органи місцевого самоврядування,
підприємства, установи, організації
державної і комунальної форм
власності, їх посадові особи
зобов'язані сприяти депутатові
місцевої ради в організації прийому
громадян, розгляді їх пропозицій,
заяв, скарг, у створенні інших
необхідних для його депутатської
діяльності умов.

Стаття 13 Закону України «Про статус
депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 року
№93-ІV надає зміст визначенню
«депутатське звернення». Так,
відповідно до частини першої закону
депутатське звернення, це викладена в
письмовій формі вимога депутата
місцевої ради з питань, пов'язаних з
його депутатською діяльністю, до
місцевих органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування та їх
посадових осіб, а також керівників
правоохоронних та контролюючих
органів, підприємств, установ та
організацій незалежно від форми
власності, розташованих на території
відповідної ради, здійснити певні дії,
вжити заходів чи дати офіційне
роз'яснення з питань, віднесених до їх
компетенції.

Відповідно до частини першої статті 21
Закону України «Про статус депутатів
місцевих рад» від 11.07.2002 року №93-ІV
«депутатський запит» - це підтримана
радою вимога депутата місцевої ради до
посадових осіб ради і її органів,
сільського, селищного, міського
голови, керівників підприємств,
установ і організацій незалежно від
форми власності, які розташовані або
зареєстровані на відповідній
території, а депутата міської (міста
обласного значення), районної,
обласної ради - також до голови
місцевої державної адміністрації,
його заступників, керівників відділів
і управлінь з питань, які віднесені до
відання ради.

Частина друга статті 21 Закону України
«Про статус депутатів місцевих рад»
від 11.07.2002 року №93-ІV дає тлумачення
«депутатському запитанню» - це засіб
одержання депутатом місцевої ради
інформації або роз'яснення з тієї чи
іншої проблеми. Відповідь на запитання
може бути оголошено на сесії ради або
дано депутату місцевої ради в
індивідуальному порядку. Запитання не
включається до порядку денного сесії,
не обговорюється і рішення по ньому не
приймається.

Однак, стаття 22 Закону України «Про
статус депутатів місцевих рад» від
11.07.2002 року №93-ІV визначає порядок
розгляду «депутатського запиту» та
відповідно до частини першої «запит»
підлягає включенню до порядку денного
пленарного засідання ради. Крім того,
пункт другий частини 5 статті 22 цього
закону зобов'язує раду за результатами
розгляду відповіді на «запит» примати
відповідне рішення.

Тобто, законодавець розмежував
визначення «депутатському зверненню»,
«депутатському запиту» та
«депутатському запитанню» і надав їм
свій особливий статус та різних
процесуальних форм і методів
використання.

«Депутатське звернення» вимагає по
своїй суті обов'язкового надання
інформації на нього та вжиття
відповідних заходів з повідомленням
про такі заходи депутату, який
звернувся з «Депутатським» зверненням.

А саме, з частини 2,3,5 статті 13 Закону
України «Про статус депутатів місцевих
рад» від 11.07.2002 року №93-ІV вбачається, що
місцеві органи виконавчої влади,
органи місцевого самоврядування та
їх посадові особи, а також
керівники правоохоронних та
контролюючих органів, підприємств,
установ та організацій незалежно від
форми власності, розташованих на
території відповідної ради, до яких
звернувся депутат місцевої ради,
зобов'язані у десятиденний строк
розглянути порушене ним питання та
надати йому відповідь, а в разі
необхідності додаткового вивчення чи
перевірки дати йому відповідь не
пізніш як у місячний строк. Якщо
депутатське звернення з об'єктивних
причин не може бути розглянуто у
встановлений строк, депутату
місцевої ради зобов'язані письмово
повідомити про це з обґрунтуванням
мотивів необхідності продовження
строку розгляду. Якщо депутат
місцевої ради не задоволений
результатами розгляду свого звернення
або якщо місцеві органи виконавчої
влади, органи місцевого
самоврядування та їх посадові особи,
керівники підприємств, установ та
організацій незалежно від форми
власності, розташованих на території
відповідної ради, ухиляються від
вирішення порушеного у зверненні
питання у встановлений строк, він має
право внести депутатський запит
відповідно до статті 22 цього Закону.

Стаття 15 Закону України «Про статус
депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 року
№93-ІV встановлює право депутата
місцевої ради вимагати усунення
порушення законності та і як визначено
статтею 12 цього закону обов'язок
місцевих органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування та
їх посадових осіб, а також
керівників правоохоронних та
контролюючих органів, підприємств,
установ та організацій незалежно від
форми власності, розташованих на
території відповідної ради, до яких
звернувся депутат місцевої.

Відповідно до частини 2,3 статті 15
Закону України «Про статус депутатів
місцевих рад» від 11.07.2002 року №93-ІV У
разі виявлення порушення законності
депутат місцевої ради має право на
депутатське звернення до керівників
відповідних правоохоронних чи
контролюючих органів. Місцеві органи
виконавчої влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи,
об'єднання громадян, керівники
підприємств, установ, організацій
незалежно від форми власності, до яких
звернувся депутат місцевої ради,
зобов'язані негайно вжити заходів до
усунення порушення, а в разі
необхідності - до притягнення винних
до відповідальності з наступним
інформуванням про це депутата місцевої
ради.

Аналогічні вимоги встановлює
законодавець і до «депутатського
запиту» та «депутатському запитанню».

Статтею 19 Закону України «Про статус
депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 року
№93-ІV визначено права депутата
місцевої ради у раді та її органах.

Відповідно до пунктів 2-6, 14 частини 2
статті 19 Закону України «Про статус
депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 року
№93-ІV депутат місцевої ради має право
офіційно представляти виборців у
відповідній раді та її органах,
пропонувати питання для розгляду їх
радою та її органами, вносити
пропозиції і зауваження до порядку
денного засідань ради та її органів,
порядку розгляду обговорюваних питань
та їх суті, вносити на розгляд ради та
її органів пропозиції з питань,
пов'язаних з його депутатською
діяльністю, вносити на розгляд ради
та її органів проекти рішень з питань,
що належать до їх відання, поправки до
них, оголошувати на засіданнях ради
та її органів тексти звернень, заяв,
пропозицій громадян або їх об'єднань,
якщо вони мають суспільне значення.

Слід зазначити, що статтею 18 Закону
України «Про статус депутатів місцевих
рад» від 11.07.2002 року №93-ІV визначено і
обов'язки депутата місцевої ради у раді
та її органах. Так, пунктом 1 статті 18
Закону України «Про статус депутатів
місцевих рад» від 11.07.2002 року №93-ІV
передбачено, що депутат місцевої ради
зобов'язаний додержуватися
Конституції та законів України, актів
Президента України, Кабінету
Міністрів України, регламенту ради та
інших нормативно-правових актів, що
визначають порядок діяльності ради та
її органів.

Крім того, суд звертає увага не те, що
крім Конституції України, Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» та Закону України «Про статус
депутатів місцевих рад» відповідач
керується в своїй діяльності
регламентом ради.

Як встановлено судом, 21.12.2010 року сесією
шостого скликання Острозька районна
рада затвердила Регламент Острозької
районної ради №18, яким встановлено
порядок проведення першої сесії ради,
порядок обрання голови та заступника
районної ради, скликання чергової та
позачергової сесії ради, призначення
пленарних засідань ради, підготовки і
розгляду питань на пленарних
засіданнях, прийняття рішень, визначає
функції органів, депутатів та
посадових осіб ради, а також порядок
роботи сесії з урахуванням вимог
Закону України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності».

Так, у статті 60 Регламенту передбачено,
що районна рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень. Рішення районної
ради з будь-якого питання приймаються
на її пленарному засіданні після
обговорення більшістю депутатів від
загального складу ради, крім випадків,
передбачених Законом України «Про
місцеве самоврядування в Україні», цим
Регламентом та іншими законами.

Відповідно до статті 71 Регламенту
районна рада не може приймати рішень,
інших актів, які суперечать
Конституції України, чинним законам.

Згідно з статтею 75 Регламенту порядок
діяльності депутата в районній раді та
її органах визначається Конституцією
України, Законами України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та «Про
статус депутатів місцевих рад», цим
Регламентом та іншими законодавчими
актами.

У статті 78 Регламенту зазначено, що
повноваження депутата районної ради
передбачено статтею 19 Закону України
«Про статус депутатів місцевих рад».

Главою 11 Регламенту передбачено
розгляд депутатських запитів та
депутатських запитань.

Тобто мова йде саме про «депутатський
запит» та «депутатське запитання», що
як і було зазначено відповідно до
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та Закону
України «Про статус депутатів місцевих
рад» не є тотожним до визначення
«депутатська заява» чи «заява
громадян», яке не потребує по собі
прийняття рішення радою (частина друга
статті 105 Регламенту).

Стаття 105 Регламенту також розкриває
визначення «депутатському запиту»,
«депутатському запитанню».

Відповідно до пунктів 4, 8 статті 105
Регламенту щодо запиту може
проводитись обговорення і прийматися
рішення, а за результатами обговорення
відповіді на депутатський запит рада
приймає рішення.

Тобто, як Законом України «Про місцеве
самоврядування в Україні», Законом
України «Про статус депутатів місцевих
рад» так і регламентом Острозької
районної ради від 21.12.2010 року № 18
передбачено тільки оголошення на
засіданнях ради тексту звернень
громадян чи їх об'єднань, як що вони
мають суспільне значення. Але, суд
звертає увагу, що законодавством чітко
розрізняється визначення «депутатське
звернення» та «звернення громадян» в
розумінні Закону України «Про
звернення громадян», які депутати ради
мають право безумовно оголошувати на
засіданнях.

Щодо посилання відповідача на форму
заяви, яке затверджене оскаржуваним
рішенням, то суд зазначає, що статтею 40
Конституції України визначено «Права,
свободи та обов'язки людини і
громадянина», визначено, що усі мають
право направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, які
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Як вбачається з повного словника
антонімів Української мови редакція
Полюга Л. М„ 2006,
видавництво «Довіра», 2006 визначення
«звернення» носить характер
сповіщення, розпорядження або заклику,
привітальної промову тощо, адресованої
народові, якомусь колективові,
організації та ін., звернення до народу,
звернення до селян. За змістом воно є
власним виразом бачення будь яких
подій, або висвітлювання своєї думки,
отримання інформації щодо своїх
міркувань, бачень.

В розумінні статті 3 Закону України
«Про звернення громадян» від 02.10.1996 №
393/96-ВР під зверненнями громадян слід
розуміти викладені в письмовій або
усній формі пропозиції (зауваження),
заяви (клопотання) і скарги.

Під пропозицією (зауваження)
законодавець розуміє звернення
громадян, де висловлюються порада,
рекомендація щодо діяльності
органів державної влади і місцевого
самоврядування, депутатів усіх рівнів,
посадових осіб, а також
висловлюються думки щодо врегулювання
суспільних відносин та умов життя
громадян, вдосконалення правової
основи державного і громадського
життя, соціально-культурної та інших
сфер діяльності держави і суспільства.

Тобто, пропозиція це порада.

Під заявою (клопотанням) розуміється
звернення громадян із проханням про
сприяння реалізації закріплених
Конституцією та чинним
законодавством їх прав та інтересів
або повідомлення про порушення чинного
законодавства чи недоліки в
діяльності підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, народних депутатів України,
депутатів місцевих рад, посадових осіб,
а також висловлення думки щодо
поліпшення їх діяльності.

Тобто заява (клопотання) це звернення
із проханням про сприяння реалізації
своїх прав та інтересів (суд звертає
увагу що мова йдеться саме щодо прав
заявника) або повідомлення про
порушення чинного законодавства чи
недоліки в діяльності підприємств,
установ, організацій, а також
висловлення думки щодо поліпшення їх
діяльності (мається на увазі саме те
підприємство, установа чи організація
до якої звертається заявник) .

Під клопотанням законодавець розуміє
письмове звернення з проханням про
визнання за особою відповідного
статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга, як вбачається з закону, це
звернення з вимогою про поновлення
прав і захист законних інтересів
громадян, порушених діями
(бездіяльністю), рішеннями державних
органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, об'єднань громадян,
посадових осіб.

Тобто скарга це висловлення щодо
можливих порушень в діях
(бездіяльності), рішеннях державних
органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, об'єднань громадян,
посадових осіб та вимога про захист
інтересів громадян.

Як вбачається з статті 4 Закону України
«Про звернення громадян» від 02.10.1996 №
393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності),
які можуть бути оскаржені, належать
такі у сфері управлінської діяльності,
внаслідок яких: порушено права і
законні інтереси чи свободи
громадянина (групи громадян); створено
перешкоди для здійснення громадянином
його прав і законних інтересів чи
свобод; незаконно покладено на
громадянина які-небудь обов'язки або
його незаконно притягнуто до
відповідальності.

Крім того, статтею 5 Закону України «Про
звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР
визначено вимоги до звернення. А саме,
звернення адресуються органам
державної влади і місцевого
самоврядування, підприємствам,
установам, організаціям незалежно від
форм власності, об'єднанням громадян
або посадовим особам, до повноважень
яких належить вирішення порушених у
зверненнях питань. У зверненні має бути
зазначено прізвище, ім'я, по батькові,
місце проживання громадянина,
викладено суть порушеного питання,
зауваження, пропозиції, заяви чи
скарги, прохання чи вимоги.
Звернення може бути усним
(викладеним громадянином і записаним
посадовою особою на особистому
прийомі) чи письмовим, надісланим
поштою або переданим громадянином до
відповідного органу, установи
особисто чи через уповноважену ним
особу, якщо ці повноваження оформлені
відповідно до чинного законодавства.
Звернення може бути подано як окремою
особою (індивідуальне), так і групою
осіб (колективне). Письмове звернення
повинно бути підписано заявником
(заявниками) із зазначенням дати.

Як вбачається з Академічного
тлумачного словника (1970-1980) (словник
української мови: в 11 томах. - Том 3, 1972. -
Стор. 421.) заява це - чиє-небудь
повідомлення, звернення до кого-небудь
з викладом якихось відомостей,
положень, думок та (або) письмове
прохання, оформлене за певним зразком,
що подається на ім'я офіційної особи
або до установи чи організації (Андрій
Головко, II, 1957, 58)

Судом встановлено, що досліджене в
судовому засіданні «заява депутатів» є
за своєю формою «зверненням громадян»,
тобто, це викладена в письмовій формі
із проханням про сприяння реалізації
своїх прав та інтересів або
повідомлення про порушення чинного
законодавства чи недоліки в
діяльності підприємств, установ,
організацій, а також висловлення думки
щодо поліпшення їх діяльності
(мається на увазі саме та фізична чи
юридична особа до якої звертається
заявник).

Таким чином, рішення про схвалення
«заяви депутатів, заяви Острозької
районної ради» не має правового
обґрунтування.

Але, при цьому суд зазначає, що ані
депутати, ані районні рада як і кожен
громадянин України не позбавлені
права, до виразу свого власного
заклику, промови тощо, адресованої
народові, якомусь колективові,
організації та ін., звернення, заяви до
народу. Однак, такі звернення, заяви не
потребують затверджень в органах
місцевого самоврядування. Це є власним
закликом без встановлення вимог та
обов'язковості виконання чи ні. Такі
заяви розраховані саме на донесення та
підтримку власної або колективної
думки, міркувань громадянина, громади
тощо. Вони можуть бути або з питань, що
мають суспільне, публічне значення і
стосуються багатьох, або з питань
особистого, приватного характеру, що
стосуються лише самого автора
звернення чи іншої окремої особи або
кількох осіб. А тому такі заяви не
підлягають затвердженню.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 -
163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати рішення острозької районної
ради віл 28.01.2014 року №423 «Про
суспільно-політичну ситуацію в Україні
та Острозькому районі».

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через Рівненський окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня її проголошення, а в разі
проголошення лише вступної та
резолютивної частини постанови або
прийняття постанови у письмовому
провадженні, - протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови.

Суддя Кравчук
Т.О.

Дата виготовлення і підписання повного
тексту постанови - 11 лютого 2013 року.

Приходько О.Г.