Справа № 2а-17128/10/0570
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2014 року
м. Київ К-30032/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Борисенко
І.В., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Донецьку на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 23.06.2010 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 31.08.2010 у
справі № 2а-17128/09/0570

за позовом Орендного
підприємства "Шахта ім. О.Ф.Засядька"

до Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Донецьку

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Підприємство звернулось до суду з
позовом (з урахуванням зміни позовних
вимог) до Державної податкової
інспекції з вимогами скасувати
податкові повідомлення - рішення від
06.07.2009 № 000110312/0/21344/10/15-16-23/3, від 04.08.2009 №
000110312/1/30660/10/15-16-23/3 та від 07.10.2009 №
000110312/2/32215/10/15-16-23/3, якими Державною
податковою інспекцією визначено
позивачу штраф у сумі 710 639,39 грн. за
несвоєчасну сплату узгодженого
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість (ПДВ) за березень 2009
року, визнати протиправним нарахування
пені у розмірі 39 250,66 грн. та зобов'язати
Державну податкову інспекція
виключити нараховану пеню з особового
рахунку платника.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 23.06.2010,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 31.08.2010, позовні вимоги задоволено.

Вказані судові рішення вмотивовано
висновком про відсутність у податкової
інспекції права чи обов'язку змінювати
призначення платежу, визначене
платником податку.

Не погодившись із судовими рішеннями,
Державна податкова інспекція подала
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами попередніх інстанції
норм матеріального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити повністю.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги, відповідач посилається на те,
що п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами" визначено що
податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги,
колегія суддів вважає, що касаційну
скаргу необхідно відхилити з наступних
підстав.

Судами встановлено, що працівниками
Державної податкової служби проведено
невиїзну документальну перевірку
Підприємства щодо своєчасності сплати
узгодженого податкового зобов'язання з
ПДВ по декларації за березень 2009 року,
за наслідками якої складено акт від
25.06.2009 № 678/15-16-23/3-00174846.

У ході зазначеної перевірки
працівниками контролюючого органу
встановлено, що позивачем в порушення
пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України від
21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами" (далі - Закон № 2181-ІІІ)
несвоєчасно сплачено самостійно
узгоджену суму податкового
зобов'язання ПДВ за березень 2009 року в
сумі 3 553 196,93 грн., задекларовану у
декларації від 17.04.2009 № 3544 з граничним
терміном сплати 30.04.2009.

На підставі вказаного акта перевірки
та відповідно до пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 7
Закону № 2181-ІІІ, яким передбачено, що у
разі коли платник податків не сплачує
узгоджену суму податкового
зобов'язання протягом граничних
строків, визначених цим Законом, такий
платник зобов'язаний сплатити штраф у
розмірі від 10 до 50 % погашеної суми
податкового боргу залежно від строків
затримки такої сплати, контролюючим
органом було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 06.07.2009 №
000110312/0/21344/10/15-16-23/3 про визначення
позивачу штрафу у розмірі 20% за
несвоєчасну сплату податкового
зобов'язання, яке за наслідками
неодноразового оскарження залишено
без змін та, з метою доведення строків
сплати податкового зобов'язання,
ухвалено податкові повідомлення -
рішення від 04.08.2009 № 000110312/1/30660/10/15-16-23/3
та від 07.10.2009 № 000110312/2/32215/10/15-16-23/3.

Також, як вбачається з наявного в
матеріалах справи облікової картки
платника, контролюючим органом,
відповідно до ст. 16 Закону № 2181-ІІІ
Підприємству було нараховано пеню у
сумі 39 250,66 грн. за несвоєчасне
погашення податкового боргу.

Крім того, судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач платіжним
дорученням від 01.06.2008 № 7834 частково
сплатив самостійно узгоджене
податкове зобов'язання з ПДВ за квітень
2009 року. У зазначеному вище платіжному
дорученні позивачем було зазначено
призначення платежу, а саме "ПДВ за
квітень 2009 року". Однак, відповідна сума
податкового зобов'язання з ПДВ, що
сплачувалась позивачем з метою
погашення поточного зобов'язання з ПДВ
за квітень 2009 року, податковим органом
було зараховано у рахунок погашення
податкових боргів та пені, що виникли
раніше.

Суть спірних правовідносин у цій
справі полягає у правомірності
перерозподілу податковим органом
сплачених сум платником податку у
рахунок податкового боргу, що не
вказаний в платіжних дорученнях.

Як визначено пп. 7.1.1 п. 7.7 ст. 7 Закону №
2181-ІІІ, джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України від
20.05.99 № 679-XIV "Про Національний банк
України" Національний банк України
визначає систему, порядок і форми
платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за
№ 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів
банки списують лише за дорученнями
власників цих рахунків (включаючи
договірне списання коштів) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання коштів.

При цьому згідно з п. 3.8 зазначеної
Інструкції реквізит "Призначення
платежу" платіжного доручення
заповнюється платником так, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
утримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
"Призначення платежу". Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу,
відповідно до чинного законодавства
України, належить виключно платнику,
шляхом зазначення такого призначення у
платіжному документі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законом України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", який є спеціальним законом з
питань оподаткування і установлює
порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими
фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначено вичерпний перелік заходів,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків. Не передбачено такого права
для податкової інспекції й іншими
норми податкового законодавства.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу, передбаченого п. 7.7
ст. 7 Закону № 2181-ІІІ, податковий орган
не наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

За таких обставин самостійне
зарахування податковим органом
сплачених платником податку сум у
рахунок податкового боргу або тих
податкових зобов'язань, які не вказані
в призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

Також, враховуючи, положення пп. 16.1.1 п.
16.1 ст. 16 Закону № 2181-ІІІ, колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
цілком правомірним висновком судів
попередніх інстанцій, що пеня
нараховується на погашену суму
податкового боргу, а не на сплачену
суму податкового зобов'язання, а відтак
нарахування Підприємству пені у сумі 39
250,66 грн. є безпідставним та таким, що не
відповідає вимогам законодавства.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що порушень судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено,
правова оцінка обставин по справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Донецьку відхилити.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 23.06.2010 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 31.08.2010 у
справі № 2а-17128/09/0570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-239 1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
І.В. Борисенко

А.О. Рибченко