Справа № 2а-8930/12/2070
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/800/9738/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Загороднього А.Ф.,

суддів
Білуги С.В.,

Гаманка О.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 06 вересня
2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 16 січня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Державної міграційної служби
України, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби в Харківській області про
визнання протиправним та скасування
рішення, -

в с т а н о в и л а
:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби в
Харківській області про визнання
протиправним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
від 17 травня 2012 року № 49-12 та
зобов'язання повторно розглянути
скаргу громадянки ОСОБА_2 та наказ від 26
квітня 2011 року № 110-о.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 06 вересня
2012 року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16 січня 2013
року, в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись
на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 громадянка
Киргизстану, ІНФОРМАЦІЯ_1, 05 квітня 2011
року звернулася до Головного
управління міграційної служби в
Харківській області із заявою про
надання статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

Наказом Управління міграційної служби
України у Харківській області від 26
квітня 2011 року № 110-о позивачу було
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця та 26 квітня 2011 року повідомлено
позивача про дане рішення.

ОСОБА_2 у позасудовому порядку
оскаржила рішення про відмову у
прийнятті заяви до Державної
міграційної служби України.

17 травня 2012 року Державною міграційною
службою України було прийнято рішення
№ 49-12 про відхилення скарги позивача.

Згідно з письмовими висновками щодо
прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
громадянці Киргизстану ОСОБА_2
покладеними в основу наказу Управління
міграційної служби України у
Харківській області від 26 квітня 2011
року № 110-о та оскаржуваного рішення
Державної міграційної служби України
від 17 травня 2012 року № 49-12, заява ОСОБА_2
є очевидно необґрунтованою і не
містить суб'єктивного елементу
обґрунтованості побоювань. Зокрема,
заявник не обґрунтував неможливості
повернення до країни громадянської
належності через індивідуальні
побоювання стати жертвою
переслідувань за критерієм
національної ознаки, водночас аналіз
матеріалів особової справи з точки
зору оцінки тверджень заявника в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності свідчить про
те, що реальними підставами виїзду з
Киргизстану було отримання роботи та
заробітку в Україні, тобто знайти
країну кращу для життя, а не пошук
міжнародного захисту.

Відповідно до пунктів 1 і 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно абзаців 4, 6 частини 1 статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону відсутні, а
також така, яка до прибуття в Україну з
наміром бути визнаною біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перебувала в третій безпечній
країні.

Разом з тим, обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідувань є
визначальним у переліку критеріїв щодо
визначення біженця, оскільки під
впливом цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішує покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що у ході співбесід із
заявником було з'ясовано, що ОСОБА_2 є
узбечкою та постійно мешкала в Ошській
області Республіки Киргизстан. У
грудні 2010 року разом з старшим сином та
невісткою добровільно покинула
територію Киргизстану, на батьківщині
залишився чоловік, молодший син та
багато родичів, які також є узбеками,
які безперешкодно мешкають в
Киргизстані отримують можливість
працювати та отримувати пенсію від
держави, що свідчить про відсутність
фактів утиску права на працю та
задоволенню їх соціальних потреб, а
також соціальної дискримінації їх, як
представників узбецької
національності.

Більш того, позивач у протоколі
співбесіди підтвердила, що основною
причиною від'їзду з Киргизстану є
відсутність роботи та заробітку, а не
побоювання стати жертвою
переслідувань. Також, позивач
зазначила, що до управління
міграційної служби вона звернулась не
з метою отримання міжнародного
захисту, а виключно в пошуках
легалізації, оскільки на території
України перебувала нелегально. Позивач
бажає залишитись в України, оскільки
вважає стабільною та привабливою
економічну ситуацію в державі, має
безперешкодну можливість повернення
до батьківщини, проте намір
повертатись відсутній.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з рішенням якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
дійшов правомірного висновку про те, що
ОСОБА_2 не було надано жодних
переконливих доказів, які б свідчили
про її переслідування на батьківщині
або наявність будь-яких підстав щодо
побоювань за своє життя та життя своїх
рідних на батьківщині, а тому Державна
міграційна служба України прийняла
цілком законне рішення про відхилення
скарги позивача щодо відмови у
прийнятті заяви про надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту в Україні.

Враховуючи викладене, доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального чи процесуального
права, що призвело або могло б
призвести до невірного вирішення
спору, а тому оскаржувані судові
рішення є законними та обґрунтованими
і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 06
вересня 2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 16 січня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Державної міграційної служби
України, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби в Харківській області про
визнання протиправним та скасування
рішення - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: А.Ф. Загородній
С.В. Білуга О.І. Гаманко