Справа № 2а-13614/11/2670
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/45529/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Калашнікової О.В. Васильченко Н.В.
Леонтович К.Г., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за касаційною
скаргою Київського міського
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21 червня 2012 року у справі за позовом
Київського міського відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до КП
"Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду
Голосіївського району" про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,-

в с т а н о в и л а:

Київське міське відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулось в суд з позовом до КП
"Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду
Голосіївського району" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів за 2010 рік, у
розмірі 81650,00 грн. та пені у розмірі 3942,89
грн., що разом складає 85592,89 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
відповідачем не виконано нормативу для
працевлаштування інвалідів, у зв'язку з
чим до нього підлягають застосуванню
адміністративно-господарські санкції.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 16
лютого 2012 року позовні вимоги
задоволено, стягнуто з відповідача
85592,89 грн.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 червня 2012
року рішення суду першої інстанції
скасовано, у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваним судовим
рішенням, Київське міське відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулось до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, у якій просить його
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, 17 лютого 2011 року
КП "Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду
Голосіївського району" подало позивачу
"Звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2010 рік"
по формі 10-ПІ (поштова - річна),
затвердженої наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 10 лютого 2007 року № 42, згідно з яким
відповідач вказав, що середньооблікова
чисельність працівників облікового
складу підприємства у 2010 році
становила 68 осіб.

Відповідно до чотирьохвідсоткового
нормативу відповідач повинен був
працевлаштувати трьох інвалідів, а
працевлаштував одного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачем не було створено два
робочих місця для інвалідів, у зв'язку з
чим у відповідача утворилась
заборгованість по сплаті
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу по створенню
робочих місць для працевлаштування
інвалідів.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що
відповідачем було належним чином
виконано свій обов'язок щодо створення
та інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць на
його підприємстві та потребу у
направленні йому центром зайнятості
інвалідів для працевлаштування.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 19 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" для фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Виконанням нормативу робочих місць,
вважається працевлаштування фізичною
особою, яка використовує найману працю,
інвалідів, для яких це місце роботи є
основним.

Відповідно до статті 20 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати, за
кожне робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Разом з тим,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення. Такі санкції
не можуть застосовуватися у разі
відсутності необхідної кількості
працевлаштованих інвалідів, якщо при
цьому суб'єкт господарювання вжив усіх
передбачених законом заходів для
працевлаштування останніх, тобто коли
у його діях відсутній склад
правопорушення.

Відповідно до статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає, зокрема за порушення
правил здійснення господарської
діяльності, якщо не доведе, що ним вжито
усіх залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що відповідачем створено
всі умови для працевлаштування особи з
інвалідністю, повідомлено про
наявність вільної вакансії та вимоги
до неї для інваліда, особи з
інвалідністю, які перебували на обліку
в центрі зайнятості як шукачі роботи та
безробітні, а відтак колегія суддів
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції щодо
відсутності підстав для задоволення
позову.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення без змін,
якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Київського міського
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 червня 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
239-240 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: (підписи)