Справа № 816/6669/13-а
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 р.Справа № 816/6669/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання
Мороз Є.В.

представників відповідача
Красільнікова О.М., ОстапенкоО.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 12.12.2013р.
по справі № 816/6669/13-а

за позовом ОСОБА_3

до Управління ветеринарної медицини
в м. Комсомольську Полтавської області

про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2008 року позивач - ОСОБА_3,
звернувся до Комсомольського міського
суду Полтавської області з
адміністративним позовом до
Управління ветеринарної медицини в м.
Комсомольську Полтавської області про
поновлення його на роботі заступником
начальника управління ветеринарної
медицини в м. Комсомольську
Полтавської області (далі - Управління),
стягнення з відповідача середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з 27
листопада 2007 року по день поновлення на
роботі та 10 000 грн. моральної шкоди.
Вважав безпідставним звільнення з
роботи на підставі пункту 3 статті 40
Кодексу законів про працю України (далі
- КЗпП України) згідно з наказом
Управління від 27 листопада 2007 року №
13/к.

Постановою Комсомольського міського
суду Полтавської області від 29.01.2009р.,
позов задоволено частково. Поновлено
ОСОБА_3 на роботі на посаді заступника
начальника Управління з 27.11.2007р. і
стягнуто на його користь з Управління
середній заробіток за період
вимушеного прогулу з 27.11.2007р. по 29.01.2009р.
в сумі 19169 грн. 37 коп. В задоволенні
вимог про стягнення моральної шкоди
відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 04.08.2009 р.
залишено без змін постанову
Комсомольського міського суду
Полтавської області від 29.01.2009 р.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 07.11.2013 року скасовано
постанову Комсомольського міського
суду Полтавської області від 29 січня 2009
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 4 серпня 2009 року, а справу
направлено на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

За результатами повторного розгляду
справи, постановою Полтавського
окружного адміністративного суду від
12.12.2013 року адміністративний позов
ОСОБА_3 - задоволено частково.

Змінено дату звільнення ОСОБА_3 з
заступника начальника Управління
ветеринарної медицини в м.
Комсомольську.

ОСОБА_3 вважати звільненим з Управління
ветеринарної медицини в м.
Комсомольську та з посади заступника
начальника Управління ветеринарної
медицини в м. Комсомольську з 01 грудня
2007 року.

Зобов'язано Управління ветеринарної
медицини в м. Комсомольську нарахувати
й виплатити на користь ОСОБА_3
заробітну плату за вимушений прогул за
період з 27 листопада 2007 року по 30
листопада 2007 року включно.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, позивачем подано апеляційну
скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті оскаржуваної постанови, норм
матеріального та процесуального права,
позивач просить постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 12.12.2013 року
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити у повному
обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач, зокрема, посилається на
порушення судом першої інстанції
приписів ст. 149, ч. 1 ст. 151 Кодексу
законів про працю України, що призвело
до неправильного вирішення справи, а
також на доводи та обставини викладені
в апеляційній скарзі.

31.01.2014 року до Харківського
апеляційного адміністративного суду
надійшло клопотання від позивача, в
якому ОСОБА_3 просить суд апеляційної
інстанції відкласти розгляд справи, у
зв'язку з його відрядженням. Зазначив,
що посвідчення про відрядження ним
буде надано у наступному судовому
засіданні.

Представники відповідача проти
заявленого клопотання заперечували,
просили суд розглянути справу без
участі позивача.

Колегія суддів, вирішивши надане
письмове клопотання позивача, визнала
за можливе провести апеляційний
розгляд справи за відсутності
апелянта, оскільки ним не надано
доказів на підтвердження поважності
причини неприбуття в судове засідання,
копію посвідчення про відрядження,
наказу тощо.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши, в
межах апеляційної скарги, рішення суду
першої інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що наказом № 4 від 28.02.2003 року
Управління ветеринарної медицини в м.
Комсомольську Полтавської області
ОСОБА_3 призначено на посаду заступника
начальника Управління з 01 березня 2013
року (т.1 а.с.43), ОСОБА_3 01.03.2003 року
підписано Присягу державного
службовця (т.1 а.с.44).

Відповідно до п. 2.5 посадової
інструкції заступника начальника
Управління ветеринарної медицини в м.
Комсомольську Полтавської області,
останній забезпечує розроблення та
контролює виконання планів
протиепізоотичних,
лікувально-профілактичних та
ветеринарно-санітарних заходів (т.1
а.с.9).

23 травня 2007 року був складений акт про
відсутністю на робочому місці протягом
трьох годин ОСОБА_3 (т.2 а.с.37), згідно
пояснюючої записки ОСОБА_3, останній
зазначив, що 23 травня 2007 року з 13 год.
знаходився у дома, в зв'язку з
погіршенням стану здоров'я, але
відповідних документів ним не було
представлено (т.2 а.с.38).

Наказом начальника Управління від
30.05.2007 року № 6/к позивачу оголошено
догану за відсутність на роботі
протягом трьох годин та попереджено
позивача про звільнення в разі
допущення порушень трудової і
виконавчої дисципліни. (т. 2, а.с. 39)

Наказом начальника Управління від
11.07.2007 р. № 8/к до ОСОБА_3 застосовано
заходи дисциплінарного стягнення у
вигляді догани, за недостатню роботу в
плані проведення
держветінспекторського контролю та
нагляду на підконтрольних об'єктах (т.2
а.с.44). Вказаний наказ позивачем в
судовому порядку не оскаржений.

Наказом начальника Управління від
27.11.2007р. №13/к ОСОБА_3 звільнено із
займаної посади відповідно до п.3 ст.40
КЗпП України з підстав систематичного
невиконання без поважних причин
обов`язків, покладених трудовим
договором, правилами внутрішнього
трудового розпорядку, з урахуванням
раніше застосованих дисциплінарних
стягнень (т.2 а.с.52).

Не погодившись з рішенням відповідача
від 27.11.2007р. №13/к, позивач звернувся до
суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
при прийнятті наказу від 27.11.2007р. №13/к,
діяв на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, та,
як наслідок, ОСОБА_3 не підлягає
поновленню на роботі, а відтак немає
підстав для стягнення з відповідача
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій та бездіяльності суб'єктів
владних повноважень.

Відповідність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень передбаченим частиною 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України критеріям
перевіряється судом з урахуванням
закріпленого статтею 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
принципу законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Перевіряючи юридичну та фактичну
обґрунтованість мотивів, які покладені
суб'єктом владних повноважень в основу
спірного рішення на відповідність
вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, колегія
суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 5 статті 7 Закону
України "Про ветеринарну медицину" на
начальників регіональних служб та їх
заступників поширюється дія Закону
України "Про державну службу". За
змістом статті 30 Закону України "Про
державну службу" державна служба може
припинятися на загальних підставах,
передбачених Кодексом законів про
працю України.

Загальні засади діяльності, а також
статус державних службовців, які
працюють в державних органах та їх
апараті, визначені Законом України "Про
державну службу".

Відповідно до статті 9 зазначеного
Закону регулювання правового
становища державних службовців, що
працюють в апараті органів
прокуратури, судів, дипломатичної
служби, митного контролю, служби
безпеки, внутрішніх справ та інших,
здійснюється відповідно до цього
Закону, якщо інше не передбачено
законами України.

Статтею 14 Закону України "Про державну
службу" встановлено особливості
дисциплінарної відповідальності
державних службовців.

Так, дисциплінарні стягнення
застосовуються до державного
службовця за невиконання чи неналежне
виконання службових обов'язків,
перевищення своїх повноважень,
порушення обмежень, пов'язаних з
проходженням державної служби, а також
за вчинок, який порочить його як
державного службовця або дискредитує
державний орган, в якому він працює.

До службовців, крім дисциплінарних
стягнень, передбачених чинним
законодавством про працю України,
можуть застосовуватися такі заходи
дисциплінарного впливу: попередження
про неповну службову відповідність;
затримка до одного року у присвоєнні
чергового рангу або у призначенні на
вищу посаду.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що
за порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
дисциплінарне стягнення у вигляді
догани або звільнення. Підставою для
притягнення працівника до
дисциплінарної відповідальності є
порушення трудової дисципліни.

Порушення трудової дисципліни полягає
у невиконанні або неналежному
виконанні працівником покладених на
нього трудових чи службових обов'язків
(п.24 Типових правил внутрішнього
трудового розпорядку для робітників і
службовців підприємств, установ,
організацій, затверджених Постановою
Держкомпраці СРСР від 20.07.1984р. №213).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Пленум Верховного Суду України в п.23
Постанови від 06.11.1992р. №9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів"
вказав, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП
України підставами працівник може бути
звільнений лише за проступок на роботі,
вчинений після застосування до нього
дисциплінарного або громадського
стягнення за невиконання без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку; у
таких випадках враховуються ті заходи
дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або зняті достроково (ст.151 КЗпП
України), і ті громадські стягнення, які
застосовані до працівника за порушення
трудової дисципліни у відповідності до
положення або статуту, що визначає
діяльність громадської організації, і
з дня накладення яких до видання наказу
про звільнення минулого не більше
одного року.

Таким чином, працівник може бути
звільнений на підставі вказаного
пункту лише за проступок на роботі,
вчинений після застосування до нього
дисциплінарного стягнення за
невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором та які складають
зміст його трудових функцій, або
правилами внутрішнього трудового
розпорядку й у таких випадках
враховуються ті заходи
дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
скасовані

Згідно ч. 1 ст. 151 Кодексу законів про
працю України працівник вважається
таким, що не мав дисциплінарного
стягнення, якщо протягом року з дня
накладення дисциплінарного стягнення
його не буде піддано новому
дисциплінарному стягненню.

З матеріалів справи не вбачається
погашення або зняття дисциплінарних
стягнень, застосованих до позивача
наказами начальника Управління
ветеринарної медицини в м.
Комсомольську Полтавської області від
30.05.2007 року № 6-к та від 11.07.2007 року № 8-к.
Зазначені накази не оскаржені
позивачем у встановленому законом
порядку.

З огляду на те, що ОСОБА_3 вчинив
дисциплінарний проступок після того,
як на нього двічі протягом року
накладались дисциплінарні стягнення,
суд першої інстанції дійшов вірного та
обґрунтованого висновку щодо
правомірності наказу від 27.11.2007р. №13/к
про звільнення позивача з роботи на
підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Відносно доводів позивача щодо
неможливості його звільнення без згоди
профспілкової організації, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити,
що у відповідності до статті 43-1 КЗпП
України, розірвання трудового договору
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу без згоди
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника)
допускається у випадках: ліквідації
підприємства, установи, організації;
незадовільного результату
випробування, обумовленого при
прийнятті на роботу; звільнення з
суміщуваної роботи у зв'язку з
прийняттям на роботу іншого
працівника, який не є сумісником, а
також у зв'язку з обмеженнями на роботу
за сумісництвом, передбаченими
законодавством; поновлення на роботі
працівника, який раніше виконував цю
роботу; звільнення працівника, який не
є членом первинної профспілкової
організації, що діє на підприємстві, в
установі, організації; звільнення
з підприємства, установи, організації,
де немає первинної профспілкової
організації; звільнення керівника
підприємства, установи, організації
(філіалу, представництва, відділення та
іншого відокремленого підрозділу),
його заступників, головного бухгалтера
підприємства, установи, організації,
його заступників, а також службових
осіб органів доходів і зборів, яким
присвоєно спеціальні звання, і
службових осіб центральних органів
виконавчої влади, що реалізують
державну політику у сферах державного
фінансового контролю та контролю за
цінами; керівних працівників, які
обираються, затверджуються або
призначаються на посади державними
органами, органами місцевого
самоврядування, а також громадськими
організаціями та іншими об'єднаннями
громадян; звільнення працівника, який
вчинив за місцем роботи розкрадання (в
тому числі дрібне) майна власника,
встановлене вироком суду, що набрав
законної сили, чи постановою органу, до
компетенції якого входить накладення
адміністративного стягнення або
застосування заходів громадського
впливу.

Законодавством можуть бути
передбачені й інші випадки розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
без згоди відповідного виборного
органу первинної профспілкової
організації (профспілкового
представника).

Враховуючи, що позивач займав посаду
заступника керівника установи, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що згода
профспілкової організації на його
звільнення не була потрібна.

Також колегія суддів вважає вірним
висновок суду першої інстанції про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 в частині
стягнення з відповідача 10 000 грн.
моральної шкоди.

Так, статтею 237-1 КзпП встановлено, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону
передумовою для відшкодування
працівнику моральної шкоди на підставі
ст. 237-1 КЗпП України є наявність
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, з урахуванням
специфіки об'єкту яких, завдана
моральна шкода може бути відшкодована
працівнику у вигляді одноразової
грошової виплати або в іншій
матеріальній формі.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.95р № 4
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", судам необхідно враховувати, що
відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, зокрема,
незаконного звільнення, яке призвело
до його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Оскільки під час судового розгляду
справи встановлено правомірність дій
відповідача під час прийняття наказу
від 27.11.2007р. №13/к про звільнення
позивача з роботи, а ОСОБА_3 не було
доведено, що дії або рішення
відповідача призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку щодо
відсутності правових підстав для
задоволення позову в цій частині.

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
наявності підстав для зміни дати
звільнення позивача з роботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Згідно постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про практику розгляду
судами трудових спорів" від 06.11.1992 року
№ 9, розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не може бути
визнано обґрунтованим, якщо в день
звільнення працівнику видано
лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках) про
його тимчасову непрацездатність.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_3
перебував на лікарняному з 27 листопада
2007 року, який був закінчений 30
листопада 2007 року. Звільнений він був 27
листопада 2007 року.

Тобто, в день звільнення 11.06.2013р.
позивачу видано лікарняний листок про
його тимчасову непрацездатність.

За таких обставин, суд першої інстанції
обґрунтованого, на підставі ч. 2 ст. 11
КАС України, вийшов за межі позовних
вимог та змінив дату звільнення
позивача - після виходу з лікарняного,
тобто з 01 грудня 2007 року, що тягне за
особою необхідність перерахунку сум
коштів грошового утримання за час
вимушеного прогулу з 27 листопада по 30
листопада та відповідний перерахунок
вихідної допомоги, виплаченої при
звільненні та нарахування й виплатити
заробітної плати за вимушений прогул
за період з 27 листопада 2007 року по 30
листопада 2007 року включно.

У відповідності до ст. 159 КАС України
судове рішення повинне бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що постанова Харківського
окружного адміністративного суду від
12.12.2013 року відповідає вимогам ст. 159
Кодексу адміністративного судочинства
України, підстав для задоволення вимог
апеляційної скарги ОСОБА_3 колегією
суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову чи ухвалу суду
- без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дослідив наявні докази, надав їм
належну оцінку та прийняв законне і
обґрунтоване рішення, з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без
задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 12.12.2013р. по
справі № 816/6669/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва
С.В.Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П.
Перцова Т.С. Повний текст ухвали
виготовлений 10.02.2014 р.