Справа № 872/450/13
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2013-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2013 р. справа № 0870/7675/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дурасової Ю.В.

суддів: Проценко О.А.
Туркіної Л.П.

за участю секретаря судового
засідання: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 29 жовтня
2012р.

у справі за позовом Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів

до Відкритого акціонерного товариства
"Автопарк" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
і пені,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернувся 14.05.2010 року до Запорізького
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю " Автопарк " про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
і пені. Просив стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
та пеню за невиконання нормативу
робочих місць працевлаштування
інвалідів у 2009 році у розмірі 13413,69 грн.
Посилався на те, що на підприємстві
кількість штатних працівників за
звітній період склала 198осіб, отже
середньооблікова кількість інвалідів
повинна складати 8 осіб, однак на
підприємстві середньооблікова
кількість інвалідів склала 7 осіб, що є
менше ніж встановлено нормативом.

Постановою суду першої інстанції від
17.06.2010 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.
Свою позицію суд першої інстанції
обґрунтував тим, що роботодавець вжив
всіх необхідних заходів для
недопущення господарського
правопорушення тому застосування
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
є незаконним. У відповідача протягом
року працювала необхідна кількість
інвалідів, незважаючи на важке
матеріальне становище підприємства
(наказ про скорочення штату
працівників на 25 одиниць від 29.07.2009
року) скорочення працюючих інвалідів
на підприємстві не відбулося.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від
14.02.2011 року, Постанова суду першої
інстанції від 17.06.2010 року - залишена без
змін.

Ухвалою суду касаційної інстанції від
26.07.2012 року, Ухвала суду апеляційної
інстанції від 14.02.2011 року та Постанова
суду першої інстанції від 17.06.2010 року -
скасовані, справу направлено до суду
першої інстанції на новий розгляд. Свою
позицію суд касаційної інстанції
обґрунтував тим, що при дослідженні
обставин справи суди не здійснили
розрахунок сумарної кількості місяців,
які відпрацювали ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, проте саме цей показник є
вирішальним при визначенні дотримання
нормативу кількості інвалідів на
підприємстві. Таким чином, суди дійшли
передчасного висновку, що у звіті
відповідачем помилково занижено
показник середньооблікової кількості
штатних працівників.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 29.10.2012 року
у задоволенні даного позову позивачу
відмовлено. Свою позицію суд першої
інстанції обґрунтував тим, що в поданих
звітах форми № 3-ПН відповідач вказував
про наявність вакансій для інвалідів,
тобто належним чином інформував органи
зайнятості населення про наявність
вакантних місць для працевлаштування
інвалідів. Відповідачем протягом 2009
року виконані всі, встановлені
законодавством, обов'язки із
забезпечення працевлаштування
інвалідів: створено робочі місця, що
підтверджено відповідними наказами,
інформовано центр зайнятості про
наявність вакансій. Отже на
відповідача не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для їх
працевлаштування та відсутність
інвалідів, які бажають
працевлаштовуватися. Вина з боку
відповідача відсутня.

Не погодившись з даним рішенням суду
представник позивача подав апеляційну
скаргу. В апеляційній скарзі просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позов. Зазначив, що
постанова суду першої інстанції
прийнята з неповним з'ясуванням судом
обставин, що мають значення для
вирішення справи, з недоведеністю
обставин, невідповідністю висновків
обставинам справи, порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Посилається на ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», згідно якої підприємства
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів і забезпечують
працевлаштування інвалідів. На
підприємстві середньооблікова
кількість інвалідів повинна складати 8
осіб, однак на підприємстві
середньооблікова кількість інвалідів
склала 7 осіб, що є менше ніж
встановлено нормативом.

Учасники процесу в судове засіданні не
з'явилися, про час і місце судового
засідання повідомлені належним чином.
В силу ч.1 ст. 41 КАС України судове
засідання не фіксувалося технічними
засобами.

Перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що відповідачем надано
18.02.2010 року позивачу звіт про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2009 рік. (форма 10-ПІ
річна-поштова) . відповідно до даних
зазначеного звіту середньооблікова
кількість штатних працівників, що
працювали у відповідача становить 198
осіб. Таким чином середньооблікова
кількість інвалідів, відповідно до 4-х
відсоткового нормативу, встановленого
ч. 1. ст. 19 ЗУ «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
повинна складати 8 осіб (про що
зазначено у рядку 03 звіту). Відповідно
до відомостей, наданих відповідачем,
середньооблікова кількість інвалідів
на підприємстві склала 7 осіб (рядок 02
звітності), що є меншим за встановлений
норматив на 1 особу. Періодом, за який
складаються підсумки щодо
працевлаштування інваліді - є рік. У 2009
році на підприємстві відповідача за 2009
рік повний рік працювали 6 інвалідів. А
також у 2009 році на підприємстві
працювали неповний рік інваліди:
ОСОБА_2, інвалід 2 групи звільнений за
власним бажанням 03.04.2009 року у зв'язку з
виходом на пенсію; ОСОБА_3 інвалід 3
групи прийнятий на роботу сторожем
15.09.2009 року, працівник ОСОБА_4 працював
на підприємстві, проте 10.06.2009 року його
визнано інвалідом, призначено 3 групу
інвалідності по 01.07.2010 року. Згідно
звітів форми 3-ПН про наявність вільних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, які відповідач подавав
щомісячно протягом 2009 року, згідно п. 4
ст. 20 ЗУ «Про зайнятість населення», а
саме звіти про наявність вакансій
станом на 22.01.2009 року, 25.02.2009 року, 26.03.2009
року, 24.04.2009 року, 22.05.2009 року, 24.06.2009 року,
21.07.2009 року, 20.08.2009 року, 24.09.2009 року,
22.10.2009 року, 25.11.2009 року, 23.12.2009 року, в
яких відповідачем у звітах зазначалося
про потреби у інвалідах.

Колегія суддів апеляційної інстанції
встановила, що при вирішенні справи
судом першої інстанції до даних
правовідносин правильно застосовані
норми Конституції України, ЗУ «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» № 875-ХІІ від 21.03.1991
року, Порядку подання підприємствами,
установами, організаціями та фізичними
особами, що використовують найману
працю, звітів про зайнятість і
працевлаштування інвалідів та
інформації, необхідної для організації
їх працевлаштування, затвердженого
Постановою КМУ від 31.01.2007 року №70.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Таким чином
уповноважені державою органи не можуть
на власний розсуд ухилятися від
реалізації наданих їм повноважень, але
й не мають права виходити за межі,
встановлені законодавством.

Колегія суддів апеляційної інстанції
відмовляючи в задоволенні апеляційної
скарги виходить з наступного.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» підприємства, установи і
організації за рахунок коштів Фонду
соціального захисту інвалідів або за
рішенням місцевої ради за рахунок
власних коштів, у разі необхідності,
створюють спеціальні робочі місця для
працевлаштування інвалідів,
здійснюючи для цього адаптацію
основного і додаткового обладнання,
технічного оснащення і пристосування
тощо з урахуванням обмежених
можливостей інваліда.

За змістом статті 19 Закону № 875-ХII
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Згідно зі статтею 18 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» (№875-ХІІ від 21.03.1991р. (у
редакції до 18 березня 2006 року)
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України від 23 лютого 2006 року №
3483-ІV «Про внесення змін до деяких
законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» зазначену статтю було
викладено в іншій редакції, а Закон №
875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом
якої пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Згідно ст.20 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
встановлено нормативом, передбаченого
ст.19 цього закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається у розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда, і не
зайняте інвалідом.

Частиною 3 ст. 18 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що підприємства,
організації, установи, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені законодавством, надавати
державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для реалізації
працевлаштування інвалідів і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів в порядку,
встановленому КМУ.

На виконання зазначених вимог
товариством «Автопарк» надавалися
протягом 2009 року звіти форми 3-ПН до
центру зайнятості, а також
узагальнюючий звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за формою
10-ПІ до обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів.

Постановляючи дану ухвалу колегія
суддів апеляційної інстанції вважає за
необхідне роз'яснити, що обов'язок
підприємства щодо виділення та
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком та підбором
інвалідів на створені робочі місця.
Такий обов'язок покладається на органи
працевлаштування: державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікацій
та знань, з урахуванням його побажань
(ст. 18-1 ч. 3).

Отже суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що вина з боку
ТОВ «Автопарк» щодо невиконання
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів,
встановленого ч.1 ст.19 ЗУ «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» - відсутня.

Таким чином суд першої інстанції не
допустив порушення норм матеріального
права та процесуального права, а повно
та всебічно дослідив обставини справи,
дав їм відповідну правову оцінку,
правильно встановив характер спірних
правовідносин і для їх вирішення
правильно застосував норми
матеріального права.

Колегія суддів апеляційної інстанції
вважає, що в межах апеляційної скарги
порушень судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а
оскаржуване судове рішення залишити
без змін.

Керуючись п.1 ч. 1 статті 198,
статтями 200, 205, 206 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 29 жовтня 2012
р. у справі за позовом Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Відкритого акціонерного товариства
"Автопарк" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
і пені - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та
ч.5 ст. 254 КАС України.

Повний текст рішення складено 20.12.2013
року

Головуючий:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
О.А. Проценко

Суддя:
Л.П. Туркіна