Справа № 2а-1266/11/15/0170
Суддя: Санакоєва Майя Анзорівна
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

Справа № 2а-1266/11/15/0170

29.01.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Санакоєвої М.А.,

суддів Цикуренка А.С. ,

Омельченка В. А.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційні скарги
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та
Феодосійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в АР Крим на
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим (суддя
Тоскіна Г.Л. ) від 12.11.13 у справі №
2а-1266/11/15/0170

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

до Феодосійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в АР Крим (вул.
Кримська, 82-В,Феодосія,Автономна
Республіка Крим,98100)

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12.11.2013 позовні
вимоги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Феодосійської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів в АР
Крим про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень - задоволені
частково.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції в м.
Феодосії АР Крим № /0 від 16.06.2010 р. в
частині визначення податкових
зобов'язань з податку з доходів
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності у сумі 6173,77
грн.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції в м.
Феодосії АР Крим №/0 від 16.06.2010 р. в
частині нарахування податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість у сумі 21644,31 грн., у тому числі
за основним платежем - 14089,55 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 7554,76
грн.

Визнано протиправним та скасовано
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій Державної
податкової інспекції в м. Феодосії АР
Крим №/0 від 16.06.2010 р. в частині
визначення штрафних (фінансових)
санкцій у сумі 5095,71 грн.

Визнано протиправним та скасовано
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій Державної
податкової інспекції в м. Феодосії АР
Крим №/0 від 16.06.2010 р., в частині
визначення штрафних (фінансових)
санкцій у сумі 785432,3 грн.

В іншій частині в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Стягнуто з Державного бюджету України
на користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
3,40 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, позивач
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції, прийняти нове
рішення по справі, яким позовні вимоги
задовольнити.

Також, не погодившись з рішенням суду,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції,
прийняти нове рішення по справі, яким у
задоволенні позову відмовити.

Апеляційні скарги мотивовані
порушенням судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що апеляційні скарги
стосуються одного й того ж рішення суду
першої інстанції, судова колегія з
метою повного, всебічного та
своєчасного розгляду справи вважає
можливим об'єднати апеляційні скарги
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та
Феодосійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в АР Крим в одне
провадження для спільного
апеляційного розгляду.

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

У судове засідання сторони, їх
представники не з'явились, про дату, час
та місце апеляційного розгляду справи
повідомлені в встановленому законом
порядку.

Судова колегія, керуючись положеннями
пункту 2 частини першої статті 197
Кодексу адміністративного судочинства
України, визнає за можливе перейти до
письмового провадження по справі.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційних скарг, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, встановила
наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач зареєстрований Виконавчим
комітетом Феодосійської міської ради
фізичною особою - підприємцем, про що
видано Свідоцтво про державну
реєстрацію фізичної особи - підприємця,
є платником податків та зборів
відповідно до вимог податкового
законодавства.

Посадовими особами Державної
податкової інспекції у м. Феодосії АР
Крим була проведена планова
документальна перевірка позивача з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2007 року по 31.03.2010 року.

За результатам перевірки був складений
акт від 01.06.2010р., яким виявлені
порушення, зокрема:

- порушення ст. 13, ст. 14 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про прибутковий
податок з громадян" від 26.12.1992 №13-92, в
результаті чого занижений податок у
сумі 183429,20 грн.;

- порушення п.п. 6.3.2, п. 6.3, ст. 6 п. 7.1,
ст. 7, п.п.8.1.1, п.8.1 ст.8 Закону України
від 22.05.2003р. "Про податок з доходу
фізичних осіб" № 889 із змінами та
доповненнями - заниження податку з
доходів фізичних осіб за періоди 2009р. у
сумі 90,75 грн., зокрема, за періоди:
січень 2009р. - 45,37 грн., листопад 2009р. - 45,38
грн.;

- порушення п.п.3.1.1 п.3.1 ст. 3, п.4.1 ст.4,
п.п. 7.7.1, п.7.1, п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" від 03.04.97р. №168-97-ВР, із змінами
і доповненнями, в результаті
встановлено заниження податку на
додану вартість на суму 269103,89 грн.,
зокрема, заниження податку на додану
вартість за грудень 2007р. - 3113,95 грн., за
січень 2008р. - 3283,77 грн., за лютий 2008р. -
6558,94 грн., за березень 2008р.- 15398,51 грн., за
квітень 2008р. - 46440,82 грн., за травень 2008р. -
14008,26 грн., за червень 2008р. - 7420,72 грн., за
липень 2008р. - 27175,06 грн., за серпень 2008р. -
9990,87 грн., за вересень 2008р. - 8838,26 грн., за
жовтень 2008р. - 1680,00 грн., за листопад 2008р.-
3200,00 грн., за грудень 2008р.- 31053,48 грн., за
січень 2009р.- 9866,00 грн., за лютий 2009р. -
8433,38грн., за березень 2009р. - 76,69 грн., за
квітень 2009р. - 4350,63грн., за травень 2009р.
-5513,93грн., за червень 2009р. -2138,55грн., за
липень 2009р. - 5069,00грн., за серпень 2009р. -
4459,95грн., за вересень 2009р. - 6814,37грн., за
жовтень 2009р. - 3984,21 грн., за листопад 2009р.-
20946,37грн., за грудень 2009р.- 8312,57грн., за
січень 2010р. - 6790,40 грн., за лютий 2010р. -
1590,00 грн., за березень 2010р. - 2595,20 грн.;

- порушення абз. "а" пп. 4.1.4 п. 4.1 ст.4
Закону України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами і державними цільовими
фондами" від 21.12.2000 р. № 2181-ІІІ, зі
змінами і доповненнями, та Порядку
заповнення та надання податкової
декларації від 30.05.1997р. №166, із змінами і
доповненнями - не надані декларації з
ПДВ за 2008р. - 12 періодів, за 2009р. -12
періодів, за 2010р. -3 періоду;

- порушення ч. 1 ст. 3 Закону України
від 23.03.1996р. N 98/96-ВР "Про патентування
деяких видів підприємницької
діяльності", із змінами та
доповненнями;

- порушення Закону України ''Про
застосування РРО в сфері торгівлі,
суспільного харчування і послуг" від
01.06.2000р. №1776-ІІІ із змінами та
доповненнями.

На підставі акту перевірки податковим
органом прийняті податкові
повідомлення - рішення від 16.06.2010 р.:

- №/0 про визначення податкових
зобов'язань з податку з доходів
фізичних осіб у сумі 272,25 грн., в тому
числі за основним платежем - 90,75 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 181,50
грн.,

- № /0 про визначення податкових
зобов'язань з податку з доходів
фізичних осіб у сумі 183429,20 грн.,

- №/0 про визначення податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 408245,84 грн., в тому числі
за основним платежем - 269103,89 грн., за
штрафними санкціями - 139141,95 грн.,

- рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій №/0 від 16.06.2010
р. за порушення Закону України "Про
патентування деяких видів
підприємницької діяльності" від 23.03.96г.
№ 98/96-ВР у сумі 5889,87 грн.,

- рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій №/0 від 16.06.2010
р. за порушення Закону України "Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій в сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг" у сумі 845048,65 грн.

Розглядаючи справу суд першої
інстанції дійшов висновку про
часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; безсторонньо
(неупереджено); добросовісно.

Статтею 159 КАС України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Статтею 69 КАС України встановлено, що
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Розглядаючи вимоги апеляційної
скарги в частині скасування
постанови в частині часткового
задоволення позовних вимог про
скасування податкового повідомлення -
рішення № /0 від 16.06.2010 р. у сумі
183429,20 грн., колегія суддів зазначає
наступне.

Перевіряючи обґрунтованість
нарахування контролюючим органом
податкових зобов'язань з податку з
доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності у
визначеної податковим органом сумі,
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції
стосовно порушення позивачем у 2007 р.
умов перебування на спрощеній системі
оподаткування, встановлених
положеннями статті 1 Указу, а також
визначення наслідків порушення,
зокрема в частині обов'язку переходу
на загальну систему оподаткування,
обліку та звітності, починаючи з
наступного звітного періоду (кварталу),
а також оподаткування доходів, що
перевищує допустимий розмір для
платників єдиного податку, за
загальними умовами оподаткування.

Суд апеляційної інстанції також
погоджується з висновками суду першої
інстанції стосовно того, що сума
виручки платника єдиного
податку-комісіонера від продажу
товарів, що передані йому на реалізацію
комітентом, у повному обсязі
зараховується до складу виручки такого
платника-комісіонера та враховується
при визначенні граничного обсягу
виручки, при перевищенні якого суб'єкт
малого підприємництва втрачає право
перебувати на спрощеній системі
оподаткування.

Проте, колегія суддів вважає
помилковими висновки суду першої
інстанції стосовно правомірності
нарахування відповідачем податкових
зобов'язань та штрафних санкцій за
встановлені порушення виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів "Про прибутковий податок з
громадян", оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи.
Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход - різниця між
валовим доходом (виручки у грошовій та
натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з МНУ та ДКУ по
сприянню малим підприємствам та
підприємництву. До складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації, згідно Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств".

Відповідно до ст. 13 Інструкції про
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю, затвердженої наказом
Головної державної податкової
інспекції України № 12 від 21.04.93,
оподаткуванню підлягають доходи,
одержані за звітний податковий період
фізичною особою - СПД від продажу нею
товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи. Загальним оподатковуваним
доходом вважається сукупний чистий
доход - різниця між валовим доходом
(виручкою у грошовій та натуральній
формі) і документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу. Таким чином, за
наявності документально
підтверджених витрат, такі витрати
повинні враховуватися при обчисленні
податку на доходи фізичних осіб.

Колегією суддів встановлено, що в
матеріалах справи містяться первинні
документи, якими підтверджується
здійснення позивачем витрат,
пов'язаних зі здійсненням
господарської діяльності в період з
2007, 2008,2009, 2010 рр., а також виписки за
рахунком позивача та Книга обліку
доходів і витрат. При цьому, судом
першої інстанції не враховано, що
роз'ясненнями ДПА України від 15.11.2006 р.
№ 12904/6/17-0416 "Про надання роз'яснення"
було визначено, що документально
підтвердженими витратами вважаються
оплачені витрати поточного звітного
періоду, а також попередніх періодів,
якщо вони стосуються доходу,
отриманого протягом звітного періоду.

Згідно до п. 4.4.2 ст. 4 Закону України
"Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами", чинним
на дату проведення перевірки,
податкове роз'яснення є оприлюдненням
офіційного розуміння окремих положень
податкового законодавства
контролюючими органами у межах їх
компетенції. Підпунктом д) п. 4.4.2
зазначеного Закону було встановлено,
що не може бути притягнутим до
відповідальності платник податків,
який діяв відповідно до податкового
роз'яснення або узагальнюючого
податкового роз'яснення.

Таким чином, судом першої інстанції
помилково не враховано обов'язок
відповідача при проведенні перевірки
та розрахунку податкових зобов'язань
позивача враховувати фактичні витрати
позивача, які було підтверджено,
зокрема, банківськими виписками, яки
було використано відповідачем при
проведенні перевірки. Зазначені
витрати підтверджено також
первинними документами, які
містяться у матеріалах справи.

Судом першої інстанції безпідставно
не прийнято зазначені документи до
розгляду, що суперечить ст. 70 КАС
України, якою визначені випадки, коли
суд не приймає докази до розгляду.
Зазначений перелік підстав є
вичерпним та не підлягає розширеному
тлумаченню. Окрім того, зазначені
первинні документи було надано
позивачем саме на вимогу суду.

Таким чином, судова колегія не
погоджується з висновками суду
першої інстанції про правомірність
застосування відповідачем під час
нарахування податкових зобов'язань
позивача нормативів, визначених
додатком 6 Інструкції про прибутковий
податок з громадян, у зв'язку з тим, що
обов'язок застосування вказаних
нормативів виникає виключно у разі
відсутності інших документів, що
підтверджують понесення фактичних
витрат. За наявності документально
підтверджених витрат, зокрема
оплачених витрат, які підтверджено
банківськими виписками за рахунком
позивача, відповідач повинен був
враховувати зазначені витрати при
обчисленні податку на доходи
фізичних осіб.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції
про те, що позивачем у 4 кварталі 2007 р.
допущено перевищення граничної суми
виручки від продажу товарів, робот,
послуг, оподаткування доходів,
отриманих позивачем з порушенням умов
перебування на спрощеній системі
оподаткування, повинно здійснюватися
із застосуванням правил загальної
системи оподаткування, яка передбачає
нарахування та сплату податку з
доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності. Крім того,
відповідно до вимог Указу
Президента України "Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва", позивач у 2008, 2009 р.
повинен був знаходиться на загальній
системі оподаткування, обліку та
звітності, відповідно і нараховувати
та сплачувати податок з доходів
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності.

Проте, при визначені правомірності
нарахування податкових зобов'язань
позивача необхідно враховувати
наступне.

Статтею 13 Декрету Кабінету Міністрів
"Про прибутковий податок з громадян"
встановлено, що оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету. Оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу.

Статтею 1 Закону України "Про податок з
доходів фізичних осіб" визначено
поняття доходу, як суми будь-яких
коштів, вартість матеріального і
нематеріального майна, інших активів,
що мають вартість, у тому числі цінних
паперів або деривативів, одержаних
платником податку у власність або
нарахованих на його користь, чи набутих
незаконним шляхом у випадках,
визначених підпунктом 4.2.16 пункту 4.2
статті 4 цього Закону, протягом
відповідного звітного податкового
періоду з різних джерел як на території
України, так і за її межами.

Статтею 14 Декрету Кабінету Міністрів
"Про прибутковий податок з громадян"
встановлено, що нарахування податку
здійснюється податковими органами на
підставі декларацій, поданих
громадянами про очікуваний (оціночний)
у поточному році доход або про фактично
одержані у звітному календарному році
доходи та інших відомостей про доходи
громадян, визначених у цьому розділі.

Стаття 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначає, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її
здійснення. Вимоги до первинного
документу встановлені ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні". Так,
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг
господарської операції, одиницю
виміру господарської операції; посади
осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані,
що дають змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у
здійсненні господарської операції.

Відповідно до частини першої статті
9 Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 2. 1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів від
24.05.95 р. № 88, первинні документи - це
документи, створені у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Таким чином, для оподаткування мають
значення бухгалтерські документи, що
відображають господарські операції та
фіксують отриманий прибуток і інші
економічні показники господарської
діяльності. Правове значення
бухгалтерських документів виявляється
в тому, що з їх допомогою
підтверджується правильність
зареєстрованих в обліку фактів.

Проте, суд першої інстанції не надав
правової оцінки тому, що видаткові
накладні, які містяться у матеріалах
справи, та які було використано
відповідачем для розрахунку
податкових зобов'язань позивача, не
відповідають вимогам первинного
документообігу тому що не містять
таких обов'язкових реквізитів як:
особисті підписи або інші
дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала
участь у здійсненні господарської
операції, печатки позивача тощо.

Приймаючи до уваги, що для цілей
оподаткування мають значення лише
документи, які відповідають ознакам,
встановленим для первинних документів
бухгалтерського обліку, які складені
під час проведення господарської
операції та підтверджують реальність
її вчинення, документи, які не
відповідають вимогам законодавства
не можуть бути визнані належним
доказом здійснення господарських
операцій позивачем та отримання ним
доходу в продовж 2007,2008 та 2009 років.

З цих же підстав не може бути
прийнято в якості доказу Акт
перевірки № 907/17-1/НОМЕР_1 в частині
визначення податкових зобов'язань
позивача з податку з доходів фізичних
осіб виходячи з наступного.

Згідно з Порядком оформлення
результатів невиїзних документальних,
виїзних планових та позапланових
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого Наказом
Державної податкової адміністрації
України від 10 серпня 2005 р. N 327 (який діяв
під час проведення документальної
перевірки позивача), Акт невиїзної
документальної, виїзної планової чи
позапланової перевірок повинен
містити систематизований виклад
виявлених у ході перевірки фактів
порушень норм податкового, валютного
та іншого законодавства. Факти
виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства
викладаються в акті невиїзної
документальної, виїзної планової чи
позапланової перевірок чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів. За кожним відображеним в акті
фактом порушення податкового
законодавства необхідно: висвітлити
показники, які відображаються
суб'єктом господарювання у податковій
та іншій звітності, та фактичні
показники, виявлені у ході перевірки на
підставі первинних документів
податкового та бухгалтерського обліку
суб'єкта господарювання у розрізі
періодів у грошових одиницях,
передбачених звітністю; у разі
виявлення розбіжностей чітко викласти
зміст порушення з посиланням на
конкретні пункти і статті
нормативно-правових актів, що порушені
платником податків, зазначити період
(місяць, квартал, рік)
фінансово-господарської діяльності
платника податків, в якому дане
порушення здійснено, при цьому додати
до акта письмові пояснення посадових
осіб суб'єкта господарювання щодо
встановлених порушень; зазначити
первинний документ, на підставі якого
вчинено записи у податковому та
бухгалтерському обліку (навести
кореспонденцію рахунків операцій), та
інші докази, що достовірно
підтверджують наявність факту
порушення.

Як зазначено раніше, висновки Акту
ґрунтуються на документах, які не
мають ознаки первинних, а тому не
можуть бути підставою для
нарахування податкових зобов'язань
або податкових пільг.

Разом з тим, колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок суду про те,
що у 1 кварталі 2010 року на позивача
розповсюджувалися приписи Указу
щодо звільнення від сплати податку з
доходів фізичних осіб, оскільки
вказаний податок сплачувався ним у
складі єдиного податку, та
безпідставність нарахування позивачу
податку з доходів фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності
за 1 квартал 2010 р. у сумі 6173,77 грн.

Враховуючи встановлені судом
обставини та наведені норми діючого
законодавства, колегія суддів
приходить до висновку про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення ДПІ
в м. Феодосії АР Крим № /0 від 16.06.2010
р. в повному обсязі.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про
правомірність нарахування податкових
зобов'язань з податку з доходів
фізичних осіб у сумі 272,25 грн., в тому
числі за основним платежем - 90,75 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 181,50
грн. за податковим
повідомленням-рішенням №/0 від
16.06.2010 р., виходячи з наступного.

Згідно пп. 6.3.2. п. 6.3. ст. 6 Закону
України "Про податок з доходів фізичних
осіб", платник податку подає
працедавцю заяву про самостійне
обрання місця застосування податкової
соціальної пільги (далі - заява про
застосування пільги) за формою,
визначеною центральним податковим
органом.

Податкова соціальна пільга починає
застосовуватися до нарахованих
доходів у вигляді заробітної плати з
дня отримання працедавцем заяви
платника податку про застосування
пільги. Пільга не застосовується до
доходу, нарахованого до моменту
отримання такої заяви, крім випадків,
зазначених у підпункті 6.3.3 цього
пункту.

Платник податку, який змінює за
самостійним рішенням місце отримання
податкової соціальної пільги,
зобов'язаний надати працедавцю за
попереднім місцем її застосування
заяву про відмову від такої пільги
(далі - заява про відмову від пільги) за
формою, визначеною центральним
податковим органом. Така заява не
подається, якщо платник податку
припиняє трудові відносини з таким
працедавцем з будь-яких підстав, а
також у випадках, визначених у
підпункті 6.3.3 цього пункту.

Працедавець відображає у складі річної
податкової звітності всі випадки
отримання заяв платників податку про
застосування пільги та заяв про
відмову від такої пільги.

Податкова соціальна пільга
застосовується за місцем отримання
платником податку основного доходу
(визначеним у трудовій книжці) на дату
набрання чинності цим пунктом, без
подання заяви про застосування пільги.

Відповідно до п. 4 Порядку надання
документів та їх склад при
застосуванні податкової соціальної
пільги, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 26.12.2003 №2035, пільга починає
застосовуватися працедавцем з
податкового місяця, в якому платник
податку подав працедавцю заяву про її
застосування з відповідними
документами, і зупиняється з
податкового місяця, в якому платник
податку подав заяву про відмову від
пільги або припинив трудові відносини
з таким працедавцем.

З акта перевірки судом встановлено, що
працівнику ОСОБА_5 виплачений дохід у
серпні 2009 р. (місяць звільнення) у сумі
630,00 грн., утримано податку 46,20 грн.,
необхідно утримати 91,57 грн., відхилення
- 45,37 грн., ОСОБА_4 виплачено у листопаді
2009 р. (місяць звільнення) доходу у сумі
375,00 грн., утримано податку 9.13 грн.,
необхідно утримати 54,51 грн., відхилення
- 45,38 грн.

Пунктом 20.1 статті 20 Закону України "Про
податок з доходів фізичних осіб"
встановлено, що розмір штрафних
(фінансових) санкцій за порушення норм
Закону та підстави для їх застосування
визначаються законом, що регулює такі
питання, якщо інше не встановлене
нормами Закону.

Для податкових агентів, яким в даному
випадку є позивач, штрафні (фінансові)
санкції за порушення, допущені при
несплаті (неперерахуванні) податку з
доходів фізичних осіб при його
утриманні з платників податків під час
виплати доходів, визначені у ст.
17 Закону України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами" № 2181-ІІІ від 21.12.2000 року.

Підпунктом 17.1.9 пункту 17.1. ст. 17 Закону
України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами" визначено, що у
разі коли платник податків здійснює
продаж (відчуження) товарів (продукції)
або здійснює грошові виплати без
попереднього нарахування та сплати
податку, збору (обов'язкового платежу),
якщо відповідно до законодавства таке
нарахування та сплата є обов'язковою
передумовою такого продажу
(відчуження) або виплати, такий платник
податків сплачує штраф у подвійному
розмірі від суми зобов'язання з такого
податку, збору (обов'язкового платежу).

По епізоду нарахування податкових
зобов'язань за податковим
повідомленням - рішенням №/0 від
16.06.2010 р. про визначення податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 408245,84 грн., в тому числі
за основним платежем - 269103,89 грн., за
штрафними санкціями - 139141,95 грн.,
колегія суддів погоджується, що
підставою для визначення податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість є порушення позивачем у 2007
р. умов перебування на спрощеній
системі оподаткування, встановлених
ст.1 Указу Президента України від
03.07.1998р. № 727/98 "Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва", а
саме: перевищення граничної суми
виручки від продажу товарів, робіт,
послуг у 4 кв. 2007р. (30.11.2007р.).

Відповідно до п. 9.3. ст. 9 Закону України
"Про податок на додану вартість №168/97-ВР
від 03.04.1997 р., особи, які підпадають під
визначення пункту 2.3 статті 2
цього Закону (коли загальна сума від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг), що підлягають оподаткуванню,
протягом останніх дванадцяти
календарних місяців сукупно перевищує
300000 гривень (без урахування податку на
додану вартість), зобов'язані
зареєструватися як платник податку у
податковому органі за їх
місцезнаходженням (місцем проживання).
Форма заяви про реєстрацію
визначається у порядку, визначеному
центральним податковим органом. Дані з
реєстру платників податку підлягають
оприлюдненню в порядку, визначеному
центральним податковим органом.

При цьому, згідно з п.9.4 ст.9 Закону
України "Про податок на додану
вартість" № 168/97-ВР від 03.04.1997р., якщо
обсяг оподатковуваних операцій особи
протягом звітного податкового періоду
перевищує суму, визначену підпунктом
2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього
Закону, не більше ніж у два рази, така
особа зобов'язана надіслати
податковому органу заяву про
реєстрацію протягом двадцяти
календарних днів, наступних за таким
звітним податковим періодом.

Відповідно до абз. 4 п.9.4 ст.9 Закону
України "Про податок на додану
вартість" № 168/97-ВР від 03.04.1997р., особа, що
не надсилає таку заяву у таких випадках
та у такі строки, несе відповідальність
за ненарахування або несплату цього
податку на рівні зареєстрованого
платника без права нарахування
податкового кредиту та отримання
бюджетного відшкодування.

Колегія суддів також вважає
правомірними висновки суду першої
інстанції стосовно безпідставності
нарахування позивачу податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість за грудень 2007 р. у сумі 3113,95
грн., за січень 2010р. - 6790,40 грн., за лютий
2010р. - 1590,00 грн., за березень 2010р. - 2595,20
грн., а також застосування до
позивача штрафних санкції у сумі 7044,76
грн. (14089,55 грн. х 50% = 7044,76 грн.) у зв'язку з
тим, що в зазначений період позивач
перебував на спрощеній системі
оподаткування та не був платником
податку на додану вартість. Проте,
судова колегія вважає помилковим
висновок суду першої інстанції
стосовно визначення правомірним
нарахування позивачу податку на
додану вартість за період лютий 2008р. -
грудень 2009 р., виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про
податок на додану вартість", об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з поставки товарів та послуг,
місце поставки яких знаходиться на
митній території України.

Судом першої інстанції встановлено, що
в продовж періоду лютий 2008 р.-грудень 2009
р. позивачем проводилися операції за
договором комісії, укладеним між
позивачем та Феодосійськім казенним
оптичним заводом, а також операції з
оптової торгівлі м'ясом та
м'ясопродуктами, а також послуги з
ремонту та технічного обслуговування
інших машин та устаткування.

Пунком 4.7. ст. 4 Закону України "Про
податок на додану вартість"
передбачено обов'язок комісіонера
включати кошти, отримані від комітента
до бази оподаткування виключно у
випадках, коли він здійснював
постачання товару, отриманого від
комітента.

Включення до бази оподаткування
коштів, отриманих від комітента при
здійсненні операцій з придбання
товарів зазначеною нормою не
передбачено.

Листом ДПА України від 25.12.2007 № 26354/7/161517
було роз'яснено, що при здійсненні
посередницьких операцій норми абзацу
третього п. 4.7. ст. 4 Закону України "Про
податок на додану вартість" є
спеціальними нормами щодо визначення
дати виникнення податкових зобов'язань
і податкового кредиту за
посередницькими операціями, проте вони
не встановлюють нового самостійного
об'єкту оподаткування податку на
додану вартість.

Норми цього пункту застосовуються в
тому разі, коли до складу вартості
товарів (послуг), що надаються
виконавцям (продавцем) посереднику,
включено податок на додану вартість.

У разі коли товари (послуги) придбані за
рахунок замовника (довірителя) та при
іх придбанні постачальник (виконавець)
не нарахував ПДВ та не виписував
податкову накладну, і відповідно
товариство суму ПДВ не оплачувало та не
відносило до податкового кредиту
(тобто товари (послуги), придбані без
ПДВ, то отримання відшкодування
(компенсації) вартості таких послуг від
замовника (довірителя) також не
підлягає оподаткування ПДВ).

Видатковими накладними, якими
підтверджується придбання позивачем
товарів для подальшої передачі їх
комітенту, вартість товару, яка була
сплачена обчислена без врахування ПДВ.

Пунктом г) ст. 4 Закону України "Про
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами"
встановлено, що податкове роз'яснення
є оприлюдненням офіційного розуміння
окремих положень податкового
законодавства контролюючими органами
у межах їх компетенції, яке
використовується при обґрунтуванні їх
рішень під час проведення
апеляційних процедур. Податковими
роз'ясненнями вважаються будь-які
відповіді контролюючого органу на
запити зацікавлених осіб з питань
оподаткування. Податкове роз'яснення
центрального податкового органу має
пріоритет над податковими
роз'ясненнями, виданими іншими
контролюючими органами. Зазначеним
Законом було встановлено, що не може
бути притягнутим до відповідальності
платник податків, який діяв
відповідно до наданого податкового
роз'яснення (за відсутності податкових
роз'яснень з цього питання, що мають
пріоритет) або узагальнюючого
податкового роз'яснення, тільки на
підставі того, що у подальшому таке
податкове роз'яснення чи узагальнююче
податкове роз'яснення було змінено або
скасовано, чи надано нове податкове
роз'яснення такому платнику податків
або узагальнююче податкове
роз'яснення, що суперечить
попередньому, яке не було скасовано
(відкликано).

Висновки суду першої інстанції про те,
що позивачем не підтверджено
проведення ним придбання товарів з
наступною їх передачею комітенту
саме за договором комісії
спростовується наявними в матеріалах
справи звітами комісіонера.

Таким чином, враховуючи наявні
податкові роз'яснення вищого
пріоритету, позивач правомірно не
здійснював нарахування податку на
додану вартість на товар, який було
придбано ним за дорученням комітента
у зв'язку з тим, що придбання такого
товару було здійснено без ПДВ та до
складу податкового кредиту позивачем
суми ПДВ не відносилися.

Стосовно нарахування податкових
зобов'язань за операціями з
реалізації м'яса та м'ясопродуктів
колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 7.3. ст. 7 Закону України "Про
податок на додану вартість" ( в
редакції, що діяла на дату виникнення
спірних правовідносин) встановлено,
що датою виникнення податкових
зобов'язань з поставки товарів (робіт,
послуг) вважається дата, яка припадає
на податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше: або дата зарахування
коштів від покупця (замовника) на
банківський рахунок платника податку
як оплата товарів (робіт, послуг), що
підлягають поставці, а у разі поставки
товарів (робіт, послуг) за готівкові
грошові кошти - дата їх оприбуткування
в касі платника податку, а при
відсутності такої - дата інкасації
готівкових коштів у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; або дата відвантаження
товарів, а для робіт (послуг) - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт виконання робіт (послуг) платником
податку.

Проте, в матеріалах справи відсутні
належні докази, на підставі яких
можливо було б встановити суму
проведеної господарської операції та
дату виникнення податкових
зобов'язань позивача.

Так, згідно Акту перевірки,
розрахунок податкових зобов'язань
позивача з податку на додану вартість
здійснено на підставі видаткових
накладних, які як зазначено раніше,
не мають ознак первинних
бухгалтерських документів та,
відповідно, не можуть бути належним
доказом ні здійснення поставки
товару, ні отримання оплати за
нього.

Статтею 11 КАС України встановлено, що
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Статтею 71 КАС України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не надано належних та
допустимих доказів вчинення
позивачем в продовж 2008, 2009 рр.
операцій, які підлягають
оподаткуванню ПДВ, надають змоги
визначити обсяг таких операцій, базу
оподаткування та періоди в яких
позивачем повинно було бути
здійснено нарахування податкових
зобов'язань.

На підставі викладеного, колегія
суддів приходить до висновку про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення рішення
№/0 від 16.06.2010 р. в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
правомірність застосування до
позивача штрафних санкцій у розмірі
4590 грн., застосованих на підставі абз.
"а" пп. 4.1.4 п. 4.1 ст.4 "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами і державними
цільовими фондами" від 21.12.2000 р. №
2181-ІІІ, зі змінами і доповненнями. Судом
першої інстанції правильно визначено,
що обов'язок позивача
зареєструватися в якості платника
податку на додану вартість, є
підставою для виникнення у
зазначеної особи права подавати
податкові декларації ( п. 2.1. ст. 2, ст. 10
Закону України "Про податок на додану
вартість").

Щодо нарахування штрафних санкцій за
рішенням про застосування штрафних
(фінансових) санкцій №/0 від 16.06.2010
р. за порушення Закону України
"Про патентування деяких видів
підприємницької діяльності" від 23.03.96г.
№ 98/96-ВР у сумі 5889,87 грн., колегія суддів
зазначає наступне.

Об'єктом правового регулювання, згідно
Закону України "Про патентування
деяких видів підприємницької
діяльності" №98/96 від 23.03.1996 року, є
торгівельна діяльність за готівкові
кошти, а також з використанням інших
форм розрахунків та кредитних карток
на території України, діяльність з
обміну готівкових валютних цінностей
(включаючи операції за готівкові
платіжні засоби, виражені в іноземній
валюті, і за кредитними картками), а
також діяльність з надання послуг у
сфері грального бізнесу та побутових
послуг (частина 1 стаття 1 Закону).

Суб'єктами правовідносин, які
підлягають регулюванню за цим Законом,
є юридичні особи та суб'єкти
підприємницької діяльності, що не
мають статусу юридичної особи, -
резиденти і нерезиденти, а також їх
відокремлені підрозділи (філії,
відділення, представництва тощо), які
займаються підприємницькою
діяльністю, передбаченою частиною
першою цієї статті (ч. 2 ст. 1 Закону).

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про
патентування деяких видів
підприємницької діяльності" №98/96 від
23.03.1996 року встановлено, що торговий
патент - це державне свідоцтво, яке
засвідчує право суб'єкта
підприємницької діяльності чи його
структурного (відокремленого)
підрозділу займатися зазначеними у
цьому Законі видами підприємницької
діяльності. Торговий патент не
засвідчує право суб'єкта
підприємницької діяльності на
інтелектуальну власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України
"Про патентування деяких видів
підприємницької діяльності" №98/96 від
23.03.1996 року, патентуванню підлягає
торговельна діяльність, що
здійснюється суб'єктами
підприємницької діяльності або їх
структурними (відокремленими)
підрозділами в пунктах продажу
товарів.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України "Про
патентування деяких видів
підприємницької діяльності" №98/96 від
23.03.1996 року, під торговельною
діяльністю у цьому Законі слід
розуміти роздрібну та оптову торгівлю,
діяльність у торговельно-виробничій
(громадське харчування) сфері за
готівкові кошти, інші готівкові
платіжні засоби та з використанням
кредитних карток

Вартість торгового патенту на
здійснення торговельної діяльності
встановлюється органами місцевого
самоврядування залежно від
місцезнаходження пункту продажу
товарів та асортиментного переліку
товарів.

Вартість торгового патенту за
календарний місяць встановлюється у
межах таких граничних рівнів:

на території міста Києва, обласних
центрів - від 60 до 320 гривень;

на території міста Севастополя, міст
обласного підпорядкування (крім
обласних центрів) і районних центрів -
від 30 до 160 гривень;

на території інших населених пунктів -
до 80 гривень.

У разі коли пункти продажу товарів
розташовані в курортних місцевостях
або на територіях, прилеглих до
митниць, інших пунктів переміщень
через митний кордон, органи місцевого
самоврядування, до бюджетів яких
спрямовується плата за торговий
патент, можуть прийняти рішення щодо
збільшення плати за торговий патент,
але не більше 320 гривень за календарний
місяць. Додаткові доходи, отримувані
внаслідок прийняття зазначених рішень,
повністю спрямовуються до відповідних
місцевих бюджетів.

Частина 1 статті 8 Закону України
"Про патентування деяких видів
підприємницької діяльності"
передбачає, що суб'єкти
підприємницької діяльності, що
здійснюють торговельну діяльність,
операції з торгівлі готівковими
валютними цінностями, операції з
надання послуг у сфері грального
бізнесу та побутових послуг за
здійснення операцій, передбачених цим
Законом, без одержання відповідних
торгових патентів або з порушенням
порядку використання торгового
патенту, передбаченого частиною другою
статті 7 цього Закону, сплачують штраф у
подвійному розмірі вартості торгового
патенту за повний термін діяльності
суб'єктів підприємницької діяльності
із зазначеним порушенням.

Водночас, відповідно до статті 238
Господарського кодексу України, за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідації його
наслідків.

Таким чином, виходячи із змісту частини
1 статті 238 Господарського кодексу
України, санкції, передбачені за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності, зокрема за
порушення Закону України "Про
патентування деяких видів
підприємницької діяльності" є
адміністративно-господарськими
санкціями.

Види адміністративно-господарських
санкцій, умови та порядок їх
застосування визначаються статтею 239
цього Кодексу, іншими законодавчими
актами. Адміністративно-господарські
санкції можуть бути встановлені
виключно законами.

Таким чином, фінансові санкції у
вигляді штрафів за порушення порядку
здійснення торгівельної діяльності
підпадають під визначення
адміністративно-господарських санкцій
у розумінні статей 238, 239
Господарського кодексу України, які
можуть застосовуватися виключно у
межах строків, визначених статтею
250 цього Кодексу.

Статтею 250 Господарського кодексу
України (в редакції на час виникнення
спірних правовідносин) передбачено, що
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніше як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Судова колегія зазначає, що
уповноважений орган державної влади
при виявленні факту порушення
суб'єктом підприємницької діяльності
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності, зокрема порушення
Закону України "Про патентування
деяких видів підприємницької
діяльності", мав дотримуватися
наведених положень законодавства, у
зв'язку з чим міг прийняти рішення про
застосування такого виду
адміністративно-господарських
санкцій, як фінансові санкції, виключно
протягом шести місяців з дня виявлення
порушення, але не пізніш як через один
рік з дня порушення цим суб'єктом
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності.

Закінчення будь-якого із встановлених
статтею 250 Господарського кодексу
України строку виключає
застосування таких санкцій до суб'єкта
підприємницької діяльності за вчинене
ним порушення правил здійснення
господарської діяльності.

Таким чином, застосування до позивача
адміністративно-господарських санкцій
у вигляді штрафу за порушення правил
здійснення господарської діяльності
пізніше як через один рік з дня такого
порушення є неправомірним, у зв'язку з
чим судом першої інстанції
обґрунтовано визнано протиправним
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 16.06.2010г.
№/0 в частині застосування до ФОП
ОСОБА_2 штрафних (фінансових) санкцій на
суму 5095,71 грн. (за період з грудня 2007 р.
по 16.06.2009 р.).

По епізоду нарахування штрафних
(фінансових) санкцій на підставі
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій №/0 від 16.06.2010
р. за порушення Закону України
"Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій в сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг" у сумі 845048,65 грн., судом першої
інстанції правомірно визначено
штрафні санкції за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення розрахункових
операцій, зокрема за порушення Закону
України "Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій в сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг"
адміністративно-господарськими
санкціями та визнано протиправним
й скасовано рішення про застосування
штрафних (фінансових) санкцій №/0
від 16.06.2010 р., в частині визначення
штрафних (фінансових) санкцій у сумі
785432,3 грн. за період з 01.12.2007 по 13.06.2009 з
підстав пропуску відповідачем
строків, визначених ст. 250
Господарського кодексу України.

Проте, судова колегія вважає
помилковими висновки суду першої
інстанції стосовно правомірності
застосування до позивача штрафних
санкцій за порушення Закону України
"Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій в сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг", нарахованих за період з
30.06.2009 р. по 31.12.2009 р. Статтею 17
Закону України "Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій в
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг" визначено що, до
суб'єктів підприємницької діяльності,
які здійснюють розрахункові операції
за товари (послуги), за рішенням
відповідних органів державної
податкової служби України
застосовуються фінансові санкції у
п'ятикратному розмірі вартості
проданих товарів (наданих послуг), у
разі непроведення розрахункових
операцій через реєстратори
розрахункових операцій, у разі
нероздрукування відповідного
розрахункового документа, що
підтверджує виконання розрахункової
операції, або проведення її без
використання розрахункової книжки.

Статтею 2 зазначеного Закону
встановлено, що розрахункова операція -
приймання від покупця готівкових
коштів, платіжних карток, платіжних
чеків, жетонів тощо за місцем
реалізації товарів (послуг), видача
готівкових коштів за повернутий
покупцем товар (ненадану послугу), а у
разі застосування банківської
платіжної картки - оформлення
відповідного розрахункового документа
щодо оплати в безготівковій формі
товару (послуги) банком покупця або, у
разі повернення товару (відмови від
послуги), оформлення розрахункових
документів щодо перерахування коштів у
банк покупця. Проте матеріалами справи
не містять належних доказів отримання
позивачем грошових коштів від
покупців.

Відповідно до статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставою для скасування
постанови суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин справи, що
мають значення для справи та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Все вищеперелічене дає судовій колегії
право для висновку, що апеляційна
скарга фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково,
а постанова суду першої інстанції
підлягає скасуванню в частині відмови
у задоволенні позову з ухваленням
нового рішення в цієї частині про
часткове задоволення позовних вимог.

З вищезазначених підстав, апеляційна
скарга Феодосійської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів в АР
Крим є необґрунтованою, у зв'язку з чим
задоволенню не підлягає.

Керуючись частиною третьою статті 24,
статтями 160, 167, частиною першою статті
195, статтею 196, пунктом 3 частини першої
статті 198, пунктом 4 частини першої
статті 202, частиною другою статті 205,
статтями 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Феодосійської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів в АР Крим - залишити без
задоволення.

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від
12.11.13 у справі № 2а-1266/11/15/0170 скасувати,
прийняти нову постанову.

1.Позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити
частково.

2.Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції в м.
Феодосії АР Крим № /0 від 16.06.2010.

3.Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції в м.
Феодосії АР Крим № /0 від 16.06.2010.

4.Визнати протиправним та скасувати
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій Державної
податкової інспекції в м. Феодосії АР
Крим № /0 від 16.06.2010 р. в частині
визначення штрафних (фінансових)
санкцій у сумі 5095,71 грн.

5.Визнати протиправним та скасувати
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій Державної
податкової інспекції в м. Феодосії АР
Крим № /0 від 16.06.2010 р.

6.В іншій частині у задоволенні
адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Постанову може бути оскаржено до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис
М.А.Санакоєва

Судді підпис А.С.
Цикуренко

підпис В.А.Омельченко

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
М.А.Санакоєва