Справа № 2а/1570/2304/11
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/49749/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Загороднього А.Ф.,

суддів
Білуги С.В.,

Гаманка О.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 12 грудня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22 травня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій про
визнання неправомірним рішення та
зобов'язання надати статус біженця в
Україні, -

в с т а н о в и л а
:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігії про
визнання неправомірним та скасування
рішення від 02 лютого 2011 року № 39/11 про
відмову у наданні статусу біженця та
зобов'язання прийняти рішення щодо
визнання її біженцем в Україні.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 12 грудня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22 травня 2012
року, в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись
на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 громадянин
Афганістану, у 11 червня 2009 року
звернувся до Управління міграційної
служби в Одеській області із заявою про
надання статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

Згідно висновку Управління
міграційної служби в Одеській області
від 03 грудня 2010 року позивачу
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

02 лютого 2011 року Державним комітетом
України у справах національностей та
релігії прийнято рішення № 39/11 про
відмову ОСОБА_1 у наданні статусу
біженця на підставі абзацу 5 статті 10
Закону України «Про біженців», у
зв'язку з відсутності фактів
переслідування за ознаками відношення
до певної соціальної або етнічної
групи.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону
України «Про біженців» (чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин) біженець - особа, яка не
є громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно статті 1 частини б статті 12
Закону України «Про біженців» рішення
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо надання
статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто у разі
встановлення відсутності у заявника
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, який перебуває
за межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками. Тобто, особа, яка звертається
із заявою про надання статусу біженця
повинна надати конкретні документи,
які б давали підстави вважати реальною
наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізуючи приписи чинного
законодавства, обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця, оскільки під впливом цієї
суб'єктивної оцінки особа вирішує
покинути країну і стала біженцем, а
тому з'ясування суб'єктивних обставин є
першочерговим завданням судів під час
вирішення таких спорів.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 в протоколі
співбесіди зазначив про залишення
країни походження через обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань в Афганістані з боку
представників руху Талібан у зв'язку з
його приналежністю до певної
соціальної групи, а саме: співпрацею з
американськими військовими під час
професійної діяльності у якості
перекладача.

Отже, як вірно досліджено судами
попередніх інстанцій, позивачем було
надано неправдиву інформацію щодо
дійсних фактів виїзду з країни
походження Афганістану, оскільки
позивач неодноразово виїжджав та
повертався до Афганістану, до інших
країн за наданням статусу біженця не
звертався. Наведене свідчить про
відсутність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань у зв'язку з
приналежністю до певної соціальної
групи, як особи, що співпрацювала з
міжнародними організаціями та у якої
існує загроза небезпеки при поверненні
на батьківщину.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з рішенням якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
дійшов правомірного висновку про те, що
ОСОБА_1 не було надано жодних
переконливих доказів, які б свідчили
про його переслідування на батьківщині
або наявність будь-яких підстав щодо
побоювань за своє життя та життя своїх
рідних на батьківщині, а тому Державним
комітетом України у справах
національностей та релігії прийнято
обґрунтоване та правомірне рішення про
відмову позивачу у наданні статусу
біженця.

Враховуючи викладене, доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального чи процесуального
права, що призвело або могло б
призвести до невірного вирішення
спору, а тому оскаржувані судові
рішення є законними та обґрунтованими
і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 12
грудня 2011 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 22 травня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Державного комітету України
у справах національностей та релігій
про визнання неправомірним рішення та
зобов'язання надати статус біженця в
Україні - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.Ф. Загородній

Судді:
С.В. Білуга

О.І. Гаманко