Справа № 2306/1741/12 (2а-2306/133/12)
Суддя: Васильченко Н.В.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/35591/13

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України
в складі:

суддів Васильченко Н.В., Калашнікової
О.В., Леонтович К.Г.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Золотоніському районі Черкаської
області на постанову Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 27 квітня 2012 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 червня 2013
року у справі № 2306/1741/12 за позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Золотоніському районі
Черкаської області про визнання
протиправними дій та зобов'язання
вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в
Золотоніському районі Черкаської
області, у якому просив визнати
неправомірними дії останнього щодо не
включення стажу в період роботи в
Народній Республіці Ангола до стажу,
який дає право на призначення пенсії за
вислугу років відповідно до пунктів
«е»-«ж» статті 55 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», зобов'язати
відповідача врахувати вказаний стаж та
виплатити грошову допомогу в розмірі 10
місячних пенсій на день її призначення
як це передбачено пунктом 7-1
Прикінцевих положень Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Постановою Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 27 квітня 2012 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 04 червня 2013 року, позов задоволено
повністю.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями, відповідач
звернувся з касаційною скаргою, за
змістом якої просить їх скасувати та
прийняти нове рішення про відмову у
задоволенні позову. Касаційна скарга
мотивована невірним застосуванням
судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи на предмет повноти та
всебічності дослідження їх судом та
обґрунтованість застосування норм
матеріального права до спірних
правовідносин, вивчивши доводи
касаційної скарги, колегія суддів не
знаходить підстав до її задоволення, з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у грудні 2011 року
позивач досяг пенсійного віку та
звернувся до територіального
управління Пенсійного фонду України із
заявою про призначення йому пенсії за
віком, однак відповідач відмовився
враховувати період перебування у
відрядженні в Народній Республіці
Ангола до трудового стажу позивача, а
також призначати позивачу пенсію за
віком та виплатити належну йому
грошову допомогу у розмірі десяти
місячних пенсій.

Відмовляючи позивачу, відповідач
посилався на відсутність документів,
на підставі яких йому може бути
призначена грошова допомога, а також
належних доказів, що свідчать про
роботу ОСОБА_1 лікарем в Народній
Республіці Ангола в період з 05.12.1985 року
по 28.05.1988 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» громадяни
України мають право на державне
пенсійне забезпечення за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника та в інших випадках,
передбачених цим Законом. Статтею 2
цього Закону до трудових пенсій
віднесені, зокрема, пенсія за віком та
за вислугу років.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» особи мають
право на призначення пенсії за віком
після досягнення віку 60 років та
наявності страхового стажу не менше 15
років. Пунктом 7-1 Прикінцевих положень
вказаного Закону встановлено, що
особам, які на день досягнення
пенсійного віку, передбаченого статтею
26 цього Закону, працювали в закладах та
установах державної або комунальної
форми власності на посадах, робота на
яких дає право на призначення пенсії за
вислугу років відповідно до пунктів "е"
- "ж" статті 55 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», і мають
страховий стаж (для чоловіків - 35 років,
для жінок - 30 років) на таких посадах, а
також якщо вони до цього не отримували
будь-яку пенсію, при призначенні пенсії
за віком виплачується грошова
допомога, яка не підлягає
оподаткуванню, у розмірі їх десяти
місячних пенсій станом на день її
призначення. Виплата зазначеної
грошової допомоги здійснюється за
рахунок коштів Державного бюджету
України. Порядок обчислення стажу, який
дає право на призначення грошової
допомоги, та механізм виплати цієї
допомоги встановлюються Кабінетом
Міністрів України.

Згідно з пп. «е» ст. 55 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» право на
пенсію за вислугу років мають
працівники освіти, охорони здоров'я та
соціального забезпечення при
наявності спеціального стажу роботи
від 25 до 30 років за переліком, що
затверджується у порядку, який
визначається Кабінетом Міністрів
України, незалежно від віку.

На підставі трудової книжки позивача
судами встановлено, що він працює
починаючи з 01 серпня 1975 року (з моменту
зарахування його на посаду
лікаря-інтерна) по даний час, при цьому
у період з 02.12.1985 року по 05.06.1988 року
перебував у відрядженні в Народній
Республіці Ангола.

Факт роботи ОСОБА_1 лікарем під час
закордонного відрядження в Народній
Республіці Ангола підтверджений також
наказом Міністерства охорони здоров'я
СРСР №823-л від 20.08.1985 року, яким позивача
зараховано на навчання протягом трьох
місяців з вивчення португальської
мови, наказом Міністерства охорони
здоров'я СРСР №1075-л від 31.10.1985 року про
направлення позивача на роботу
закордон зі збереженням 60% заробітної
плати на основній посаді, наказом
Золотоніської центральної районної
лікарні №144 від 15.11.1985 року про
відрядження ОСОБА_1 на роботу в Народну
республіку Ангола, наказом №72 від
06.06.1988 року про початок роботи
лікарем-хірургом у Золотоніській
центральній районній лікарні після
довготривалого відрядження в Народну
Республіку Ангола, довідкою
«Союзздравзагранпоставка» від 30.05.1988
року №50/571, виданою ОСОБА_1 про те, що він
дійсно знаходився у закордонному
відрядженні по лінії Міністерства
охорони здоров'я СРСР з 05.12.1985 року по
28.05.1988 року в Анголі в якості лікаря.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суди вірно виходили з того, що
за правилам ч. 3 ст. 121 КЗпП УРСР в
редакції, чинній на час відрядження
позивача, за відрядженими працівниками
зберігаються протягом усього часу
відрядження місце роботи (посада) і
середній заробіток. Аналогічні
положення містились у п. 70 Правил про
умови праці радянських працівників за
кордоном, затверджених постановою
Державного комітету Ради Міністрів
СРСР з питань праці та заробітної плати
від 25 грудня 1974 року № 365.

За змістом п. 52 зазначених Правил у
трудових книжках спеціалістів,
направлених на роботу за кордон,
підприємства (установи, організації)
здійснюють запис про відрядження їх у
розпорядження міністерств (відомств)
для використання на роботі за кордоном.
Трудові книжки спеціалістів
зберігаються на підприємствах, в
установах, організаціях, де вони
працювали до виїзду за кордон.

Згідно з Переліком закладів і установ
освіти, охорони здоров'я та соціального
захисту і посад, робота на яких дає
право на пенсію за вислугу років,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 04 листопада 1993
року №909, до таких закладів та установ
віднесено лікарняні заклади,
лікувально-профілактичні заклади
особливого типу, лікувально-трудові
профілакторії,
амбулаторно-поліклінічні заклади,
заклади швидкої та невідкладної
медичної допомоги, заклади переливання
крові, заклади охорони материнства і
дитинства, санаторно-курортні заклади,
санаторно-епідеміологічні заклади,
діагностичні центри.

З огляду на вищевикладене, а також
враховуючи, що на час відрядження за
позивачем зберігалася за основним
місцем роботи його посада лікаря
хірурга, колегія суддів погоджується з
висновком судів про наявність підстав
для зарахуванню відповідного періоду
до трудового, що дає право на
призначення пенсії за вислугу років.

Таким чином, оскільки судами
встановлено, що трудовий стаж позивача
за даними його трудової книжки є
більшим за 30 років, що є достатнім для
призначення пенсії за вислугу років та
виплати грошової допомоги, суди дійшли
вірного висновку про наявність підстав
для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків судів не спростовують і не
дають підстав для висновку, що судами
при розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 220, 222, 224, 230, 231 КАС України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Золотоніському районі Черкаської
області залишити без задоволення.

Постанову Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 27 квітня 2012 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 червня 2013
року у справі № 2306/1741/12 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, в порядку та у строки,
визначені ст.ст. 236 - 238, 239-1 КАС України.

Судді :