Справа № 826/12576/13-а
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2014-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 лютого 2014 року 10:15 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Скочок Т.О., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 до 3-тя
особаДніпровської міжрайонної
медико-соціальної експертної комісії
м. Києва Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної в місті Києві
державної адміністраціїпровизнання
неправомірним рішення та зобов'язання
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі -
позивач) з позовом до Дніпровської
міжрайонної медико-соціальної
експертної комісії м. Києва (надалі -
відповідач), третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Управління праці та соціального
захисту населення Деснянської
районної в місті Києві державної
адміністрації (надалі - третя особа) про
визнання неправомірним рішення
Дніпровської міжрайонної
медико-соціальної експертної комісії
м. Києва про відмову у визнанні особи -
ОСОБА_1 - інвалідом до 18-річного віку та
зобов'язання відповідача визнати
ОСОБА_1 особою, яка могла бути інвалідом
до 18-річного віку з дня винесення
рішення комісії, тобто з 14.11.2012 року.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23.12.2013 року
відкрито провадження в
адміністративній справі, залучено до
участі у справі третю особу, закінчено
підготовче провадження та призначено
справу до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог
представником позивача зазначено, що
відповідачем без врахування всіх
обставин безпідставно відмовлено
ОСОБА_1 у встановлені статусу інваліда
до 18-річного віку, з огляду на що, вважає
порушеними права позивача.

У судове засідання 04.02.2014 року
з'явилися представник позивача та
представник відповідача. Представник
відповідача подав письмові
заперечення проти позову, в яких
зазначив, що оскаржуване рішення є
правомірним, оскільки при розгляді
20.11.2012 року Дніпровською міжрайонною
МСЕК питання про встановлення часу
настання інвалідності діагноз
«Двобічний кохлеарний неврит. Слух
AD/AS=1,0/0,2» ( згідно медичної довідки від
25.05.1973 року (19-річний вік) не дав
підстави для встановлення групи
інвалідності, а, відтак, винести
рішення про час настання інвалідності,
а саме: до 18 років, виявилося
неможливим. При цьому, як зазначив
представник відповідача 12.03.2013 року
комісія Центральної МСЕК №1 не знайшла
об'єктивних підстав для встановлення
часу настання інвалідності позивача до
18-річного віку.

Третя особа явку свого представника у
судове засідання не забезпечила, хоча
була належним чином повідомлена про
дату, час та місце судового розгляду,
відповідно до вимог ст. 35 Кодексу
адміністративного судочинства України
(надалі - КАС України), що
підтверджується наявним в матеріалах
справи повідомленням про вручення
поштового відправлення. Про причини
неявки у судове засідання третя особа
суду не повідомляла, заяв та клопотань
про відкладення судового засідання або
про розгляд справи за відсутності її
представника не подавала.

Суд у судовому засіданні 04.02.2014 року на
підставі ч. 6 ст. 128 КАС України,
враховуючи неприбуття належним чином
повідомлену третю особу та відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта,
ухвалив про перехід до розгляду справи
у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
листом від 03.07.2012 року №448 заступник
начальника Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної в місті Києві
державної адміністрації звернувся до
голови Дніпровської медико-соціальної
експертної комісії з проханням надати
довідку чи була встановлена ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 інвалідність як дитині
інваліду до 16 (18) року із зазначенням, що
дана довідка необхідна для
встановлення статусу члена сім'ї
загиблого (померлого) згідно п. 1 ст. 10
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

У відповідь на даний лист голова МСЕК
направила лист заступнику начальника
Управління праці та соціального
захисту населення Деснянської
районної в місті Києві державної
адміністрації, в якому повідомила, що в
медекспертній документації ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_1 недостатньо даних для
встановлення часу настання
інвалідності до 18-річного віку та для
вирішення питання рекомендовано
звернутися хворому на прийом голови
МСЕК із зазначенням годин прийому.

Як вбачається з копії акту №1362б огляду
МСЕК від 20.11.2012 року, наявного у
матеріалах справи, в обґрунтування
експертного рішення зазначено, що в
акті огляду на МСЕК №2004 від 07.11.1999 року
та №1321б від 07.11.2012 року даних для
встановлення можливості настання
інвалідності до 18-річного віку немає,
відповідно до медичної довідки від
25.05.1973 року «Двобічний кохлеарний
неврит. Слух AD/AS=1,0/0,2» (17 років).

Не погоджуючись з вищезазначеним
висновком, позивач звернувся до
Центральної МСЕК м. Києва зі скаргою на
рішення комісії від 13.12.2012 року, що
відповідно до відмітки на копії даної
скарги, наявної у матеріалах справи,
зареєстрована за вх.№39 від 04.02.2013 року.

Листом від 20.03.2013 року №177 голова
Центральної МСЕК №1 повідомив ОСОБА_1,
що 12.03.2013 року в порядку оскарження
рішення Дніпровської міжрайонної МСЕК
позивач був запрошений на Центральну
МСЕК №1, яка уважно вивчила
медекспертну справу та додатково
надані медичні документи. При цьому,
вказано, що згідно наданих документів,
матеріалів медекспертної справи,
відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України №1317 від 03.12.2009 року
об'єктивних підстав для винесення
висновку про можливість встановлення
інвалідності до 18-річного віку немає.

Вважаючи відмову у визнанні ОСОБА_1
інвалідом до 18-річного віку
протиправною, а свої права та
охоронювані законом інтереси
порушеними, позивач звернувся з
позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд
виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, що визначає
процедуру проведення
медико-соціальної експертизи хворим,
що досягли повноліття, потерпілим від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, інвалідам
(далі - особи, що звертаються для
встановлення інвалідності) з метою
виявлення ступеня обмеження
життєдіяльності, причини, часу
настання, групи інвалідності, а також
компенсаторно-адаптаційних
можливостей особи, реалізація яких
сприяє медичній,
психолого-педагогічній, професійній,
трудовій, фізкультурно-спортивній,
фізичній, соціальній та психологічній
реабілітації, є Положення про
медико-соціальну експертизу,
затверджене Постановою Кабінету
Міністрів України від 03.12.2009 року №1317
(надалі - Положення №1317).

Відповідно до п. 3 Положення №1317,
медико-соціальна експертиза
проводиться особам, що звертаються для
встановлення інвалідності, за
направленням
лікувально-профілактичного закладу
охорони здоров'я після проведення
діагностичних, лікувальних і
реабілітаційних заходів за наявності
відомостей, що підтверджують стійке
порушення функцій організму,
обумовлених захворюваннями,
наслідками травм чи вродженими вадами,
які спричиняють обмеження
життєдіяльності.

Медико-соціальну експертизу проводять
медико-соціальні експертні комісії
(далі - комісії), з яких утворюються в
установленому порядку центри (бюро), що
належать до закладів охорони здоров'я
при Міністерстві охорони здоров'я
Автономної Республіки Крим,
управліннях охорони здоров'я обласних,
Київської та Севастопольської міських
держадміністрацій (п. 4 Положення №1317).

Так, до прав та обов'язків міських,
міжрайонних, районних комісії
відносять, зокрема, визначення ступеня
обмеження життєдіяльності осіб, що
звертаються для встановлення
інвалідності, потреби в сторонньому
нагляді, догляді або допомозі,
реабілітації, реабілітаційний
потенціал, групи інвалідності, причини
і часу її настання, професії, з якою
пов'язане ушкодження здоров'я, а також
ступеню втрати професійної
працездатності (у відсотках)
працівників, які одержали ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням ними
трудових обов'язків (пп. 1 п. 11 Положення
№1317).

В свою чергу, Кримська республіканська,
обласні, центральні міські комісії,
зокрема, повторно оглядають осіб, що
звертаються для встановлення
інвалідності і оскаржили рішення
районних, міжрайонних, міських комісій,
перевіряють якість розроблення
індивідуальних програм реабілітації,
здійснюють контроль за повнотою і
якістю їх виконання (п. 12 Положення
№1317).

Приписами п. 15 Положення №1317
встановлено, що комісії проводять
своєчасно огляд (повторний огляд) осіб,
що звертаються для встановлення
інвалідності, за місцем їх проживання
або лікування, у тому числі за місцем їх
проживання або місцем перебування у
закладах соціального захисту для
бездомних осіб та центрах соціальної
адаптації осіб, звільнених з місць
позбавлення волі, за направленням
відповідного
лікувально-профілактичного закладу
охорони здоров'я після пред'явлення
паспорта чи іншого документа, що
засвідчує особу.

При цьому, медико-соціальна експертиза
проводиться після повного медичного
обстеження, проведення необхідних
досліджень, оцінювання соціальних
потреб інваліда, визначення
клініко-функціонального діагнозу,
професійного, трудового прогнозу,
одержання результатів відповідного
лікування, реабілітації за наявності
даних, що підтверджують стійке
порушення функцій організму,
обумовлених захворюваннями,
наслідками травм чи вродженими вадами,
які спричиняють обмеження
життєдіяльності (п. 17 Положення №1317).

Згідно п. 19 Положення №1317, комісія
проводить засідання у повному складі і
колегіально приймає рішення. Відомості
щодо результатів експертного огляду і
прийнятих рішень вносяться до акта
огляду та протоколу засідання комісії,
що підписуються головою комісії та її
членами і засвідчуються печаткою.

Разом з тим, комісія під час
встановлення інвалідності керується
Інструкцією про встановлення груп
інвалідності, затвердженою МОЗ за
погодженням з Мінсоцполітики та Радою
Федерації незалежних профспілок
України (п. 20 Положення №1317).

Так, Інструкцією про встановлення груп
інвалідності, затвердженої наказом
Міністерства охорони здоров'я України
від 05.09.2011 року №561 (надалі - Інструкція
№561), врегульовано механізм
встановлення груп інвалідності.

Відповідно до п. 1.10 Інструкції №561, при
огляді у МСЕК проводяться: вивчення
документів, що підтверджують стійке
порушення функцій організму,
обумовлене захворюваннями, наслідками
травм або вродженими вадами, які
спричиняють обмеження нормальної
життєдіяльності особи; опитування
хворого; об'єктивне обстеження та
оцінка стану всіх систем організму,
необхідних лабораторних,
функціональних та інших методів
дослідження усіма членами комісії.

Водночас, за запитом уповноваженого
органу МСЕК надає висновок про строк
настання інвалідності (п. 1.17 Інструкції
№561).

Як було зазначено вище, заступник
начальника Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної в місті Києві
державної адміністрації звернувся до
голови Дніпровської медико-соціальної
експертної комісії з проханням надати
довідку чи була встановлена ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 інвалідність як дитині
інваліду до 16 (18) року.

Таким чином, враховуючи вищенаведені
приписи законодавства, відповідач мав
право на проведення огляду МСЕК щодо
позивача.

Надалі, актом №1362б огляду МСЕК від
20.11.2012 року, наявного у матеріалах
справи, в обґрунтування експертного
рішення зазначено, що в акті огляду на
МСЕК №2004 від 07.11.1999 року та №1321б від
07.11.2012 року даних для встановлення
можливості настання інвалідності до
18-річного віку немає відповідно до
медичної довідки від 25.05.1973 року
«Двобічний кохлеарний неврит. Слух
AD/AS=1,0/0,2» (17 років).

Разом з тим, з огляду на положення п. 19
Положення №1317 вбачається, що відомості
щодо результатів експертного огляду і
прийнятих рішень вносяться до акта
огляду та протоколу засідання комісії,
що підписуються головою комісії та її
членами і засвідчуються печаткою.

Проте, відповідачем, як суб'єктом
владних повноважень, в обґрунтування
своїх заперечень проти позову,
зазначаючи про правомірність
оскаржуваного рішення, не надано суду
протоколу засідання комісії із
зазначенням результатів експертного
огляду позивача і прийнятих рішень (або
його копії), що свідчить про допущення
процедурного порушення під час
прийняття та оформлення оскаржуваного
рішення, з огляду на що суд дійшов
висновку про наявність підстав для
задоволення позовних вимог в частині
визнання неправомірним рішення
Дніпровської міжрайонної
медико-соціальної експертної комісії
м. Києва про відмову у визнанні особи -
ОСОБА_1 - інвалідом до 18-річного віку.
При цьому, іншого представником
відповідача не доведено та з
матеріалів справи не вбачається.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
відповідача визнати ОСОБА_1 особою, яка
могла бути інвалідом до 18-річного віку
з дня винесення рішення комісії, тобто
з 14.11.2012 року, суд зазначає про наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R
(80) 2 Комітету Міністрів державам-членам
стосовно реалізації адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень від 11.03.1980 року, під
дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду, тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання вимог права,
інакше було б порушено принцип
розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - єдиним критерієм
здійснення правосуддя є право. Тому
завданням адміністративного
судочинства завжди є контроль
легальності. Перевірка доцільності
виходить за межі компетенції
адміністративного суду і виходить за
межі завдання адміністративного
судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням
розуміють таке повноваження, яке надає
певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
які визначені законом,
адміністративний орган має можливість
самостійно (на власний розсуд) вибрати
один з кількох варіантів рішення.

Оскільки, в даному випадку прийняття
рішень про встановлення часу настання
інвалідності є дискреційними
повноваженнями, суд не надає правової
оцінки посиланням позивача на
необґрунтованість оскаржуваного
рішення у зв'язку із не встановленням
позивачу статусу інваліда до 18-річного
віку.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень,
встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до
яких, зокрема, відносяться вчинення дій
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню в
частині визнання протиправним рішення
Дніпровської міжрайонної
медико-соціальної експертної комісії
м. Києва про відмову у визнанні особи -
ОСОБА_1 - інвалідом до 18-річного віку,
прийнятого на підставі акту №1362б
огляду МСЕК від 20.11.2012 року. В решті
позовних вимог суд дійшов висновку про
відмову у їхньому задоволенні.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним рішення
Дніпровської міжрайонної
медико-соціальної експертної комісії
м. Києва про відмову у визнанні особи -
ОСОБА_1 - інвалідом до 18-річного віку,
прийнятого на підставі акту №1362б
огляду МСЕК від 20.11.2012 року.

3. В іншій частині позову
відмовити.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Т.О. Скочок