Справа № 817/287/14
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2014-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/287/14

07 лютого 2014 року 11год. 05хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Гломба Ю.О. за участю секретаря
судового засідання Маринич В.М. та
сторін і інших осіб, які беруть участь у
справі:

позивача: представник Кривецька-Люліч
Т.А.

відповідача: представник Чепиль М.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Прокурора м.Рівне

до Рівненської міської ради

про визнання протиправним та
скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Прокурор м.Рівне звернувся до суду з
позовом до Рівненської міської ради
про визнання протиправним та
скасування рішення від 31.01.2014 року "Про
визнання Народної Ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України".

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що відповідач при прийнятті
оскаржуваного рішення "Про визнання
Народної Ради України як колегіального
органу, уповноваженого представляти
інтереси народу України" вийшов за межі
наданих йому повноважень тому, таким
чином такі дії суперечать Конституції
України та Закону України "Про місцеве
самоврядування".

У судовому засіданні представник
прокуратури позовні вимоги підтримав,
просив позов задовольнити.

Відповідач письмових заперечень на
адміністративний позов не подав.
Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив в
усному порядку. Пояснив, що прийняте
рішення носить політичний характер та
відображає інтереси територіальної
громади м.Рівного. В задоволенні позову
просив відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі
обставини адміністративної справи в їх
сукупності, перевіривши їх
дослідженими у судовому засіданні
доказами, суд приходить до висновку, що
позов підлягає до задоволення
повністю.

Як встановлено, судом 31.01.2014 року на
тридцять четвертій сесії шостого
скликання Рівненської міської ради
прийнято рішення № 3661 "Про визнання
Народної Ради України як колегіального
органу, уповноваженого представляти
інтереси народу України".

З спірного рішення вбачається, що
Рівненська міська рада вирішила:

- визнати Народну Раду України органом,
уповноваженим представляти інтереси
народу України, повноваження на
створення якого надані рішенням
Всенародних зборів, які відбулися 19
січня 2014 року на Майдані Незалежності у
м. Києві;

- утворити в Рівненській міській раді
міжфракційне об'єднання «Народна Рада»
шляхом подання індивідуальних заяв
депутатів міської ради;

- звернутися до Ради Європи,
Європейського Союзу, ОБСЄ та
міжнародного співтовариства з
проханням допомогти українському
народові зберегти демократичний
устрій і не допустити остаточного
встановлення в Україні диктатури та
узурпації влади Президентом України;

- установити, що на території міста
Рівного не можуть проводитися заходи
за участю особового складу Збройних
Сил України, Міністерства внутрішніх
справ України, інших правоохоронних
органів з використанням спеціальних
засобів, зброї та військової техніки,
спрямовані на обмеження прав громадян
та проведення мирних зібрань.

В січні 2014 року на підставі постанови
від 31.01.2014 року про проведення
перевірки у порядку нагляду за
додержанням і застосуванням законів
прокуратурою м. Рівне проведена
перевірка у діяльності Рівненської
міської ради.

Перевіркою встановлено порушення
Рівненською міською радою Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" та норм Конституції України,
що виявилось у прийнятті оскаржуваного
рішення "Про визнання Народної Ради
України як колегіального органу,
уповноваженого представляти інтереси
народу України".

За результатами виявлених порушень
прокурор м. Рівне звернувся до суду
щодо визнання рішення відповідача
протиправним.

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 05.11.1991 № 1789-XII "Про прокуратуру"
прокурорський нагляд за додержанням і
правильним застосуванням законів
Кабінетом Міністрів України,
міністерствами та іншими центральними
органами виконавчої влади, органами
державного і господарського
управління та контролю, Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевими Радами, їх виконавчими
органами, військовими частинами,
політичними партіями, громадськими
організаціями, масовими рухами,
підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

В силу частини першої статті 19 Закону
України від 05.11.1991 № 1789-XII "Про
прокуратуру" предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів є:
відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам;
додержання законів про
недоторканність особи,
соціально-економічні, політичні,
особисті права і свободи громадян,
захист їх честі і гідності, якщо
законом не передбачений інший порядок
захисту цих прав; додержання законів,
що стосуються економічних,
міжнаціональних відносин, охорони
навколишнього середовища, митниці та
зовнішньоекономічної діяльності. При
цьому, перевірка виконання законів
проводиться за заявами та іншими
повідомленнями про порушення
законності, що вимагають
прокурорського реагування, а за
наявності приводів - також з власної
ініціативи прокурора.

Згідно зі статтею 23 Закону України від
05.11.1991 № 1789-XII "Про прокуратуру" прокурор
має право внесення подань, які є актами
реагування на виявлені порушення
закону.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті
23 Закону України від 05.11.1991 № 1789-XII "Про
прокуратуру" у разі відхилення подання
в цілому чи частково або
неповідомлення прокурора про
результати розгляду подання, а також
якщо подання не вносилося, прокурор
може звернутися до суду щодо: визнання
незаконним нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень; визнання протиправними
дій чи бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії або утриматися від
вчинення певних дій.

Ці вимоги кореспондують положенню
частини п'ятої статті 105 та абзацу
одинадцятому частини другої статті 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідно до яких
адміністративний позов суб'єкта
владних повноважень може містити інші
вимоги у випадках, встановлених
законом, а суд за адміністративним
позовом суб'єкта владних повноважень
може прийняти іншу постанову у
випадках, встановлених законом.

Тобто, невнесення подання не виключає
можливості звернення прокурора до
суду. А тому, звертаючись до суду з
вимогами, передбаченими частиною
п'ятою статті 23 Закону України від
05.11.1991 № 1789-XII "Про прокуратуру",
прокурор діє як посадова особа органу
державної влади. З огляду на зазначене
такі справи, незалежно від статусу
відповідача, предметно підсудні
окружним адміністративним судам.

У разі, якщо подання не вносилося,
прокурор може звернутися до суду щодо:
визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень; визнання протиправними
дій чи бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії або утриматися від
вчинення певних дій.

Систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування визначає Закон України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
"Про місцеве самоврядування в Україні"
від 21.05.1997 року №1997 №280/97-ВР.

Статтею 5 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" від 21.05.1997
року №1997 №280/97-ВР визначено, що в
систему місцевого самоврядування,
серед інших, входять обласні ради, які
представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст.

Главою 4 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" від 21.05.1997
року №1997 №280/97-ВР встановлені
повноваження районних та обласних рад.
Зокрема статтею 43 Закону 280/97 визначено
перелік питань, які вирішуються
виключно на пленарних засіданнях
районної чи обласної ради.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 "У справі за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування)") надано офіційне
тлумачення ч.2 ст.19 Конституції України.
Конституційний суд зокрема зазначив,
що органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Як вбачається з преамбули рішення №3661,
воно прийняте на підставі статті 5
розділу І та розділу ХІ Конституції
України, Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" з метою
реалізації права народу України на
самовизначення та безпосереднє
здійснення влади, у зв'язку з
узурпацією влади Президентом України
та Верховною Радою України через
прийняття 16 січня 2014 року в
неконституційний спосіб ряду законів,
які ведуть до встановлення диктатури в
державі та звужують зміст і обсяг
існуючих конституційних прав і свобод
громадян, що суперечить частині третій
статті 22 Конституції України.

Аналізуючи спірне рішення, суд прийшов
до висновку про його протиправність
виходячи з наступного.

Статтею 6 Конституції України
передбачено, що державна влада в
Україні здійснюється на засадах її
поділу на законодавчу, виконавчу та
судову. Органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України. Крім того, нормами
Основного закону визначено органи, на
які покладається реалізація
законодавчої, виконавчої та судової
функцій.

Суд вважає безпідставним та
необґрунтованим посилання у преамбулі
прийнятого рішення на статтю 5
Конституції України. Так, вказана норма
визначає, що народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. Проте, цією нормою і
передбачено, що ніхто не може
узурпувати державну владу.

Конституційний суд України своїм
рішенням у справі №1-5/2005 за
конституційним поданням 60 народних
депутатів України про офіційне
тлумачення положень частини першої
статті 103 Конституції України в
контексті положень її статей 5, 156 та за
конституційним зверненням окремих
громадян дав офіційне тлумачення
положень частин другої, третьої,
четвертої статті 5 Конституції України
(справа про здійснення влади народом).

Згідно тлумачення Конституційного
суду України, положення частини другої
статті 5 Конституції України "носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади в
Україні є народ" треба розуміти так, що
в Україні вся влада належить народові.
Влада народу є первинною, єдиною і
невідчужуваною та здійснюється
народом шляхом вільного волевиявлення
через вибори, референдум, інші форми
безпосередньої демократії у порядку,
визначеному Конституцією та законами
України, через органи державної влади
та органи місцевого самоврядування,
сформовані відповідно до Конституції
та законів України.

Положення частини четвертої статті 5
Конституції України "ніхто не може
узурпувати державну владу" треба
розуміти як заборону захоплення
державної влади шляхом насилля або в
інший неконституційний чи незаконний
спосіб органами державної влади та
органами місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, громадянами чи їх
об'єднаннями.

Згідно вимог статті 69 Закону України
"Про Конституційний Суд України"
рішення і висновки суду є обов'язковими
до виконання всіма органами держави та
місцевого самоврядування.

З викладеного вище, суду дійшов
висновку, що ні нормами Конституції,
ані нормами жодного іншого
законодавчого акту не передбачено таку
форму (орган) здійснення народовладдя
як Народна рада України, а визнання
такої органом, уповноваженим
представляти інтереси народу України
не входить до компетенції Рівненської
міської ради та суперечить частині 4
статті5 Конституції України щодо
заборони узурпації державної влади.

Рішенням Рівненської міської ради від
17.02.2011 року №287 затвердженого регламент
Рівненської міської ради шостого
скликання (далі - Регламент, а.с.32-49).

Згідно преамбули Регламенту, він
визначає порядок діяльності Рівнеради,
її депутатів, органів та посадових
осіб.

Регламент Рівнеради є документом, який
встановлює порядок скликання та
проведення сесій Рівнеради, її
пленарних засідань, підготовки і
розгляду нею питань, порядок прийняття
рішень Рівнеради, формування
виконавчих органів Рівнеради,
здійснення контрольної діяльності,
процедуру окремих видів діяльності
Рівнеради, її органів, депутатів,
посадових осіб та інші процедури.

Статті Регламенту відповідають
Конституції України, законам України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
і "Про статус депутатів місцевих рад",
Статуту територіальної громади м.
Рівного в частині, що не суперечить
чинному законодавству.

Порядок утворення фракцій у
Рівненській міській раді регулюється
статтею 8 Регламенту. Відповідно до п. 8.1
названої статті Регламенту,
депутатські фракції, як правило,
утворюються на першій сесії Рівнеради
за рішенням зборів депутатів, на яких
обирається керівник фракції.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 2
спірного рішення вирішено утворити в
Рівненській міській раді міжфракційне
об'єднання «Народна Рада» шляхом
подання індивідуальних заяв депутатів
міської ради.

Відповідно до п. 8.12 статті 8 Регламенту,
депутати і депутатські фракції мають
право вільно співпрацювати між собою
шляхом утворення депутатських
об'єднань і неформальних груп, які не
підлягають реєстрації і не мають прав,
установлених цим Регламентом для
депутатських фракцій.

Ні Законом України "Про місцеве
самоврядування в Україні", ні
Регламентом Рівненської міської ради
не передбачено утворення
міжфракційних об'єднань шляхом
прийняття рішення органом місцевого
самоврядування.

Організаційно-правова основа для
діяльності Збройних сил України та
органів Міністерства внутрішніх справ
України (в тому числі обмеження щодо
проведення заходів) встановлюється
Конституцією України та спеціальними
законами України: Законом України "Про
збройні сили України" та Законом
України "Про міліцію" та рядом
підзаконних нормативно-правових актів.

Відповідно до частини другої статті 39
Конституції України, обмеження щодо
реалізації права громадян України на
мирні зібрання може встановлюватися
судом відповідно до закону і лише в
інтересах національної безпеки та
громадського порядку - з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення або
захисту прав і свобод інших людей.

Разом з тим, статтею 43 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
не передбачено права міської ради на
вирішення зазначеного роду питання, а
як зазначено вище такі питання
відносяться до компетенції інших
органів держаної влади.

Суд зазначає також наступне.

Відповідно до п.п. 20.1, 20.5. ст. 20
Регламенту, питання до порядку денного
пленарних засідань та проекти рішень
вносяться за поданням міського голови,
секретаря Рівнеради, депутатів,
постійних комісій, виконавчих органів
Рівнеради після юридичної експертизи
відповідно до вимог Регламенту.
Проекти рішень Рівнеради обов'язково
візуються та погоджуються в порядку,
визначеному статтею 20.10 Регламенту.

Згідно із п. 20.21 ст. 20 Регламенту,
прискорений розгляд проекту рішення
допускається за дорученням
Рівненського міського голови чи
секретаря Рівнеради або за письмовим
обґрунтуванням автора (авторів)
проекту, підтриманим Рівненським
міським головою або секретарем
Рівнеради, якщо проект рішення поданий
не пізніше як за чотири дні до сесії.
Міський голова або секретар Рівнеради,
у разі їхньої згоди із вищезазначеним
клопотанням, дають відповідні
доручення організаційному відділу та
профільній постійній комісії
Рівнеради із зазначенням строку їх
виконання.

Судом встановлено, що в порушення
наведених приписів Регламенту, проект
спірного рішення у встановленому
порядку погоджений не був.

Таким чином, рішення Рівненської
міської ради від 31.01.2014 року №3661 "Про
визнання Народної Ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України"
не має правового обґрунтування.

Що стосується заперечень відповідача,
то з даного приводу суд зазначає, що
орган місцевого самоврядування
відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України зобов'язаний діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

За таких обставин позовні вимоги слід
задовольнити повністю.

Судові витрати відповідно до статті 94
КАС України, на користь позивача не
присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Рівненської міської ради від
31.01.2014 року №3661 "Про визнання Народної
Ради України як колегіального органу,
уповноваженого представляти інтереси
народу України".

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Гломб
Ю.О.