Справа № 820/2103/13-а
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 р.Справа № 820/2103/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Ральченка І.М. , Григорова А.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 03.12.2013р.
по справі № 820/2103/13-а

за заявою ОСОБА_1

до Держави Україна в особі
Державної казначейської служби
України , Державної судової
адміністрації України ,
Міністерства фінансів України

про визнання дій незаконними,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1, звернувся до суду із заявою про
визнання протиправною бездіяльності,
вчиненої Державною казначейською
службою України на виконання постанови
Харківського окружного
адміністративного суду від 23.05.2013 року
по справі № 820/2103/13-а за позовом ОСОБА_1
до Держави України (в особі Державної
казначейської служби України),
Державної судової адміністрації
України, Міністерства фінансів України
про визнання дій незаконними, в якій
просив суд, з урахуванням уточнень:

- визнати бездіяльність (дії) Державної
казначейської служби України щодо
невиконання постанови Харківського
окружного адміністративного суду від
23.05.2013 року по справі № 820/2103/13-а
протиправною та такою, що порушує права
ОСОБА_1 як людини, які передбачені ч.1
ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини
і основоположних свобод, а також ст. 1
Протоколу №1 к Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод (ETS
№9);

- стягнути на користь ОСОБА_1 з
Державного бюджету України судові
витрати;

- стягнути на користь ОСОБА_1 спричинену
моральну шкоду в сумі 2000,00 грн. з
Державного бюджету України в особі
Державної казначейської служби
України через Державну казначейську
службу України шляхом їх безспірного
списання із рахунків суб'єкта владних
повноважень - Державної казначейської
служби України.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 03.12.2013 року
заяву ОСОБА_1 про визнання
протиправними бездіяльності, вчинених
Державною казначейською службою
України - відповідачем на виконання
постанови Харківського окружного
адміністративного суду від 23.05.2013 року
по справі № 820/2103/13-а та порушення прав
позивача, підтверджених такою
постановою суду - залишено без
задоволення.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, ОСОБА_1 подано
апеляційну скаргу, в якій він просить
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нове рішення про задоволення
заявлених вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги заявник посилається на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті постанови, норм
матеріального та процесуального права,
а саме: ст. 124 Конституції України, ч.2
ст.14, ч.1 ст. 255, ч.9 ст. 267 КАС України, ч.1
ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод, що
призвело до неправильного вирішення
справи, з обставин і обґрунтувань,
викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 23.05.2013 року
по справі № 820/2103/13-а, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 09.07.2013 року,
позовні вимоги позивача було
задоволено частково, а саме: визнано
дії Державної казначейської служби
України щодо повернення без виконання
заяви ОСОБА_1 від 05.02.2013 року -
протиправними; зобов'язано Державну
казначейську службу України
розглянути питання щодо безспірного
списання коштів на користь ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) в сумі 2430,00 грн.

Зазначена постанова набрала законної
сили.

На підставі цього 07.08.2013 року
Харківським окружним адміністративним
судом було видано виконавчий лист по
справі № 820/2103/13-а та позивачем подано
його до Відділу примусового виконання
рішень Державної виконавчої служби
України.

25.10.2013 року державним виконавцем
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
відкрито виконавче провадження по
зазначеній справі № 40410407.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні заявлених вимог позивача
прийшов до висновку про їх
безпідставність та необґрунтованість.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Кодекс адміністративного судочинства
України передбачає загальні і
спеціальні способи судового контролю.
Загальні способи контролю мають усі
суди, незалежно від спеціалізації, і
вони полягають у розгляді скарг на
рішення, дії чи бездіяльність
державних виконавців. Загальний
судовий контроль за виконанням судових
рішень в адміністративних справах
здійснюється в порядку, встановленому
ст. 181 КАС України. Спеціальні способи
судового контролю за виконанням
судових рішень в адміністративних
справах передбачені ст. 267 КАС, зокрема
до них належать: зобов'язання суб'єкта
владних повноважень надати звіт про
виконання судового рішення; накладання
штрафу за невиконання судового
рішення; визнання протиправними
рішень, дій чи бездіяльності, що
вчинені суб'єктом владних повноважень
-відповідачем на виконання такої
постанови суду або на порушення прав
позивача, підтверджених такою
постановою суду.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 14 КАС України
постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, встановлену
законом.

Положеннями ст. 255 КАС України
встановлено, що постанова або ухвала
суду, яка набрала законної сили, є
обов'язковою для осіб, які беруть
участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

За приписами ст. 257 КАС України
примусове виконання судових рішень
адміністративних справах здійснюється
в порядку, встановленому Законом
України "Про виконавче провадження".

Таким чином колегія суддів зазначає, що
позивач звертаючись до суду першої
інстанції з вказаною заявою фактично
просить зобов'язати відповідача
виконувати рішення суду, яке вже
набрало законної сили і в силу приписів
статей 14 та 255 КАС України повинно
виконуватися відповідачем без
ухвалення будь-яких додаткових судових
рішень. Суд першої інстанції не в праві
зобов'язувати відповідача виконувати
чи не виконувати рішення суду, яке і так
є обов'язковим до виконання для осіб,
які беруть участь у справі. Чинним
законодавством України не передбачено
права суду приймати рішення про
зобов'язання виконувати інше рішення
суду.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 30 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець провадить
виконавчі дії з виконання рішення до
завершення виконавчого провадження у
встановленому цим Законом порядку, а
саме: закінчення виконавчого
провадження - згідно із статтею 49 цього
Закону; повернення виконавчого
документа стягувачу - згідно із статтею
47 цього Закону; повернення виконавчого
документа до суду чи іншого органу
(посадовій особі), який його видав, -
згідно із статтею 48 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, що
виконавчий документ, станом на момент
розгляду справи в суді першої
інстанції знаходився на виконанні в
Державній виконавчій службі України,
його не повернуто позивачеві без
виконання, виконавче провадження не
завершено.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про необґрунтованість та
безпідставність вимоги ОСОБА_1 щодо
визнання протиправною бездіяльності,
вчиненої Державною казначейською
службою України на виконання постанови
Харківського окружного
адміністративного суду від 23.05.2013 року
по справі № 820/2103/13-а .

Колегія суддів також вважає правильним
рішення суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні позову в частині
відшкодування моральної шкоди та
стягнення з Державного бюджету України
через Державну казначейську службу
України на користь ОСОБА_1 компенсації
за відрив від звичайних занять, з
огляду на наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України
передбачені підстави відповідальності
за завдану моральну шкоду. Згідно ч. 1
зазначеної статті моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Виходячи з цієї норми, підставою
відповідальності за завдану моральну
шкоду є склад цивільно-правового
правопорушення, що складається з
наступних елементів: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні.

Позивачем не доведено суду
протиправність дій відповідача,
наявність моральної шкоди, її розміру
та причинного зв'язку між діями
відповідача та моральною шкодою.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку щодо відмови в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
моральної шкоди в сумі 2000,00 грн.

Також, відповідно до пункту 3 додатку до
постанови Кабінету Міністрів України
від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні
розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави» за
відрив від звичайних занять - стороні,
на користь якої ухвалено судове
рішення і яка не є суб'єктом владних
повноважень, її представникові у
зв'язку з явкою до суду граничний
розмір компенсації обчислюється
пропорційно до розміру мінімальної
заробітної плати особи і не може
перевищувати її розмір, обчислений за
фактичні години відриву від звичайних
занять.

Як вбачається з матеріалів справи,
заявником не надано жодних
обґрунтованих доказів, які б
підтверджували відрив його від
звичайних занять.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
вимоги заявника в цій частині не
підлягають задоволенню.

Щодо вимог заявника про постановлення
окремої ухвали, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 166 КАС України, суд
виявивши під час розгляду справи
порушення закону, може постановити
окрему ухвалу і направити її
відповідним суб'єктам владних
повноважень для вжиття заходів щодо
усунення причин та умов, що сприяли
порушенню закону.

Вказана норма закону дає можливість
суду першої інстанції відреагувати на
деякі порушення закону, стосовно яких
він не може самостійно вжити заходів
для усунення цих порушень, причин та
умов, що їм сприяли, для встановлення
винних осіб та притягнення їх до
юридичної відповідальності.

Окрема ухвала є реакцією на ті
порушення, що не усуваються постановою,
а також на причини й умови вчинення
порушень для запобігання їх
повторенню.

Також колегія суддів звертає увагу на
те, що винесення окремої ухвали є
правом суду, а не обов'язком.

Враховуючи вищезазначене, та беручи до
уваги, що під час судового розгляду не
було встановлено обставин, які б могли
слугувати для постановлення окремої
ухвали, суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку про відсутність
підстав для постановлення окремої
ухвали.

За таких обставин, заявлені позивачем
вимоги колегія суддів знаходить не
обґрунтованими та такими, що не
підлягають до задоволення.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

Апелянтом не було надано доказів на
підтвердження заявлених ним вимог, а
тому доводи апеляційної скарги
спростовуються вищевикладеним,
матеріалами справи та не відповідають
вимогам чинного законодавства.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що постановлене у справі
рішення суду першої інстанції
ґрунтується на вірно встановлених
фактичних обставинах справи, яким дана
належна юридична оцінка, правильно
застосовані норми матеріального права,
що регулюють спірні правовідносини, та
не допущено порушень матеріального і
процесуального закону, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи, доводи викладені в
апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду першої інстанції, тому
підстави для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 03.12.2013р. по
справі № 820/2103/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Катунов В.В.Судді
Ральченко І.М. Григоров А.М.