Справа № 822/3002/13-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року м. Київ
К/800/50557/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача),
Бутенка В.І., Лиска Т.О.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 до Територіального управління
Державної судової адміністрації
України в Хмельницькій області,
Державної судової адміністрації
України, Державної казначейської
служби України, Головного управління
Державної казначейської служби
України у Хмельницькій області,
Міністерства фінансів України про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії,
касаційне провадження в якій відкрито
за касаційними скаргами Державної
казначейської служби України та
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Хмельницькій області на ухвалу
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2013 року та постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 30
липня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2013 року позивач - ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом, в якому
просив визнати протиправними дії
відповідачів щодо нарахування і
виплати заробітної плати та
матеріальної допомоги з порушенням
норм діючого законодавства; стягнути з
Державної судової адміністрації
України і зобов'язати Державну
казначейську службу України провести
видатки з Державного бюджету України
передбачені Державній судовій
адміністрації України на користь
ОСОБА_4 в сумі 52083,50 грн. заборгованості
по заробітній платі.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 30 липня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2013 року, позовні вимоги задоволено
частково, а саме:

- стягнуто з Державної судової
адміністрації України, зобов`язавши
Державну казначейську службу України
провести видатки з Державного бюджету
України, передбачені Державній судовій
адміністрації України на користь
позивача, заборгованість по заробітній
платі в сумі 52083,50 грн. за період з
червня по грудень 2005 року;

- в задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Ухвалюючи судові рішення суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що оскільки Кабінет Міністрів України
ну усунув порушення вимог ч. 2 ст. 44
Закону України «Про статус суддів» з
01.06.2006 року, то з вказаної дати до 01.01.2006
року оклади суддів не відповідали
вимоги ст. 44 Закону України «Про статус
суддів». Відповідно до
Довідки-розрахунку (відповідно до
листа ДСА України від 19.07.2007 року №
17-4640/07) встановлено, що заборгованість
перед позивачем по заробітній платі за
період з 01.06.2005 року до 01.01.2006 року
становить 52083,50 гривень.

У поданих касаційних скаргах Державна
казначейська служба України та
Територіальне управління Державної
судової адміністрації України в
Хмельницькій області заявили вимоги
про скасування рішень судів попередніх
інстанцій, як таких, що постановлені із
порушенням норм матеріального і
процесуального права, ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

У доводах касаційної скарги, скаржники
зазначають, що вони діяли на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Законами України «Про
державний бюджет України» на 2005-2013
роки, Бюджетним Кодексом України.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступні обставини.

Позивач з 14.07.2004 року працював на посаді
голови Віньковецького районного суду
Хмельницької області після чого у
січні 2011 року був звільнений із
займаної посади у зв'язку з обранням
суддею Апеляційного суду Хмельницької
області, що підтверджується копією
його трудової книжки.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
дійшла висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
мотивів.

Частиною четвертою статті 43
Конституції України визначено, що
кожен має право на належні, безпечні і
здорові умови праці, на заробітну
плату, не нижчу від визначеної законом.

Визначальним актом, який регулював
питання оплати праці суддів на момент
виникнення спірних правовідносин був
Закон України «Про статус суддів», який
встановлював гарантії незалежності
суддів, включаючи їх матеріальне і
соціальне забезпечення, у тому числі
гарантії права щодо оплати праці.
Відповідно до частини першої статті 126
Конституції України незалежність і
недоторканість суддів гарантується
Конституцією і законами України.

Частиною другою статті 44 Закону
України «Про статус суддів»
передбачалося, що розміри посадових
окладів суддів встановлюються у
відсотковому відношенні до посадового
окладу Голови Верховного Суду України
і не можуть бути меншими від 50
відсотків його окладу. Посадовий оклад
судді не може бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя. Тобто,
згідно з цією нормою гарантований
мінімальний посадовий оклад судді не
може бути меншим встановленого статтею
44 цього Закону в співвідношенні до
окладу Голови Верховного Суду України.
Недодержання цього принципу є
порушенням конституційного права
суддів на отримання заробітної плати
не нижче від визначеної законом та
порушенням конституційних гарантій
щодо незалежності та недоторканності
суддів.

30.06.2005 року Кабінет Міністрів України в
межах своїх повноважень прийняв
постанову № 513 «Про оплату праці Голови
та заступників Голови Конституційного
Суду України» та постанову № 514 «Про
оплату праці Голови та заступників
Голови Верховного Суду України», якими
підвищив оклади, зокрема, Голові
Конституційного Суду України та Голові
Верховного Суду України.

Водночас, Кабінет Міністрів України не
привів посадові оклади суддів у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України «Про статус суддів».
Лише 03.09.2005 року Кабінет Міністрів
України прийняв постанову № 865 «Про
оплату праці суддів», якою затверджено
схеми посадових окладів інших
керівників та суддів Конституційного
Суду України, керівників та суддів
інших судів загальної юрисдикції, якою
привів оклади суддів у відповідність з
встановленим частиною другою статті 44
Закону України «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працює суддя.

Однак Кабінет Міністрів України не
усунув порушення вимог частини 2 статті
44 Закону України «Про статус суддів» і
не привів оклади суддів усіх судів
України до встановленого цією нормою
співвідношення, одночасно з окладами
Голови Верховного Суду України та
Голови Конституційного Суду України, а
саме з 01.06.2005 року, оскільки надав
постанові «Про оплату праці суддів»
від 03.09.2005 року № 865 чинності з 01.01.2006
року (пункт 5 Постанови).

Внаслідок цього з 01.06.2005 року до 01.01.2006
року оклади суддів не відповідали
вимогам статті 44 Закону України «Про
статус суддів».

На підставі Довідки-розрахунку
(відповідно до листа ДСА України від
19.07.2007 року №17-4640/07) встановлено, що
заборгованість перед позивачем по
заробітній платі за період з 01.06.2005 року
до 01.01.2006 року становить 52083,50 гривень.

Враховуючи вищевикладене, суд
касаційної інстанції вважає
правильним висновок судів попередніх
інстанцій, що право позивача на
отримання заборгованості по
заробітній платі підлягає поновленню.

Доводи касаційних скарг
спростовуються викладеними вище
нормами права та установленими
обставинами справи, у зв'язку з чим
відсутні підстави для їх задоволення
та скасування оскаржуваних судових
рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 КАС України суд
касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що при
ухваленні оскаржуваних судових рішень,
суди першої та апеляційної інстанції
не допустили порушень норм
матеріального та процесуального права,
які могли б бути підставою для
скасування чи зміни судових рішень.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 220-1, 230, 231 КАС
України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційні скарги Державної
казначейської служби України та
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Хмельницькій області відхилити, а
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2013 року та постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 30
липня 2013 року у справі № 822/3002/13-а -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, встановлених
статтею 237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
І.Я. Олендер

Судді
В.І. Бутенко

Т.О. Лиска