Справа № 2а-0770/756/11
Суддя: Богаченко С.І.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 р.
Справа № 9104/40241/11

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

судді-доповідача - Богаченка С.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

розглянувши у письмовому провадженні у
м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 19 квітня 2011
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління міграційної служби в
Закарпатській області про визнання
рішення протиправним,-

В С Т А Н О В И
Л А:

10 березня 2011 року ОСОБА_2 з позовом до
Управління міграційної служби в
Закарпатській області про визнання
рішення Управління міграційної служби
в Закарпатській області про відмову в
прийнятті заяви про надання статусу
біженця протиправним та зобов'язання
Управління міграційної служби в
Закарпатській області прийняти
рішення про оформлення документів для
вирішення питання про надання статусу
біженця.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 19 квітня 2011
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції її оскаржив ОСОБА_2.
Апелянт по справі просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задоволити повністю.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд
першої інстанції не з'ясував всіх
обставин справи, а саме об'єктивну
сторону критерію обґрунтованого
побоювання, вказавши, що ситуація в
країні походження при визначенні
статусу біженця є доказом того, що
суб'єктивні побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбувалася особисто із
заявником.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому колегія суддів, у
відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.
Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
8 лютого 2011 року ОСОБА_2 звернувся із
заявою про надання статусу біженця
через посадову особу Чопського
прикордонного загону. В заяві зазначив,
що просить надати йому статус біженця в
Україні в зв'язку з тим, в Іраку
проходить війна на міжконфесійному
ґрунті, панує безробіття,
переслідування, з боку
терористів-шиїтів, немає спокою та
миру.

Відповідно до пункту 66 Керівництва з
процедур і критеріїв визначення
статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб
вважатися біженцем особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідування за конвенційними
ознаками.

Положеннями п.1 ч.1 ст.1 Закону
встановлено, що біженець є особа, яка не
є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства(підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та статті 1
Закону України «Про біженців», поняття
«біженець» включає в себе таку
підставу, як побоювання стати жертвою
переслідувань, яке повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою
переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалася навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути невиносним.
Термін «побоювання» означає, що особа
не обов'язково постраждала від дій, які
змусили її покинути країну, а відтак
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, із звітів Міністерства
закордонних справ.

Побоювання бути переслідуваним може
бути цілком обґрунтованим незалежно
від того, хто є суб'єктом
переслідування - державні органи, чи ні.
Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції
про статус біженців 1951 року не
зазначає, що дії повинні бути
державними або здійсненими державною
владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ
ООН пояснює, що часто на практиці
переслідування є результатом
діяльності осіб, які не контролюються
органами державної влади і від яких
держава не в змозі захистити.

Таким чином, біженець має довести, що
його подальше перебування у країні
походження або повернення до неї
реально загрожує його життю та свободі
і така ситуація склалася внаслідок
переслідування цієї особи за ознакою
раси, віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_2 в Іраку проживав у м.Мускул,
після загибелі батьків у 2005 році з
братом ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 У протоколі
від 25 лютого 2011 року позивач зазначає,
що до поїздки у липні 2010 року до
м.Кербела, не стикався із загрозою
власного життя, аж поки не був
затриманий. Протягом тижня утримувався
невідомими людьми, які називали себе
мусульманами-шиїтами. Із слів позивача,
йому вдалось врятувати своє життя за
умови, якщо він стане їх інформатором у
м.Морул. Після повернення додому,
почалися дзвінки з погрозами, що їм
відомо про його брата, та дали
доручення про збір інформації про
групу людей, які називають себе
мусульманами сунітами. До міліції не
звертався, побоюючись, що даним особам
стане відомо про його звернення(
а.с.17-19).

Повноваження органів міграційної
служби на стадії оформлення документів
для вирішення питання щодо надання
статусу біженця закріплені у статтях 11
-12 Закону України «Про біженців».

Так, відповідно до ч. 6 ст. 12 названого
Закону, рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питань щодо надання статусу біженця
приймаються за заявами:

- які є очевидно необґрунтованими (у
заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону);

- коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з метою
набуття статусу біженця видає себе за
іншу особу;

- за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у наданні статусу
біженця у зв'язку з відсутністю умов,
передбачених для набуття статусу
біженця абзацом другим статті 1 цього
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Аналізуючи вищенаведені обставини
даної справи з наявними в ній доказами,
колегія суддів приходить до висновку,
що позивач в своєму позові не навів
аргументованих пояснень щодо
наявності причин, які змусили його
звернутися із заявою про надання
статусу біженця.

Крім цього, матеріали справи не містять
доказів причетності заявника до
інцидентів із застосуванням фізичного
насильства, які пов'язані із расовою,
національною, релігійною належністю чи
політичними поглядами та конкретних
фактів, які б свідчили про постійне
переслідування позивача у країні його
громадянської належності.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства, всебічно перевіривши
обставини справи, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, та постановив обґрунтоване
рішення, що повно відображає обставини,
які мають значення для справи.

Висновки суду є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються доказами,
дослідженими у судовому засіданні, а
тому підстав для їх скасування, з
мотивів викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, ст.ст. 195, 197, ст. 198, ст. 200,
ст.205, ст.ст. 206, 254 КАС України, колегія
суддів Львівського апеляційного
адміністративного суду, -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 19 квітня 2011
року по справі № 2а-0770/756/11- залишити без
змін.

Ухвала апеляційного адміністративного
суду набирає законної сили через п'ять
днів після направлення її копій особам,
які беруть участь у справі та може бути
оскаржена до касаційної інстанції
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили.

Головуючий
С.І. Богаченко

Суддя
В.М. Багрій

Суддя
Д.М. Старунський