Справа № 2а/1870/715/12
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/50737/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Загороднього А.Ф.,

суддів
Білуги С.В.,

Гаманка О.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на
постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 03 травня 2012
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 12 липня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Державного комітету України
у справах національностей та релігії,
Державної міграційної служби України,
треті особи - сектор міграційної служби
в Сумській області, управління
Державної міграційної служби України в
Сумській області про визнання
неправомірним рішення та зобов'язання
надати статус біженця в Україні, -

в с т а н о в и л а
:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігії, Державної
міграційної служби України, треті
особи - сектор міграційної служби в
Сумській області, управління Державної
міграційної служби України в Сумській
області про визнання неправомірним та
скасування рішення від 31 січня 2011 року
№ 631/11 про відмову у наданні статусу
біженця та зобов'язання прийняти
рішення щодо визнання її біженцем в
Україні.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 03 травня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12 липня 2012
року, в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись
на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 громадянин
Іраку, у 21 березня 2011 року звернувся до
сектору міграційної служби в Сумській
області із заявою про надання статусу
біженця в Україні.

31 січня 2011 року Державним комітетом
України у справах національностей та
релігії прийнято рішення № 631/11 про
відмову ОСОБА_1 у наданні статусу
біженця на підставі абзацу 5 статті 10
Закону України «Про біженців», у
зв'язку з відсутності фактів
переслідування за ознаками відношення
до певної соціальної або етнічної
групи.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону
України «Про біженців» (чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин) біженець - особа, яка не
є громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно статті 1 частини б статті 12
Закону України «Про біженців» рішення
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо надання
статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто у разі
встановлення відсутності у заявника
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, який перебуває
за межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками. Тобто, особа, яка звертається
із заявою про надання статусу біженця
повинна надати конкретні документи,
які б давали підстави вважати реальною
наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізуючи приписи чинного
законодавства, обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця, оскільки під впливом цієї
суб'єктивної оцінки особа вирішує
покинути країну і стала біженцем, а
тому з'ясування суб'єктивних обставин є
першочерговим завданням судів під час
вирішення таких спорів.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 в протоколі
співбесіди зазначив про те, що одним з
елементів, що викликає обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідування, у разі повернення до
Іраку, пов'язаний з його ідентичністю,
оскільки він не дотримується
ісламських традицій, змінив віру,
однак, ще офіційно не прийняв
християнство, та вважає, що в Іраку йому
загрожує смертельна небезпека, тому
він просить надати статус біженця в
Україні.

Як вірно досліджено судами попередніх
інстанцій, у ОСОБА_1 відсутні
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань, за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, визначених
абзацом другим статті 1 Закону України
«Про біженців»

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з рішенням якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
дійшов правомірного висновку про те, що
ОСОБА_1 не було надано жодних
переконливих доказів, які б свідчили
про його переслідування на батьківщині
або наявність будь-яких підстав щодо
побоювань за своє життя та життя своїх
рідних на батьківщині, а тому Державним
комітетом України у справах
національностей та релігії прийнято
обґрунтоване та правомірне рішення про
відмову позивачу у наданні статусу
біженця.

Стосовно доводів позивача про
неправомірне застосування при
прийнятті сектором міграційної служби
в Сумській області висновку про
відмову у наданні статусу біженця
положень старого Закону України «Про
біженців», тоді як на час прийняття
Державним комітетом України у справах
національностей та релігій спірного
рішення вже діяв Закон України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 8 липня 2011 року № 3671-VI, колегія
суддів зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих
положень Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», заяви про
надання статусу біженця, що були
подані до набрання чинності цим
Законом, розглядаються в порядку,
встановленому ним для розгляду заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні. До приведення законодавства
України у відповідність із цим Законом
нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону.

Судами встановлено, що розгляд заяви
про визнання біженців та прийняття
відповідного висновку було здійснено
Сектором міграційної служби у Сумській
області у відповідності до норм
діючого на той час Закону України «Про
біженців», оскільки зазначений закон
не містять застережень про те, що
розгляд заяви про надання статусу
біженця, які були подані до набрання
чинності цим Законом, повинно
проводитись спочатку.

При цьому, станом на момент звернення
позивача із завою до Сектору
міграційної служби у Сумській області,
діяв Закон України «Про біженців», який
не визначав порядку вирішення та
звернення особи до органу міграційної
служби із заявою про визнання особи
такою, що потребує додаткового захисту,
оскільки зазначений закон визначав
право на звернення особи з заявою лише
про визнання біженцем та порядок
розгляду саме вказаних заяв.

Враховуючи викладене, доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального чи процесуального
права, що призвело або могло б
призвести до невірного вирішення
спору, а тому оскаржувані судові
рішення є законними та обґрунтованими
і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Сумського
окружного адміністративного суду від 03
травня 2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 12 липня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Державного комітету України
у справах національностей та релігії,
Державної міграційної служби України,
треті особи - сектор міграційної служби
в Сумській області, управління
Державної міграційної служби України в
Сумській області про визнання
неправомірним рішення та зобов'язання
надати статус біженця в Україні - без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.Ф. Загородній

Судді:
С.В. Білуга

О.І. Гаманко