Справа № 2а-491/10
Суддя: Обрізко І.М.
Дата ухвалення: 2014-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року
Справа №
10667/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Обрізко І.М.

суддів
Левицької Н.Г., Сапіги В.П.

за участю секретаря судового
засідання Сердюк О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Миколаївського районного суду
Львівської області від 20 грудня 2010 року
по справі за позовом Миколаївського
районного центру зайнятості до ОСОБА_1
про стягнення матеріального
забезпечення за загальнообов'язковим
державним соціальним забезпеченням,-

В С Т А Н О В И В :

Миколаївський районний центр
зайнятості звернувся 14.10.2010 року в суд з
позовом до ОСОБА_1 про стягнення
матеріального забезпечення за
загальнообов'язковим державним
соціальним забезпеченням.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що Миколаївським
районним центром зайнятості 23.06.2008 року
зареєстрована як така, що шукає роботу
ОСОБА_1. У зв'язку з відсутністю
відповідної роботи, згідно ст. 2 Закону
України «Про зайнятість населення», їй
було надано статус безробітного з
01.07.2008 року. Однак, відповідно до
проведеної звірки з базою даних
юридичних та фізичних осіб, виявлено,
що відповідач зареєстрована як фізична
особа-підприємець з 06 03.2003 року. Тобто,
при перебуванні на обліку в центрі
зайнятості з 01.07.2008 року до 13.10.2008 року
відповідачка приховала факт її
реєстрації як суб'єкта підприємницької
діяльності. Таким чином, на момент
реєстрації у центрі зайнятості ОСОБА_1
була зайнятою особою відповідно до п.б
ч.3 ст.1 Закону України «Про зайнятість
населення» та не мала права отримувати
допомогу по безробіттю. Відповідно
сума виплаченого матеріального
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг особі внаслідок
умисного невиконання нею своїх
обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг. Зазначає, що
станом на 02.09.2010 року сума виплаченого
матеріального забезпечення та
вартості наданих соціальних послуг
відповідачкою не повернута та
становить 5375, 97 коп.

Постановою Миколаївського районного
суду Львівської області позовні вимоги
задоволено. Суд виходив з того, що на
момент реєстрації у центрі зайнятості
ОСОБА_1 була зайнятою особою відповідно
до п.б ч.3 ст.1 Закону України «Про
зайнятість населення» та не мала права
отримувати допомогу по безробіттю.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням, сторона відповідача подала
апеляційну скаргу, з якої із-за
порушення норм матеріального та
процесуального права, невідповідності
висновків суду обставинам справи,
просить його скасувати та закрити
провадження по справі на підставі п.1 ч.1
ст.157 КАС України.

Крім того, в основному покликається на
те, що суб'єктом владних повноважень не
надано доказів незаконності отримання
ОСОБА_1 матеріального забезпечення за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням на випадок
безробіття, а ті документи, що
знаходяться у справі є сумнівними та
оцінені судом в якості доказів
незаконно.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення учасника
розгляду, перевіривши матеріали справи
і обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає за необхідне її
відхилити.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що за період з
01.07.2008 року по 13.10.2008 року відповідач
отримала незаконно допомогу по
безробіттю в сумі 5375,97 грн., перебуваючи
на обліку в центрі зайнятості та
приховавши факт зайнятості.

Нормами ст. 2 Закону України «Про
зайнятість населення» встановлено, що
безробітними визнаються працездатні
громадяни працездатного віку, які
через відсутність роботи не мають
заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

Відповідно до ст. 25 Закону держава
створює умови незайнятим громадянам у
поновленні їх трудової діяльності та
забезпечує їм такі види компенсацій:
надання особливих гарантій
працівникам, вивільнюваним з
підприємств, установ, організацій;
виплата матеріальної допомоги в період
професійної підготовки,
перепідготовки або підвищення
кваліфікації; виплата в установленому
порядку допомоги по безробіттю.

Відповідно до пункту 5.5. Порядку
надання допомоги по безробіттю, у тому
числі одноразової її виплати для
організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20.11.2000 року № 307 виплата допомоги по
безробіттю припиняється у разі
працевлаштування безробітного,
зайняття підприємницькою або іншою
діяльністю, пов'язаною з одержанням
доходу безпосередньо від цієї
діяльності, виконання робіт (послуг) за
цивільно-правовими угодами (з дня
працевлаштування, державної
реєстрації як суб'єкта підприємницької
або іншої діяльності, виконання робіт
(послуг) за цивільно-правовими угодами).

Пунктом 6.14. визначено, якщо під час
одержання допомоги по безробіттю
безробітний своєчасно не подав
відомості про обставини, що впливають
на умови її виплати, у тому числі
встановлені під час розслідування
страхових випадків та обґрунтованості
виплати матеріального забезпечення, з
безробітного стягується сума
виплаченої допомоги по безробіттю з
моменту виникнення цих обставин.

Колегією суддів встановлено, що
відповідач зареєстрована як фізична
особа-підприємець з 06.03.2003 року. Тобто,
слід погодитися із висновками суду
першої інстанції, що при перебуванні на
обліку в центрі зайнятості з 01.07.2008 року
до 13.10.2008 року відповідачка приховала
факт її реєстрації як суб'єкта
підприємницької діяльності, отже на
момент реєстрації у центрі зайнятості
ОСОБА_1 була зайнятою особою відповідно
до п.б ч.3 ст.1 Закону України «Про
зайнятість населення» та не мала права
отримувати допомогу по безробіттю, а
сума 5375, 97 грн. виплаченого
матеріального забезпечення та
вартості наданих соціальних послуг
особі внаслідок умисного невиконання
нею своїх обов'язків та зловживання
ними повинна стягуватися з цієї особи
відповідно до законодавства України з
моменту виникнення обставин, що
впливають на умови виплати їй
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Доводи відповідача з приводу закриття
провадженням справи є неаргументовані,
позаяк відсутні підстави для
застосування, передбачені ч.1 ст. 157 КАС
України.

З огляду на наведене, доводи
апеляційної скарги в цілому суттєвими
не являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи, а також відсутня
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, Львівський апеляційний
адміністративний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, постанову Миколаївського
районного суду Львівської області від
20 грудня 2010 року по справі №2а-491/10, без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
виготовлення ухвали в повному обсязі,
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
І.М. Обрізко

суддів
Н.Г.
Левицька

В.П. Сапіга

Повний текст втготовлено 10.02.2014 року