Справа № 805/317/14
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 р.
Справа №805/317/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 11 год. 15
хв.

Донецький окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого судді
Тарасенка І.М.,

за участю

секретаря судового засідання
Кусти Ю.Ф.,

представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Ємельянова С.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду адміністративну
справу за позовом ОСОБА_3 до Головного
управління державної міграційної
служби України в Донецької області про
скасування висновку від 16 жовтня 2013
року,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 громадянка В’єтнаму звернулась
до Донецького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Головного
управління державної міграційної
служби України в Донецької області про
скасування висновку від 16 жовтня 2013
року.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що вона проживає в м.
Донецьку з 1988 року та у 2003 році отримала
посвідку на постійне проживання в
України. Враховуючи довгий строк
проживання в України позивачем до
Міграційної служби подала заяву про
отримання громадянства України.

02.12.2013 року позивачу стало відомо, що
розгляд її заяви про отримання
громадянства України зупинено, у
зв'язку з негараздами щодо видачі
посвідки на постійне проживання в
Україні.

Представником позивача було
спрямовано запит на адресу ГУ
Державної міграційної служби України в
Донецькій області з проханням надати
інформацію чи приймались
адміністративні рішення відносно
порядку видачі або скасування посвідки
на постійне проживання в Україні серія
НОМЕР_2 виданої ВГПІС УМВС України в
Донецькій області 06.06.2003 року.

29.12.2013 року представником позивача було
отримано копію висновку про скасування
посвідки на постійне проживання та
зазначеним висновком було визначено
прийняти заходи про вилучення у
позивача посвідки на постійне
проживання.

Позивач з таким висновком про
скасування посвідки на постійне
проживання в Україні не згодна, вважає,
що він прийнятий з порушенням норм
чинного законодавства.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив задовольнити позов у повному
обсязі, надавши пояснення аналогічні
тим, що викладені в позові.

Представник відповідача - Головного
управління державної міграційної
служби України в Донецькій області
проти задоволення позовної заяви
заперечував, надав суду письмові
заперечення, в яких зазначив, що 06.06.2003
року позивачу дійсно була видана
посвідка на постійне проживання серії
НОМЕР_2. Однак, відповідач вважає, що
вказана посвідка не відповідає вимогам
абз. 3 ч. 4 Прикінцевих положень Закону
України «Про імміграцію», а саме:
«Вважати такими, що мають дозвіл на
імміграцію в Україну - іноземців та
осіб без громадянства, які прибули в
Україну до 06 березня 1998 року за Угодою
між Урядом Соціалістичної Республіки
В’єтнам та Урядом СРСР про направлення
і прийняття в'єтнамських громадян на
професійне навчання та роботу на
підприємства та організації СРСР від 02
квітня 1981 року, залишилися проживати в
Україні і звернулися протягом шести
місяців з дня набрання чинності цим
Законом із заявою про видачу їм
посвідки на постійне проживання в
Україні». Таким чином, оскільки
вказаний Закон набирає чинності через
місяць з дня його опублікування
(опубліковано 07.07.2001 року в Урядовому
кур'єрі за №119) останнім строком
подання відповідної заяви, згідно
Закону позивачем є 07.07.2002 року. Проте,
позивач звернулася з відповідною
заявою більш ніж через рік після спливу
вказаної дати, що дозволяє зробити
висновок про безпідставність надання
такої посвідки та такої, що підлягає
анулюванню.

У зв'язку з чим, представник
відповідача вважає, що висновок від
16.10.2013 року про скасування посвідки на
постійне проживання в Україні
громадянці Соціалістичної Республіки
Вєтнам ОСОБА_3 прийнятий у
відповідності до Закону України «Про
імміграцію».

У відповідності до зазначеного
представник відповідача просив у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив наступне.

Так, судом встановлено, що громадянка
Соціалістичної Республіки В’єтнам -
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, прибула в Україну у
1988 році на професійне навчання та в
подальшому з метою працевлаштування.

19 травня 2003 року до ВГПІС
Ворошиловського районного відділу
Донецького МУ УМВС України в Донецькій
області ОСОБА_3 звернулася із заявою
про надання посвідки на постійне
проживання в Україні, так як вона
прибула в Країну до 06.03.1998 року на
професійне навчання та залишилася
постійно проживати в Україні і
вважається такою, що має дозвіл на
імміграцію в Україну у відповідності
до довідки від 31.07.2002 року за №141
виданої Товариством з обмеженою
відповідальністю «Донецька
виробничо-торгівельна фірма «Контур».

З матеріалів справи вбачається, що 06
червня 2003 року ВГПІС УМВС України в
Донецькій області, у відповідності до
ч. 4 розділу 5 Закону України «Про
імміграцію» була видана посвідка на
постійне проживання серії НОМЕР_2 з
безстроковим терміном дії, яка
зареєструвала місце свого проживання
на підставі строкового договору найму
жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1,
яку було продовжено з 22.12.2005 року по
теперішній час.

Однак, 16.10.2013 року першим заступником
начальника Головного управління
Державної міграційної служби України в
Донецькій області прийнято рішення
(висновок) про скасування посвідки на
постійне проживання в Україні
громадянці Соціалістичної Республіки
В’єтнам ОСОБА_3.

Зазначене рішення обґрунтовано тим, що
гр. В’єтнаму ОСОБА_3 звернулася з
заявою про видачу їй посвідки на
постійне проживання в Україні після 07
лютого 2002 року та не подала відомості,
що вона прибула в Україну саме за
Угодою, таким чином, вона не вважається
такою, що має дозвіл на імміграцію в
Україну відповідно до абз. 4 п. 4
Прикінцевих положень Закону України
«Про імміграцію», а посвідка на
постійне проживання серії НОМЕР_2 від
06.06.2003 року видана їй безпідставно та
підлягає анулюванню з подальшим її
вилученням.

Згідно висновку від 16.10.2013 року комісія
вважала би за доцільне рахувати
посвідку на постійне проживання в
Україні гр. СРВ ОСОБА_3 такою, що видана
всупереч імміграційному
законодавству; скасувати посвідку на
постійне проживання та направити копію
постанови до Ворошиловського РВ у м.
Донецьку ГУ ДМС України в Донецькій
області для виконання та прийняття
заходів щодо вилучення посвідки на
постійне проживання у ОСОБА_3.

Позивач з зазначеним рішенням
відповідача не згоден, у зв'язку з чим
звернувся до суду.

Суд вважає, що відповідачем не доведена
правомірність своїх дій щодо складання
висновку про скасування посвідки на
постійне проживання, з наступних
підстав.

Правовідносини, які виникли між
сторонами у даній справі, врегульовані
нормами Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства», Закону України «Про
імміграцію», Порядком оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання, затвердженого
постановою Кабінету міністрів України
від 28.03.2012 року №251.

Відповідно до пунктів 1,2 статті 5 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» іноземці та
особи без громадянства, зазначені у
частинах першій та шістнадцятій статті
4 цього Закону, отримують посвідку на
постійне проживання. Підставою для
видачі посвідки на постійне проживання
іноземцям та особам без громадянства,
зазначеним у частині шістнадцятій
статті 4 цього Закону, є відповідний
указ Президента України про припинення
громадянства України та заяви таких
осіб.

Згідно з статтею 16 цього Закону
іноземці та особи без громадянства, які
до прийняття рішення про припинення
громадянства України постійно
проживали на території України і після
прийняття рішення про припинення
громадянства України залишилися
постійно проживати на її території,
вважаються такими, які постійно
проживають в Україні.

У відповідності до Порядку оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.03.2012 року № 251 (далі - Порядок), цей
Порядок визначає механізм оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання іноземцям та
особам без громадянства, які
іммігрували в Україну на постійне
проживання або прибули в Україну на
тимчасове проживання.

Згідно з п.9 Порядку строк дії посвідки
на постійне проживання не обмежується.

Пунктом 12 Порядку визначено, що
посвідка видається іноземцеві та особі
без громадянства під розписку після
пред'явлення паспортного документа
іноземця або документа, що посвідчує
особу без громадянства, в якому на
останній вільній сторінці
проставляється відмітка про отримання
посвідки за встановленим МВС зразком,
що скріплюється печаткою (за бажанням
іноземця та особи без громадянства
така відмітка може проставлятися у
вкладному талоні).

Як вже було зазначено раніше 06 червня
2003 року ВГПІС УМВС України в Донецькій
області, у відповідності до ч. 4 розділу
5 Закону України «Про імміграцію» була
видана посвідка на постійне проживання
серії НОМЕР_2 з безстроковим терміном
дії, яка зареєструвала місце свого
проживання на підставі строкового
договору найму жилого приміщення за
адресою: АДРЕСА_1, яку було продовжено з
22.12.2005 року по теперішній час.

Тобто, суд дійшов висновку, що при
наданні посвідки на постійне місце
проживання в Україні позивачеві, ВГПІС
УМВС України в Донецькій області
керувалося п. 4 Розділу V «Прикінцеві
положення» Закону України «Про
імміграцію», тобто проводило перевірку
підстав залишення на постійне
проживання на території України
позивача, підстав для відмови у наданні
дозволу на імміграцію відповідачем на
момент надання посвідки не виявлено, що
в свою чергу послугувало в подальшому
надання посвідки на постійне місце
проживання в Україні гр. В’єтнаму
ОСОБА_3.

Разом з тим, відповідно до ст. 12 Закону
України «Про імміграцію» дозвіл на
імміграцію може бути скасовано, якщо:
з'ясується, що його надано на підставі
свідомо неправдивих відомостей,
підроблених документів чи документів,
що втратили чинність; іммігранта
засуджено в Україні до позбавлення
волі на строк більше одного року і
вирок суду набрав законної сили; дії
іммігранта становлять загрозу
національній безпеці України,
громадському порядку в Україні; це є
необхідним для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України; іммігрант порушив
законодавство про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства; в
інших випадках, передбачених законами
України.

У відповідності до абз. 4 ч.4 Прикінцевих
положень Закону України «Про
імміграцію» вважаються такими, що
мають дозвіл на імміграцію в Україну
іноземці та особи без громадянства, які
прибули в Україну до 6 березня 1998 року
за Угодою між Урядом Соціалістичної
Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про
направлення і прийняття в'єтнамських
громадян на професійне навчання та
роботу на підприємства і в організації
СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися
проживати в Україні і звернулися
протягом шести місяців з дня набрання
чинності цим Законом із заявою про
видачу їм посвідки на постійне
проживання в Україні.

Зазначена норма регулює відносини, які
виникають між уповноваженим органом та
іноземцем при наданні дозволу на
імміграцію, та не передбачає випадків
скасування посвідки на постійне
проживання в Україні.

Суд зазначає, що при прийнятті висновку
про скасування посвідки на постійне
місце проживання в Україні гр.
В’єтнаму ОСОБА_3, відповідач також
керувався п. 4 Розділу V Прикінцевих
положень Закону України «Про
імміграцію». Тобто, на цю ж норму Закону
відповідач посилався як на видачу
посвідки так і обґрунтовує прийняття
протилежного рішення - висновку про
скасування посвідки на постійне
проживання від 16.10.2013 року.

Крім того, суд зазначає, що доказів
отримання позивачем посвідки на
постійне проживання серії НОМЕР_2 від
06.06.2003 року у не передбаченому законом
порядку, судом не встановлено.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 1983 від
26.12.2002р., дозвіл на імміграцію
скасовується органом, який його видав.
Питання щодо скасування дозволу вправі
порушити орган внутрішніх справ, інший
орган виконавчої влади, який у межах
наданих йому повноважень забезпечує
виконання законодавства про
імміграцію, якщо стало відомо про
існування підстав для скасування
дозволу на імміграцію. Для
започаткування процедури розгляду
питання про скасування дозволу на
імміграцію відповідне подання
надсилається до органу, який приймав
рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи
всебічно вивчають у місячний термін
подання щодо скасування дозволу на
імміграцію, запитують у разі потреби
додаткову інформацію в ініціатора
подання, інших органів виконавчої
влади, юридичних і фізичних осіб, а
також запрошують для надання пояснень
іммігрантів, стосовно яких
розглядається це питання. На підставі
результату аналізу інформації
приймається відповідне рішення. Про
прийняте рішення письмово
повідомляються протягом тижня
ініціатори процедури скасування
дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на
імміграцію надсилається протягом
тижня органом, що його прийняв, до
територіального підрозділу за місцем
проживання для вилучення посвідки на
постійне проживання в іммігранта та
вжиття заходів відповідно до статті 13
Закону України «Про імміграцію».

Доказів запрошення для надання
пояснень позивачу, стосовно яких
розглядалось питання про скасування
посвідки, не надано, не надано також
доказів надсилання позивачу протягом
тижня прийнятого рішення.

Крім того, в судовому засіданні
представник відповідача не
заперечував того факту, що при розгляді
матеріалів справи та в подальшому
винесення рішення (висновку) про
скасування посвідки на постійне місце
проживання Відділом імміграційної
роботи Головного управління Державної
міграційної служби України в Донецькій
області не було дотримано процедурних
вимог передбачених чинним
законодавством.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
рішення про скасування посвідки на
постійне місце проживання приймалось
без дотримання вимог п. 23 Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданням про
його скасування та виконання прийнятих
рішень, оскільки не було всебічно
з'ясовано всі обставини справи, а саме:
не відібрано пояснень від позивача, не
враховано наявність дітей - громадян
України і т.ін.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Вказана позиція також викладена в
постанові Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 року № 3 де, зокрема, зазначено, що
є неприпустимою відмова в задоволенні
позову в такій категорії справ у
зв'язку з недоведеністю іноземцем чи
особою без громадянства
неправомірності рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень.

Враховуючи наведене, суд робить
висновок про те, що відповідачем не
доведено правомірність прийнятого
рішення про скасування посвідки на
постійне проживання позивачеві від
16.10.2013 року, тобто рішення відповідача
прийнято з порушенням норм вимог ст. 2
КАС України, у зв'язку з чим підлягає
скасування.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87,
94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167,
185-186, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до
Головного управління державної
міграційної служби України в Донецької
області про скасування висновку від 16
жовтня 2013 року - задовольнити.

Скасувати висновок про скасування
посвідки на постійне проживання в
Україні громадянці В’єтнаму ОСОБА_3
затверджений першим заступником
начальника Головного управління
державної міграційної служби України в
Донецькій області від 16.10.2013 року.

Стягнути з Державного бюджету України
(р/р 4005, , МФО 834016, банк
отримувача ГУ КСУ у Донецькій області)
на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові
витрати зі сплати судового збору у
розмірі 34 (тридцять чотири) грн. 41 коп.

Постанова виготовлена у нарадчій
кімнаті та проголошена її вступна та
резолютивна частини у судовому
засіданні 21 січня 2014 року.

Повний текст постанови буде складений
24 січня 2014 року.

Апеляційна скарга подається до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Донецький окружний адміністративний
суд з одночасним надісланням
апеляційної скарги особою, яка її подає
до Донецького апеляційного
адміністративного суду. Апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
складання постанови в повному обсязі
відповідно до статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
Тарасенко І.М.