Справа № 805/11077/13-а
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/800/57842/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів:
Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
м. Харцизьку Донецької області на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 24 вересня
2013 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 06 листопада 2013 року

у справі № 805/11077/13-а

за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

до Управління Пенсійного фонду
України в м. Харцизьку Донецької
області

про скасування рішення про
застосування фінансової санкції від
25.07.2013 № 130

В С Т А Н О В И В :

У липні 2013 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до
Донецького окружного
адміністративного суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Харцизьку Донецької області (далі -
Управління) про скасування рішення від
25.07.2013 № 130 про застосування фінансових
санкцій за порушення порядку та
строків подання відомостей на
застраховану особу у розмірі 17 707,71 грн.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 24.09.2013,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 06.11.2013, позов задоволено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, Управління
оскаржило їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив
скасувати вказані судові акти з
мотивів порушення судами норм
матеріального права та прийняти нове
рішення - про відмову у задоволенні
позову.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 1
частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Згідно з частиною другою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, за результатами проведеної
перевірки позивача Управлінням
прийнято рішення від 25.07.2013 № 130, яким до
позивача застосовано фінансову
санкцію в розмірі 17 707,71 грн. за
ненадання індивідуальних відомостей
за період з січня по грудень 2005 року, а
саме: не відображений фонд оплати
праці та суми нарахованих і утриманих
страхових внесків на застрахованих
осіб.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що Управлінням безпідставно
застосовано положення пункту 5 частини
дев'ятої статті 106 Закону України від
09.07.2003 N 1058-IV «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» (далі -
Закон № 1058-ІV) під час прийняття
оспорюваного рішення.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується зі вказаним висновком
судів попередніх інстанцій з огляду на
таке.

Пунктом 5 частини дев'ятої статті 106
Закону № 1058-ІV в редакції, яка діяла до
01.01.2011, було передбачено застосування
виконавчими органами ПФУ до
страховиків за неподання, несвоєчасне
подання, подання не за встановленою
формою або подання недостовірних
відомостей, що використовуються в
системі персоніфікованого обліку та
іншої звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів ПФУ фінансових санкцій, а саме
накладення штрафу у встановленому
розмірі.

Із набранням чинності з 01.01.2011 Законом
України від 08.07.2010 № 2464-VІ «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (далі - Закон №
2464-VІ) наведена вище норма
матеріального права із Закону № 1058-ІV
була виключена.

У той же час, згідно з абзацом п'ятим
пункту 7 Прикінцевих та перехідних
положень Закону № 2464-VI стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

Абзацом шостим цього ж пункту
встановлено, що на період до повного
стягнення заборгованості зі сплати
страхових внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Наведене правило щодо збереження
порядку стягнення та контрольних
функцій фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
передбачених законодавством, чинним до
01.01.2011, поширюється лише на
заборгованість зі сплати страхових
внесків та сум штрафних санкцій, які
були нараховані та/або не сплачені до
зазначеної дати. Питання ж
відповідальності страховиків, не
пов'язані із такою заборгованістю,
знаходяться поза межами регулювання,
зокрема, Закону № 1058-ІV та абзаців
п'ятого, шостого пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень Закону № 2464-VI.

Ураховуючи наведене, суд касаційної
інстанції дійшов висновку про те, що
нарахування після 01.01.2011 Управлінням на
підставі пункту 5 частини дев'ятої
статті 106 Закону № 1058-ІV позивачу
штрафних санкцій за несвоєчасне
подання звітності, граничний строк
подання якої настав до цієї дати, є
протиправним.

Аналогічна правова позиція викладена у
постановах Верховного Суду України від
20.11.2012 №21-367а12, від 04.06.2013 №21-170а13.

Згідно з положеннями статті 244-2 КАС
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Зважаючи на викладене, доводи
касаційної скарги спростовуються вище
переліченими нормами права та
установленими обставинами справи, у
зв'язку з чим відсутні підстави для її
задоволення та скасування чи зміни
рішень судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Харцизьку
Донецької області залишити без
задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 24 вересня
2013 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 06 листопада 2013 року в цій справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України у строк та у порядку,
визначеними статтями 237 - 2391 КАС
України.