Справа № П/805/48/14
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2014-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2014 р.
Справа №П/805/48/14

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 12 година
20 хвилин

Донецький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

при секретарі судового засідання
Залмаєвій О.М.,

за участю

представника позивача - Стельника Д.В. -
на підставі довіреності,

представника відповідача - Шашкова В.В.
- на підставі довіреності,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
адміністративну справу за позовом
Управління Пенсійного фонду України в
місті Селидове Донецької області до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті Селидове
Донецької області про стягнення
заборгованості, -

встановив:

06 січня 2014 року Управління Пенсійного
фонду України в місті Селидове
Донецької області (далі - УПФУ або
Позивач) звернулося до Донецького
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті Селидове
Донецької області (далі - Відділення
Фонду або Відповідач), в якому просило
стягнути з відповідача заборгованість
з відшкодування витрат на виплату
пенсії у зв'язку з втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 за період з липня по листопад 2013
року в сумі 1 350,00 грн. (а.с.2-3).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в
період з 01 липня по 30 листопада 2013 року
УПФУ здійснило виплату пенсії у зв'язку
з втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, вказаним вище особам на
загальну суму 1 350,00 грн., проте
Відділення Фонду відмовило у прийнятті
до відшкодування цих витрат.

Посилаючись на правові норми, які
містяться в законах України «Про
пенсійне забезпечення», «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, що
спричинили втрату працездатності»,
позивач стверджував, що територіальні
органи виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України повинні
відшкодовувати територіальним органам
Пенсійного фонду України витрати на
виплату пенсії особам, яким призначено
пенсії у зв'язку з втратою годувальника
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання. Оскільки Відділення
Фонду відмовило у відшкодуванні витрат
по особовим справам потерпілих, яким
виплачені пенсії у зв'язку з втратою
годувальника, позивач просив стягнути
ці витрати в судовому порядку.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав, викладених в
адміністративному позові, надав
пояснення, аналогічні тим, що наведені
в позовній заяві, просив задовольнити
позов.

Представник відповідача заявлені
вимоги не визнав у повному обсязі,
надав письмові заперечення проти
позову (а.с.42), сутність яких полягала у
тому, що на час смерті годувальників
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не досягли 55-річного
віку та були працездатними.

З урахуванням наведеного та на
підставі положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», представник
відповідача просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

З'ясовуючи чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, а також чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, суд встановив наступне.

В період з 01 липня 2013 року по 30
листопада 2013 року УПФУ здійснило
виплату пенсії у зв'язку з втратою
годувальника,який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, ОСОБА_3 і
ОСОБА_4

Дослідивши пенсійні справу ОСОБА_3, суд
встановив наступні обставини.

ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5, що
встановлено на підставі паспорту
громадянина України серії НОМЕР_1
(а.с.58-59).

З 23 травня 1968 року ОСОБА_3 перебувала у
шлюбі з ОСОБА_5, що підтверджено
свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.8).

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мали двох дітей -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що вбачається зі змісту
свідоцтв про народження від 11 березня
1969 року серії НОМЕР_3 та від 08 вересня 1971
року серії НОМЕР_4 (а.с.75-76).

ОСОБА_5 постраждав внаслідок нещасного
випадку на виробництві, який стався 08
липня 1973 року на шахті «Україна»
комбінату «Красноармійськвугілля»
(Донецька обл., м. Українськ), про що
свідчить акт про нещасний випадок на
виробництві від 08 липня 1973 року (а.с.9-12).

За результатами огляду у МСЕК 21
листопада 1973 року ОСОБА_5 визначений
діагноз - залишкові явища закритого
компресійного перелому тіла ХІ хребця
з синдромом повного поперечного
ушкодження, встановлена перша група
інвалідності з причини трудового
каліцтва, що підтверджено довідкою з
акта огляду у МСЕК від 21 листопада 1973
року № 717679 (а.с.60-61). Аналогічні висновки
містять довідки з акта огляду у МСЕК
від 09 грудня 1975 року № 820313 та від 25
листопада 1977 року № 131057 (а.с.62-66).

Як вбачається зі змісту свідоцтва про
смерть від 19 січня 1978 року серії НОМЕР_5,
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_6, у якості
причини смерті зазначено - залишкове
явище компресійного перелому ХІ
грудного хребця з пошкодженням
спинного мозку (а.с.66).

Водночас в матеріалах пенсійної справи
ОСОБА_3 висновок МСЕК про наявність
причинно-наслідкового зв'язку між
трудовим каліцтвом та смертю ОСОБА_5
відсутній.

На час смерті ОСОБА_5 ОСОБА_3
виповнилося 36 років, непрацездатною у
встановленому законодавством порядку
вона не визнавалася.

На підставі даних протоколу-подання на
призначення пенсії встановлено, що 24
листопада 1973 року ОСОБА_3 звільнилася з
роботи за сімейними обставинами у
зв'язку з необхідністю догляду за
чоловіком - інвалідом першої групи, з 06
квітня 1978 року вона була знову
працевлаштована (а.с.68-71).

В подальшому, на підставі рішення
Виконавчого комітету Української
міської ради народних депутатів від 30
січня 1992 року № 8 період з 08 липня 1973
року по 05 квітня 1978 року, протягом якого
ОСОБА_3 не працювала та була зайнята
доглядом за хворим чоловіком ОСОБА_5,
зарахований до трудового стажу роботи
ОСОБА_3 (а.с.72-73).

08 квітня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
УПФУ з заявою про перехід з одного виду
пенсії на інший, а саме на пенсію по
втраті годувальника (а.с.7).

На підставі розпорядження від 18 квітня
2013 року № 135191 з 08 квітня 2013 року ОСОБА_3
призначена пенсія по втраті
годувальника - ОСОБА_5 (а.с.6, 77-78).

В липні 2013 року УПФУ здійснило виплату
ОСОБА_3 основного розміру пенсії по
втраті годувальника в сумі 150,00 грн., в
серпні 2013 року - 150,00 грн., у вересні 2013
року - 150,00 грн., в жовтні 2013 року - 150,00
грн. та в листопаді 2013 року - 150,00 грн., а
разом - 750,00 грн., про що свідчить
розрахунок суми позову (а.с.4).

Дослідивши пенсійну справу ОСОБА_4, суд
встановив наступні обставини.

ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7, що
встановлено на підставі паспорту
громадянина України серії НОМЕР_6
(а.с.79-80).

З 03 грудня 1963 року ОСОБА_4 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, що
підтверджено свідоцтвом про одруження
від 03 грудня 1963 року серії НОМЕР_7 (а.с.16).

ОСОБА_4 та ОСОБА_8 мали двох дітей -
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, і ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.17).

Як вбачається зі змісту свідоцтва про
смерть від 23 лютого 1976 року серії
НОМЕР_8, ОСОБА_8 помер ОСОБА_5, у якості
причини смерті зазначено -
травматичний шок, перелом кісток
склепіння та основи черепа (а.с.66).

Зі змісту наказу від 27 лютого 1976 року №
116 про відшкодування шкоди у зв'язку зі
смертю годувальника внаслідок
каліцтва або іншого пошкодження
здоров'я, пов'язаного з роботою, слідує,
що ОСОБА_8 загинув внаслідок нещасного
випадку на виробництві, який стався
ОСОБА_5 на шахті № 10 «Курахівська»
(а.с.17).

Водночас в матеріалах пенсійної справи
ОСОБА_4 акт про нещасний випадок на
виробництві, який стався з ОСОБА_8,
відсутній.

На час смерті ОСОБА_8 ОСОБА_4
виповнилося 37 років, непрацездатною у
встановленому законодавством порядку
вона не визнавалася.

Наявні в трудовій книжці ОСОБА_4 записи
свідчать про те, що з 23 лютого 1971 року по
25 червня 1976 року, (включаючи час смерті
годувальника), вона працювала
санітаркою в пологовому відділенні
лікарні м. Курахово (а.с.81-83).

27 жовтня 2009 року ОСОБА_4 звернулася до
УПФУ Мар'їнському районі Донецької
області з заявою про перехід з одного
виду пенсії на інший, а саме на пенсію
по втраті годувальника (а.с.84-85).

На підставі розпорядження УПФУ
Мар'їнському районі Донецької області
від 05 листопада 2009 року № 13844 з 27 жовтня
2009 року ОСОБА_4 призначена пенсія по
втраті годувальника - ОСОБА_8 (а.с.86-87).

З 04 липня 2013 року виплату ОСОБА_4 пенсії
по втраті годувальника здійснює УПФУ в
м. Селидове, що підтверджено
розпорядженням від 12 липня 2013 року № 1919
(а.с.14).

В серпні 2013 року УПФУ здійснило виплату
ОСОБА_4 основного розміру пенсії по
втраті годувальника в сумі 150,00 грн., у
вересні 2013 року - 150,00 грн., в жовтні 2013
року - 150,00 грн. та в листопаді 2013 року -
150,00 грн., а разом - 600,00 грн., про що
свідчить розрахунок суми позову (а.с.4).

Як вбачається зі змісту актів
щомісячної звірки особових справ
пенсіонерів, які мають право на
отримання пенсії у зв'язку з нещасним
випадком на виробництві або
професійним захворюванням за
липень-листопад 2013 року, таблиць
розбіжностей до цих актів (а.с.18-27) та
списків осіб, що не прийняті до заліку
Відділенням Фонду за вказаний період
(а.с.28-30), УПФУ пред'явило Відділенню
Фонду до відшкодування витрати на
виплату пенсії по втраті годувальника
за особовими справами ОСОБА_3 і ОСОБА_4,
однак Відділення Фонду не прийняло їх
до відшкодування.

Докази, які б спростовували наведені
вище обставини, суду не надані.

Вирішуючи справу по суті, суд
застосовує до спірних правовідносин
нижченаведені правові норми.

Ст.1 Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року № 16/98-ВР (далі - Основи)
встановлено, що загальнообов'язкове
державне соціальне страхування - це
система прав, обов'язків і гарантій, яка
передбачає надання соціального
захисту, що включає матеріальне
забезпечення громадян у разі хвороби,
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
ним органом, громадянами, а також
бюджетних та інших джерел,
передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.4 Основ, залежно від
страхового випадку існують такі види
загальнообов'язкового державного
соціального страхування: пенсійне
страхування; страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням; медичне страхування;
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності; страхування на випадок
безробіття.

Відносини, що виникають за зазначеними
в ч.1 цієї статті видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, регулюються
окремими законами, прийнятими
відповідно до цих Основ.

Спори, що виникають із правовідносин за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням, вирішуються в
судовому порядку, якщо законом не
встановлено досудовий порядок їх
розгляду, що передбачено ст.12 Основ.

За пенсійним страхуванням, згідно з
приписами ст.25 Основ, надаються такі
види соціальних послуг та
матеріального забезпечення: пенсії за
віком, по інвалідності внаслідок
загального захворювання (в тому числі
каліцтва, не пов'язаного з роботою,
інвалідності з дитинства); пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, крім
передбачених ч.4 цієї статті; медичні
профілактично-реабілітаційні заходи;
допомога на поховання пенсіонерів.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.25 Основ за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання надаються такі види
соціальних послуг та матеріального
забезпечення: профілактичні заходи по
запобіганню нещасним випадкам на
виробництві та професійним
захворюванням; відновлення здоров'я та
працездатності потерпілого; допомога
по тимчасовій непрацездатності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; відшкодування збитків,
заподіяних працівникові каліцтвом чи
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням ним своїх трудових
обов'язків; пенсія по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; пенсія у зв'язку із
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; допомога на поховання
осіб, які померли внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Враховуючи те, що пенсія у зв'язку з
втратою годувальника, який постраждав
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, є наслідком страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, належним
страховиком, тим, хто має надавати
застрахованій особі матеріальну
допомогу чи соціальні послуги,
відповідно до ст.25 Основ є Фонд.

Ст.21 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
№ 1105-ХІV (далі - Закон № 1105) визначений
перелік соціальних послуг та виплат,
які здійснюються та відшкодовуються
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків у разі настання
страхового випадку.

Відповідно ст.28 Закону № 1105 страховими
виплатами є грошові суми, які згідно із
ст.21 цього Закону Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
виплачує застрахованому чи особам, які
мають на це право, у разі настання
страхового випадку.

Зазначені грошові суми складаються із
страхової виплати втраченого
заробітку (або відповідної його
частини) залежно від ступеня втрати
потерпілим професійної працездатності
(далі - щомісячна страхова виплата);
страхової виплати в установлених
випадках одноразової допомоги
потерпілому (членам його сім'ї та
особам, які перебували на утриманні
померлого); страхової виплати пенсії по
інвалідності потерпілому; страхової
виплати пенсії у зв'язку з втратою
годувальника; страхової виплати
дитині, яка народилася інвалідом
внаслідок травмування на виробництві
або професійного захворювання її
матері під час вагітності; страхових
витрат на медичну та соціальну
допомогу.

Правові норми, що містяться у ст.ст.21, 28
Закону № 1105, дозволяють дійти висновку,
що у разі настання страхового випадку
обов'язок своєчасно та в повному обсязі
відшкодовувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
здоров'я або в разі його смерті,
виплачуючи йому або особам, які
перебували на його утриманні, зокрема,
пенсію по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання чи пенсію у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, покладено на Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України.

Положеннями з ч.4 ст.26 Основ
передбачено, якщо після призначення
застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг
між страховиками виник спір щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернулася
застрахована особа. При цьому
неналежний страховик має право
звернутися до належного страховика
щодо відшкодування понесених ним
витрат.

Аналогічне правило міститься в абз.2 п.5
ч.1 ст.24 Закону № 1105, яким визначено,
якщо після призначення застрахованій
особі матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків і страховиками з інших видів
соціального страхування виникають
спори щодо понесених витрат, виплата
здійснюється страховиком, до якого
звернувся застрахований. При цьому
страховик, до якого звернувся
застрахований, має право звернутися до
відповідного страховика з інших видів
соціального страхування щодо
відшкодування понесених ним витрат.

Ч.8 ст.36 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV
визначено, що пенсії у зв'язку з втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання,
призначаються відповідно до Закону №
1105.

Згідно з положеннями ст.33 Закону № 1105 у
разі смерті потерпілого право на
одержання щомісячних страхових виплат
(пенсій згідно з п.п. «д» п.1 ч.1 ст.21 цього
Закону) мають непрацездатні особи, які
перебували на утриманні померлого або
мали на день його смерті право на
одержання від нього утримання, а також
дитина померлого, яка народилася
протягом не більш як десятимісячного
строку після його смерті. Такими
непрацездатними особами є: 1) діти, які
не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років,
які не працюють, або старші за цей вік,
але через вади фізичного або
розумового розвитку самі не спроможні
заробляти; діти, які є учнями,
студентами (курсантами, слухачами,
стажистами) денної форми навчання - до
закінчення навчання, але не більш як до
досягнення ними 23 років; 2) жінки, які
досягли 55 років, і чоловіки, які досягли
60 років, якщо вони не працюють; 3)
інваліди - члени сім'ї потерпілого на
час інвалідності; 4) неповнолітні діти,
на утримання яких померлий виплачував
або був зобов'язаний виплачувати
аліменти; 5) непрацездатні особи, які не
перебували на утриманні померлого, але
мають на це право.

Право на одержання страхових виплат у
разі смерті потерпілого мають також
дружина (чоловік) або один з батьків
померлого чи інший член сім'ї, якщо він
не працює та доглядає дітей, братів,
сестер або онуків потерпілого, які не
досягли 8-річного віку.

Застосовуючи системне тлумачення
вищенаведених норм, та враховуючи
висновки Верховного Суду України,
викладені у рішеннях, прийнятих за
наслідками розгляду заяв про перегляд
судового рішення з підстави,
передбаченої п.1 ч.1 ст.237 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) (постанова від 12
червня 2012 року по справі № 21-165а12), суд
дійшов висновку стосовно того, що
страховиком, який має виплачувати
пенсію у зв'язку з втратою
годувальника, який постраждав
внаслідок нещасного випадку на
виробництві, особам, зазначеними в ст.33
Закону № 1105, (а в разі виплати такої
органами Пенсійного фонду України -
відшкодувати останньому витрати), є
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України.

Як встановлено судом, на час смерті
годувальника ОСОБА_3 не досягла
55-річного віку, непрацездатною у
встановленому законодавством порядку
не визнавалася.

Щодо доводів представника позивача про
те, що на час смерті годувальника
ОСОБА_3 не працювала, суд вважає за
необхідне відзначити таке.

Дійсно, матеріали пенсійної справи
свідчать, що 24 листопада 1973 року ОСОБА_3
була звільнена з роботи за сімейними
обставинами у зв'язку з необхідністю
догляду за чоловіком - інвалідом першої
групи, з 06 квітня 1978 року вона була
знову працевлаштована.

Проте, в подальшому, на підставі
рішення Виконавчого комітету
Української міської ради народних
депутатів від 30 січня 1992 року № 8 період
з 08 липня 1973 року по 05 квітня 1978 року,
протягом якого ОСОБА_3 не працювала та
була зайнята доглядом за хворим
чоловіком ОСОБА_5, зарахований до
трудового стажу роботи ОСОБА_3

Отже, наведене вище обставини не можуть
бути розцінені судом як свідчення
непрацездатності ОСОБА_3

З урахуванням наведеного, суд
приходить до висновку, що на час смерті
годувальника ОСОБА_3 не належала до
категорії непрацездатних осіб в
розумінні ст.33 Закону № 1105, а тому
відсутні правові та фактичні підстави
для стягнення з Відділення Фонду на
користь УПФУ витрат на виплату пенсії
по втраті годувальника цій особі.

Крім того, відсутність підстав для
стягнення з Відділення Фонду на
користь УПФУ витрат на виплату пенсії
по втраті годувальника ОСОБА_3
встановлена таким, що набрало законної
сили судовим рішенням Донецького
окружного адміністративного суду у
справі № 805/10226/13-а (а.с.31-36).

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

За правилами ч.2 ст.255 КАС України
обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть оспорюватися в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін.

Ч.2 ст.8 КАС України встановлено, що суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з прецедентною практикою
Європейського суду з прав людини право
на справедливий судовий розгляд, яке
передбачене п.1 ст.6 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод, в контексті принципів
верховенства права та юридичної
визначеності, містить вимогу
непіддання сумніву рішення суду, коли
він остаточно вирішив питання (рішення
у справі «Брумареску проти Румунії»),
нове вирішення тих самих питань
зводить нанівець закінчене раніше
провадження, що є несумісним з
принципом юридичної визначеності
(рішення у справі «Ющенко та інші проти
України») тощо.

Таким чином, встановлені судом під час
розгляду справи № 805/10226/13-а фактичні
обставини не можуть ставитись під
сумнів та оспорюватися сторонами під
час розгляду справи № П/805/48/14.

Суд також вважає за необхідне звернути
увагу сторін на наступне.

Згідно з ч.9 ст.34 Закону № 1105 причинний
зв'язок смерті потерпілого з одержаним
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я має підтверджуватися
висновками відповідних медичних
закладів.

Загальними положеннями Інструкції про
встановлення причинного зв'язку смерті
з професійним захворюванням
(отруєнням) або трудовим каліцтвом, яка
затверджена наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 15
листопада 2005 року № 606 та зареєстрована
в Міністерстві юстиції України 2 грудня
2005 року за № 1455/11735, передбачено, що
причинний зв'язок смерті з професійним
захворюванням (отруєнням) або трудовим
каліцтвом - зв'язок, який можна
встановити між перебігом професійних
захворювань (отруєнь) або наслідками
трудового каліцтва з урахуванням
форми, стадії, тяжкості функціональних
порушень, розвитку ускладнень за життя,
патоморфологічними та гістологічними
змінами в органах та системах
організму, що виявлені під час розтину,
та настанням смерті.

П.2.10. Інструкції визначено, що висновок
про наявність або відсутність
причинного зв'язку смерті з
професійним захворюванням (отруєнням)
або трудовим каліцтвом оформляється
довідкою у трьох примірниках, що
використовується МСЕК за формою, що
затверджується МОЗ України та
видається: перший - установі, що
надавала направлення до МСЕК, другий -
відповідному відділенню виконавчої
дирекції Фонду, третій - заявнику.
Підставою є акт визначення причинного
зв'язку смерті з профзахворюванням
(отруєнням) або трудовим каліцтвом
(форма акта затверджується МОЗ
України).

Відповідно до ч.4 ст.70 КАС України
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Водночас матеріали пенсійної справи
ОСОБА_3 висновку МСЕК про наявність
причинно-наслідкового зв'язку між
смертю ОСОБА_5 та одержаним ним
трудовим каліцтвом не містять.

Судом встановлено, що на час смерті
годувальника ОСОБА_4 не досягла
55-річного віку, непрацездатною у
встановленому законодавством порядку
не визнавалася та працювала, тобто не
належала до категорії непрацездатних
осіб в розумінні ст.33 Закону № 1105, що
виключає можливість покладення на
Відділення Фонду обов'язку
відшкодувати УПФУ витрати на виплату
пенсії по втраті годувальника цій
особі.

До того ж, всупереч вимогам ч.4 ст.70, ч.1
ст.71 КАС України позивач не довів
належними та допустимими доказами, (а
саме не надав акт про нещасний випадок
на виробництві), факт того, що смерть
ОСОБА_8 стала наслідком страхового
випадку, страхувальником за яким є Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України.

Заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, беручи до уваги, що ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
достатність і взаємний зв'язок доказів
у їх сукупності, суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог, оскільки позивач не довів
належними та допустими доказами
наявність передбачених законодавством
підстав для покладання на Відділення
Фонду обов'язку відшкодувати витрати
УПФУ на виплату пенсії по втраті
годувальника ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Відповідно до положень ст.94 КАС України
судові витрати присудженню не
підлягають.

Керуючись Конституцією України,
ст.ст.2-15, 17-20, 23, 26, 69-72, 94, 98, 159-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

постановив:

У задоволенні адміністративного
позову Управління Пенсійного фонду
України в місті Селидове Донецької
області до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті Селидове
Донецької області про стягнення
заборгованості з відшкодування витрат
на виплату пенсії по втраті
годувальника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за
період з липня по листопад 2013 року в
сумі 1 350,00 грн. - відмовити у повному
обсязі.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті,
її вступна та резолютивна частини
проголошені в судовому засіданні 07
лютого 2014 року.

Постанова складена у повному обсязі 10
лютого 2014 року.

Постанова може бути оскаржена до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Донецькій окружний адміністративний
суд в порядку, визначеному ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом ч.3 ст.160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених ч.4
ст.167 Кодексу адміністративного
судочинства України, було повідомлено
про можливість отримання копії
постанови суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги, якщо вона не була
подана у встановлені строки. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Суддя
Кравченко Т.О.