Справа № 826/16140/13-а
Суддя: Соколова О.А.
Дата ухвалення: 2013-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 грудня 2013 року справа №
826/16140/13-а

приміщення суду за адресою: м. Київ, вул.
Хрещатик, 10

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Соколової О.А.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної
Ради України, Керівника прес-служби
апарату Верховної Ради України
Шведової Вікторії Володимирівни про
визнаня протиправними дії зобов'язання
вчнити дії

встановив:

До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулася ОСОБА_1 з
адміністративним позовом, з
урахуванням заяви про зміну позовних
вимог від 02.12.2013 року (а.с.78-79), до Апарату
Верховної Ради України (далі -
відповідач-1), Керівника прес-служби
апарату Верховної Ради України
Шведової Вікторії Володимирівни (далі -
відповідач-2) в якому позивач просить
суд:

- визнати протиправними дії керівника
Прес-служби Апарату ВРУ Шведової В.В.;

- зобов'язати Апарат Верховної Ради
України визнати Шведову В.В. особою яка
порушила присягу державного службовця;

- в зв'язку з численними порушеннями
Шведовою В.В. законодавства України та
зловживаннями нею службовим
становищем, зобов'язати Апарат
Верховної Ради України прийняти
рішення щодо звільнення керівника
Прес-служби Апарату ВРУ Шведової В.В. на
підставі пункту 6 частини 1 статті 30
Закону України «Про державну службу»
(за порушення Присяги державного
службовця);

- зобов'язати Апарат Верховної Ради
України визнати керівника Прес-служби
Апарату Верховної Ради України Шведову
В.В. особою, яка порушила статтю 16
Закону України «Про засади запобігання
і протидії корупції» та вчинила
корупційне правопорушення;

- зобов'язати Апарат Верховної Ради
України визнати керівника Прес-служби
Апарату Верховної Ради України Шведову
В.В. особою, виною в порушенні ст. 5
Закону України «Про інформацію», ст. 14
та ст. 24 Закону України «Про доступ до
публічної інформації», п. 1.5, п. 2.1, п. 2.3,
п. 2.11 «Загальних правил поведінки
державного службовця», ст.5, ст.10, ст.17
Закону України «Про державну службу».

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що 19.08.2013 року
направивши електронний запит до
Апарату Верховної Ради України з
проханням надати документ, який
підтверджує створення прес-служби
Апарату ВРУ як самостійного
підрозділу, 27.08.2013 року отримано
лист-відповідь від 23 08.2013 року за №10/11-4
(за підписом заступника керівника
Прес-служби Апарату ВРУ Кармелюк І.М.),
яким повідомлено, що прес-служба
Апарату ВРУ діє відповідно до
Розпоряджень Голови ВРУ. Як зазначає
позивач, в даному листі не було вказано
та надано документ, який підтверджує
створення прес-служби Апарату ВРУ як
самостійного підрозділу апарату ВРУ.
27.08.2013 року позивачем було направлено
повторний електронний запит з
проханням надати документ про надання
прес-службі Апарату ВРУ статусу
самостійного підрозділу, на що 06.09.2013
року отримано лист-відповідь від
керівника Прес-служби Апарату ВРУ
Шведової В.В., в якому зазначено, що
запитувана інформація не входить до
складу інформаційних ресурсів, що ними
володіє апарат Верховної Ради України.
На думку позивача, керівник прес-служби
апарату ВРУ Шведова В.В. не має такої
інформації (документу), а і стверджує,
що в усьому апараті ВРУ немає такої
інформації. Таким чином, позивач дійшов
висновку, що Шведова В.В. як керівник
прес-служби намагається приховати дану
інформацію (документи). Позивач вказує,
що витребувані документи ним отримано
13.09.2013 року разом з листом-відповіддю
від керівника Управління кадрів
Максим'яка В.Є. Крім того, позивач
вважає, що положення про Прес-службу
Апарату ВРУ є протизаконним та
антиконституційним, оскільки визначає
прес-службу як самостійний структурний
підрозділ Апарату ВРУ, чим прямо
порушує норми пункту 35 статті 85
Конституції України та суперечить
пункту 2 Постанови Верховної Ради
України «Про структуру Апарату
Верховної Ради України» від 20 квітня 2000
року № 1678-111. Позивач наголошує, що
Шведова В.В., знаючи про незаконність
існування прес-служби Апарату ВРУ як
самостійного структурного підрозділу
апарату ВРУ, незаконність та
антиконституційність Розпорядження
Голови ВРУ від 03.10.2003 року за № 995 та
Положення про прес-службу Апарату ВРУ,
навмисно приховала дану інформацію та
дала недостовірну відповідь, якою
ввела позивача в оману. На думку
позивача, Шведова В.В. не дотримувалась
Конституції України та законодавства
України, не повідомляла про існування
антиконституційних актів та протягом
багатьох років (з 2003 року - рік
підписання Розпорядження №995 від 03.10.2003
року) не вживала жодних заходів задля
виправлення ситуації, що склалась,
свідомо використовувала цю ситуацію на
свою користь. Отже, Шведова В.В.
порушила присягу державного службовця
України. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 30
Закону України «Про державну службу»
порушення Присяги, передбаченої
статтею 17 цього Закону є підставою для
звільнення державного службовця.

У судовому засіданні представник
позивача надав пояснення аналогічні
викладеним в адміністративному позові
та просив позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі.

Представник відповідача-1 проти позву
заперечував та надав заперечення на
адміністративний позов, в яких він
зазначив наступне, позивач посилається
на Розпорядження Голови Верховної Ради
України № 995 від 03.10.2003 року, яке не
публікувалося офіційно. Документ
відсутній у переліку видів
інформаційних ресурсів, що ними
володіє Апарат Верховної Ради України,
який розміщений на офіційному
Веб-сайті парламенту (офіційний
Веб-сайт, розділ «Види інформаційних
ресурсів Апарату Верховної Ради
України»), чим і була обумовлена
відповідь керівника Прес-служби.
Представник відповідача-1 вказує, що
керівнику прес-служби, навіть якщо і
було відомо про існування вказаного
розпорядження, то у даному підрозділі
не могло зберегтися через те, що були
відсутні законні підстави
(номенклатура справ) для його
зберігання. До предмету відання чи
зберігання вказаного документу
прес-служба, основне завдання якої -
висвітлення роботи Верховної Ради
України у засобах масової інформації,
не має жодного відношення, а так і не
могла надати копії.

У судовому засіданні представник
відповідача-1 просив суд в задоволенні
позовних вимог відмовити у повному
обсязі.

Відповідач-2 у судове засідання не
з'явився, про час і місце судового
розгляду повідомлявся належним чином.
Надав до суду клопотання, в якому
просив справу розглядати за його
відсутності та в задоволенні
адміністративного позову відмовити.

За таких обставин, суд вважає за
можливим розглянути справу за
відсутності відповідача-2.

Керуючись ч.6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи зазначене, суд в судовому
засіданні від 03.09.2013 року ухвалив
розглядати справу у порядку письмового
провадження.

Таким чином, суд керуючись ч.6 ст.71
Кодексу адміністративного судочинства
України вирішує справу на підставі
наявних в ній доказів.

Вирішуючи спір по суті суд виходив з
наступного.

Позивачем 19.08.2013 року направлено
електронний запит на отримання
публічної інформації до апарату
Верховної Ради України з проханням
надати документ, який підтверджує
створення прес-служби апарату ВРУ як
самостійного підрозділу. 27.08.2013 року
отримано лист-відповідь від 23 08.2013 року
за №10/11-4 (за підписом заступника
керівника Прес-служби Апарату ВРУ
Кармелюк І.М.), яким повідомлено, що
прес-служба апарату ВРУ діє відповідно
до Розпоряджень Голови ВРУ. Положення
про апарат Верховної ради України
затверджено Розпорядженням Голови
Верховної ради України № 769 від 25.08.2011
року. (а.с.12-13)

27.08.2013 року позивачем було направлено
повторний електронний запит на
отримання публічної інформації з
проханням надати документ про надання
прес-службі апарату ВРУ статусу
самостійного підрозділу, на що 06.09.2013
року отримано лист-відповідь від
керівника прес-служби апарату ВРУ
Шведової В.В., в якому зазначено, що
запитувана інформація не входить до
складу інформаційних ресурсів, що ними
володіє апарат Верховної Ради України.
(а.с.14-15)

05.09.2013 року позивач звернувся з
аналогічним електронним запитом до
керівника Управління кадрів апарату
ВРУ Максим'яка В.Є., на що останнім
надано позивачу лист-відповідь від
11.09.2013 року № 20-5/3218 та відповідні
документи: копію Розпорядження Голови
ВРУ від 03.10.2003 року за № 995 «Про
структуру і штатний розпис Прес-служби
Апарату Верховної Ради України» і
копію Положення про Прес-службу
Апарату Верховної Ради України,
затвердженого розпорядженням Голови
Верховної Ради України від 28.12.2012 року
№ 1632. (а.с.16-17)

В розумінні п.7 ч.1 ст.3 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), суб'єкт владних
повноважень - орган державної влади,
орган місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень,
тобто суд приходить до висновку, що
відповідач-1 є суб'єктом владних
повноважень.

Згідно з п.1 Закону України «Про доступ
до публічної інформації», публічна
інформація - це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім
випадків, встановлених законом.

Метою цього Закону є забезпечення
прозорості та відкритості суб'єктів
владних повноважень і створення
механізмів реалізації права кожного на
доступ до публічної інформації. (ст.2
Закону України «Про доступ до
публічної інформації»)

Керуючись п.2 ст.5 Закону України «Про
доступ до публічної інформації» доступ
до інформації забезпечується шляхом,
зокрема, надання інформації за
запитами на інформацію.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»,
суб'єктами відносин у сфері доступу до
публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні,
юридичні особи, об'єднання громадян без
статусу юридичної особи, крім суб'єктів
владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб'єкти,
визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або
відповідальна особа з питань запитів
на інформацію розпорядників
інформації.

Керуючись п.1 ч.1 ст.13 Закону України
«Про доступ до публічної інформації»,
розпорядниками інформації для цілей
цього Закону визнаються, зокрема,
суб'єкти владних повноважень - органи
державної влади, інші державні органи,
органи місцевого самоврядування,
органи влади Автономної Республіки
Крим, інші суб'єкти, що здійснюють
владні управлінські функції
відповідно до законодавства та рішення
яких є обов'язковими для виконання.

Згідно з пунктом 6 статті 14 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» розпорядники інформації
зобов'язані надавати достовірну, точну
та повну інформацію, а також у разі
потреби перевіряти правильність та
об'єктивність наданої інформації.

Розпорядником публічної інформації є
Апарат Верховної Ради України
відповідно до свого Положення про
Апарат Верховної Ради України
затвердженого Розпорядженням Голови
Верховної Ради України від 25.06.2011 року
№ 769 та пункт 1 Розпорядження Голови
Верховної Ради України від 11.05.2011 року
№ 393 «Про забезпечення виконання
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» в Апараті
Верховної Ради України». (а.с.58-70)

Суд зауважує, що позивач посилається на
Розпорядження Голови Верховної Ради
України № 995 від 03.10.2003 року, яке не
публікувалося офіційно. Документ
відсутній у переліку видів
інформаційних ресурсів, що ними
володіє Апарат Верховної Ради України,
який розміщений на офіційному
Веб-сайті парламенту (офіційний
Веб-сайт, розділ «Види інформаційних
ресурсів Апарату Верховної Ради
України»), чим і була обумовлена
відповідь відповідача-2.

Так, запитувана інформація не є
публічною, оскільки не відноситься до
інформації, що була отримана або
створена в процесі реалізації
Верховною Радою України, її органами
повноважень, передбачених
законодавчими актами. Вказане
Розпорядження створено для
врегулювання внутрішніх відносин в
середині Апарату ВРУ, для покращення
реалізації функціонування Апарату ВРУ
в цілому.

Суд бере до уваги, що зміст
оскаржуваного Розпорядження № 955 від
03.10.2003 року свідчить, що його дія
поширюється на обмежене коло суб'єктів
- на Апарат Верховної Ради України, воно
встановлює обов'язки виключно для
Апарату Верховної Ради України та не є
джерелом права, що дає підстави вважати
зазначене Розпорядження актом
індивідуальної дії.

Позивачем не доведено, що
Розпорядження № 955 від 03.10.2003 року
порушує його права, свободи чи
інтереси, при цьому, водночас на думку
відповідачів зазначене розпорядження
(інтересів яких стосується дане
Розпорядження) є законним та на час
розгляду цієї справи є діючим.

Так, Розпорядженням Голови Верховної
Ради України від 03.10.2003 року № 995 було
прийнято рішення вивести Прес-службу
зі складу Інформаційного управління
надавши їй статус самостійного
структурного підрозділу Апарату
Верховної Ради України та затверджено
структуру у кількості 8 штатних
одиниць.

Таким чином, в ході судового розгляду
справи встановлено, що дійсно
відповідачу-2, навіть якщо і було відомо
про існування вказаного розпорядження,
то у даному підрозділі не повинно
зберегатися через те, що були відсутні
законні підстави (номенклатура справ)
для його зберігання саме у цьому
підрозділі. (а.с.50-57)

До предмету відання чи зберігання
вказаного документу Прес-служба,
основне завдання якої - висвітлення
роботи Верховної Ради України у
засобах масової інформації, не має
жодного відношення, а так і відповідач-2
не міг надати копії.

Суд наголошує, що статтею 22 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» визначений вичерпний
перелік підстав відмови в задоволенні
запиту на інформацію, а саме
розпорядник інформації має право
відмовити в задоволенні запиту в таких
випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і
не зобов'язаний відповідно до його
компетенції, передбаченої
законодавством, володіти інформацією,
щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить
до категорії інформації з обмеженим
доступом відповідно до частини другої
статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію,
не оплатила передбачені статтею 21
цього Закону фактичні витрати,
пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на
інформацію, передбачених частиною
п'ятою статті 19 цього Закону.

Суд зазначає, що з огляду на
вищевикладене та з відповіді керівника
Прес-служби Апарату ВРУ від 02.09.2013 року
№ 10/11-6 при наданні відмови в
задоволенні запиту, відповідач-2
дотримався вимог ст.22 Закону України
«Про доступ до публічної інформації.

Суд приходить до висновку, що
відповідачами доведена правомірність
їх дій при надані відповіді позивачу.

Крім того, позивач не надав суду
доказів, які б свідчили щодо численних
порушень Шведовою В.В. законодавства
України та зловживанням нею службовим
становищем, а тому позовні вимоги
заявлені позивачем є безпідставними.

Доказами в адміністративному
судочинстві, за визначенням частини
першої статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

В процесі розгляду справи сторонами
доказів крім тих, що містяться у
матеріалах справи, до суду не надано,
відомостей про наявність інших
доказів, які могли б бути витребувані
судом, сторонами не надавалося.

У відповідності до частин першої та
четвертої статті 70 цього Кодексу,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Крім того, суд наголошує, що згідно з ч. 1
ст. 9 КАС України суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Аналогічна норма
закріплена і в ч.2 ст.19 Конституції
України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, суд прийшов до висновку
щодо необґрунтованості заявлених
позовних вимог ОСОБА_1, в задоволенні
яких слід відмовити.

Керуючись ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59,
69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111,112, 121, 122-143, 151-154,
158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

постановив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку за правилами, встановленими
ст.ст.185-187 цього Кодексу.

Суддя
О.А. Соколова