Справа № 872/7539/13
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2013-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2013 р. справа №
6а/205/40/13(205/2756/13-а)

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Шлай А.В.

суддів: Іванова С.М.
Чабаненко С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
ухвалу Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 10 квітня 2013 року
у справі № 6а/205/40/13(205/2756/13-а) за позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі
м.Дніпропетровська про зміну способу і
порядку виконання судового рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
адміністративним позовом, в якому
просила стягнути з Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м.Дніпропетровська недоплачену
щомісячну державну соціальну допомогу
до пенсії, передбачену статтею 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" в розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком відповідно до вимог статті 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
стархування" за період з 01 січня 2006 року
по 31 грудня 2009 року в сумі 5087,10 гривень.
В обґрунтування заявлених вимог,
позивач зазначила, що відповідно до
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» має право на щомісячну
соціальну допомогу в розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком,
проте в 2006-2008 роках вона не
виплачувалась. Крім того, позивач
зазначив, що відповідно до частини 2
статті 46 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» передбачено, що
нараховані суми пенсії, які неотримані
з вини органу, який призначає і
виплачує пенсію, виплачуються за
минулий час без обмежень буд-яким
строком із нарахуванням компенсації
втрати частини доходів.

Постановою Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 2 вересня 2010
року адміністративний позов ОСОБА_1
задоволено частково. Зобов'язано
відповідача здійснити перерахунок та
виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, встановленої частиною 1
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з урахуванням
встановленого законодавством
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність згідно статті
6 Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» за період 09 липня 2007 року
по 31 грудня 2007 року; з 22 травня 2008 року
по 31 грудня 2008 року в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком з
урахуванням різниці, яка була
виплачена в цей період.

Не погодившись з рішенням суду позивач
подав до суду апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення норм
процесуального та матеріального права,
просив скасувати оскаржувану
постанову в частині відмови у
задоволенні позовних вимог за період з
01 січня 2006 року по 08 липня 2007 року, з 01
січня 2008 року по 21 травня 2008 року, з 01
січня 2009 року по 31 грудня 2009 року.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 22 вересня 2011 року апеляційну скаргу
ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову
Ленінського районного суду міста
Дніпропетровська від 02 вересня 2010 року
змінено та викладено абзац третій
постанови в наступній редакції:
зобов'язати відповідача нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії
у визначеному статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
розміру 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком, розрахованому відповідно до
вимог частини 1 статті 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та законодавчо
визначеного розміру мінімальної
пенсії за віком, встановленого на час
виплати, з за підрахунком сум
підвищення до пенсії, отриманих ОСОБА_1,
як дитиною війни за період: з 09 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року та починаючи з
22 травня 2008 року.

У березні 2013 року ОСОБА_1 подала до суду
заяву про зміну способу і порядку
виконання постанови
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 22 вересня
2011 року, в якій просила постановити
ухвалу про стягнення з відповідача
нарахування та виплати підвищення до
пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком, встановленого на час виплати
за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня
2007 року та починаючи 22 травня 2008 року,
за рахунок коштів Державного бюджету
України.

Ухвалою Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 10 квітня 2013 року
в задоволенні заяву ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач не погодилась з рішенням суду
та подав апеляційну скаргу, в
посилаючись на порушення норм
процесуального права, просила
скасувати оскаржувану ухвалу та
змінити спосіб і порядок виконання
постанові Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 22 вересня 2011 року.

У судовому засіданні позивач та його
представник підтримали вимоги,
викладені в апеляційній скарзі.

Відповідач, належним чином
повідомлений про день, місце і час
розгляду апеляційної скарги, доказом
чого є повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення, у судове засідання не
прибув, надавши до суду клопотання про
розгляд справи без його уповноваженого
представника.

Відповідно до частини 4 статті 196
Кодексу адміністративного судочинства
України неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги та
пред'явлених позовних вимог, дійшла
висновку про відсутність підстав для
задоволення апеляційної скарги,
виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
на підставі письмових доказів, що
містяться в матеріалах справи, на
підставі постанови Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від22 вересня 2011 року Ленінським
районним судом м.
Дніпропетровська 23 липня 2012 року
видано виконавчий лист. Постановою
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області від 24 січня
2013 року виконавчий лист № 2а-1127/2010
повернуто стягувачу в зв'язку з
неможливістю виконання судового
рішення в частині виплати коштів.

Відмовляючи у задоволенні заяви про
зміну способу і порядку виконання
судового рішення, суд першої інстанції
виходив з відсутності підстав для її
задоволення.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції та
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 263
Кодексу адміністративного судочинства
України за наявності обставин, що
ускладнюють виконання судового
рішення (відсутність коштів на рахунку,
відсутність присудженого майна в
натурі, стихійне лихо тощо), державний
виконавець може звернутися до
адміністративного суду першої
інстанції, незалежно від того, суд якої
інстанції видав виконавчий лист, що
видав виконавчий лист, із поданням, а
особа, яка бере участь у справі, та
сторона виконавчого провадження - із
заявою про відстрочення або
розстрочення виконання, зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення. Питання
про відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення може бути розглянуто також за
ініціативою суду.

Приписи статті 263 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачають зміну чи встановлення
порядку і способу виконання рішення,
яке було ухвалено судом у справі, а саме
резолютивної частини постанови, яка
містить висновки суду по суті позовних
вимог. Отже, суд, здійснюючи зміну
порядку чи способу виконання рішення,
не змінює змісту резолютивної частини
та не змінює спосіб захисту порушеного
права, обраний судом при вирішенні
справи. Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
того, що заява про зміну способу та
порядку виконання постанови
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суд від 22 вересня 2011
року не підлягає задоволенню, оскільки
в разі задоволення її вимог фактично
буде змінено по суті зміст
резолютивної частини постанови суду,
що в свою чергу є порушенням норм
процесуального права.

Крім того, за приписом частини 2 статті
263 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд при розгляді
питання про зміну способу і порядку
виконання судового рішення може
змінити спосіб та порядок виконання
рішення лише у виняткових випадках, а
отже підставами застосування цієї
норми є обставини, що перешкоджають
належним чином виконати судове рішення
в адміністративній справі, ускладнюють
його виконання або роблять неможливим.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, регулюються Законом України
"Про виконавче провадження".

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону
України "Про виконавче провадження" за
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, державний виконавець за
власною ініціативою чи за заявою
сторін, а також самі сторони мають
право звернутися до суду, який видав
виконавчий документ, із заявою про
відстрочку або розстрочку виконання, а
також про встановлення або зміну
способу і порядку виконання.

Згідно частини 3 статті 36 Закону
України "Про виконавче провадження"
щодо інших рішень відстрочка або
розстрочка виконання, встановлення чи
зміна способу і порядку виконання не
допускаються.

Колегія суддів погоджується з доводами
суду першої інстанції щодо того, що
викладені заявником вимоги стосуються
в цілому вчинення відповідних дій, які
у випадку їх задоволення, можуть
істотно змінити зміст резолютивної
частини судового рішення, що у
відповідності з діючим законодавством
є недопустимим. Крім того, не
вбачається таких обставин, які б
ускладнювали виконання постанови суду,
а посилання на відсутність коштів для
виконання судових рішень не є
перешкодою для виконання рішення суду,
про що неодноразово наголошував
Європейський суд з прав людини у своїх
рішеннях.

На підставі наведеного, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції вірно дана правова оцінка
обставинам у справі; судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
що згідно статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення, а постанови
суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 195-196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 10 квітня 2013 року
у справі № 6а/205/40/13(205/2756/13-а) - залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складення
її тексту у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
А.В. Шлай

Суддя:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко