Справа № 807/4455/13-а
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2014 рокум. Ужгород№ 807/4455/13-а

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Маєцька Н.Д.

при секретарі Сологуб Д.Я.,

за участю:

представників позивача: Зеленяк Е.С.,
Рега Є.Є ,

представник відповідача: не з'явився ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовною заявою Прокурора міста
Мукачево до Мукачівської міської ради
про визнання протиправним та
скасування рішення , -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ч.3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
04 лютого 2014 року було проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови. Повний текст постанови
виготовлено та підписано 06 лютого 2014
року.

Прокурор міста Мукачево звернувся до
Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Мукачівської міської ради ,
яким просить визнати протиправним та
скасувати рішення 50-ї позачергової
сесії VІ скликання Мукачівської
міської ради від 03.12.2013 р. "Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні".

Позовні вимоги мотивовані тим, що
оскаржуване рішення Мукачівської
міської ради є протиправним та таким,
що суперечить вимогам чинного
законодавства, порушує конституційні
засади місцевого самоврядування.
Приймаючи оскаржуване рішення,
Мукачівська міська рада, вдалася до
вирішення питань, що перебувають за
межами наданих законодавством
повноважень місцевого значення, грубо
порушила визначений законом порядок
скликання та проведення позачергової
сесії ради, не дотрималась
встановленого порядку щодо
попереднього оприлюднення проекту
рішення, яке підлягало обговоренню на
сесії, а тому позивач просить визнати
протиправним та скасувати дане
рішення. Зважаючи на те, що прийняте
Мукачівською міською радою рішення не
відповідає вимогам чинного
законодавства, при цьому інший орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у даних спірних
правовідносинах відсутній, реалізуючи
надані законом повноваження щодо
здійснення нагляду за законністю
прийнятих органом місцевого
самоврядування рішень, з метою захисту
інтересів держави, даний позов
пред'являється прокурором самостійно.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали
повністю та просили суд даний
адміністративний позов задовольнити, з
підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач заперечень на
адміністративний позов не подав, в
судове засідання не з'явився, хоча
належно повідомлявся про дату, час та
місце судового засідання.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України, у
разі неприбуття відповідача, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Дослідивши подані документи та
матеріали справи, заслухавши доводи та
пояснення представників позивача,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням
позачергової 50 сесії VI скликання
Мукачівської міської ради від 03.12.13 р.
№986 вирішено: « 1. Підтримати оголошений
в Києві, на Майдані
загальнонаціональний страйк та
долучитися до вимог мітингувальників.
2. Категорично засудити дії Міністра
внутрішніх справ В.Захарченка щодо
силового придушення мирних акцій
протесту у місті Києві. 3. Вимагати від
Президента України В.Януковича
відправити у відставку Кабінет
Міністрів та покарати винних за
побиття людей. 4. Закликати мукачівців
приєднатися до загальнонаціональних
мирних акцій протесту. 5 Створити при
міській раді координаційний центр по
підтримці загальноукраїнського
Майдану у місті Києві.».

Відповідно до ч.2 ст.60 КАС України,
прокурор, який звертається до
адміністративного суду в інтересах
держави, в позовній заяві самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також
зазначає орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах. У разі
відсутності такого органу або
відсутності у нього повноважень щодо
звернення до адміністративного суду
прокурор зазначає про це в позовній
заяві і в такому разі прокурор набуває
статусу позивача.

Як встановлено в судовому засіданні,
вважаючи рішення відповідача від 03.12.2013
№ 986 «Про суспільно-політичну ситуацію
в Україні» незаконним та таким, що
суперечить вимогам чинного
законодавства, порушує конституційні
засади місцевого самоврядування,
прокурор м. Мукачева звернувся до суду
із даним позовом.

Так, повноваження позивача на
звернення до суду, при нагляді ним за
додержанням і застосуванням законів,
зокрема, відповідністю актів, які
видаються всіма органами,
підприємствами, установами,
організаціями та посадовими особами,
вимогам Конституції України та чинним
законам визначено пунктом 9 розділу XV
«Перехідні положення» Конституції
України та Закону України «Про
прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII де
передбачено, що прокуратура здійснює
вказаний нагляд.

Згідно частини першої 1 статті 19 Закону
України «Про прокуратуру» від 05.11.1991
№1789-XII, предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів є,
зокрема, відповідність актів, що
видаються всіма органами,
підприємствами, установами,
організаціями та посадовими особами,
вимогам Конституції України та чинним
законам.

При виявленні порушень закону,
відповідно до ч.5 ст. 23 Закону України
«Про прокуратуру», передбачено право
прокурора на звернення до суду щодо
визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині, визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень.

Отже, звертаючись до суду із даною
вимогою, прокурор м. Мукачево діє в
межах повноважень, у порядку та в
спосіб, передбачений законом і діє як
посадова особа органу державної влади
та набуває статусу позивача.

Відповідно до статті 5 Конституції
України народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. З цього
конституційного положення у
системному взаємозв'язку з положеннями
статті 6 Конституції України випливає,
що органи місцевого самоврядування не
є органами державної влади, а місцеве
самоврядування слід розглядати як
форму здійснення народом влади, яка
визнається і гарантується в Україні
(стаття 7 Конституції України).

Стаття 40 Основного Закону України
визначає місцеве самоврядування як
право територіальної громади - жителів
села чи добровільного об'єднання у
сільську громаду жителів кількох сіл,
селища та міста - самостійно вирішувати
питання місцевого значення в межах
Конституції і законів України. Місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи, районні та обласні ради.

Такому конституційному змісту
інституту місцевого самоврядування
властиві принаймні дві найважливіші
ознаки. Це - самостійність
територіальної громади, органів
місцевого самоврядування у вирішенні
певного кола питань і те, що предметами
відання місцевого самоврядування є не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних
громад.

Перелік таких питань визначено у
Конституції України та Законі України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
від 21.05.1997 № 280/97-ВР. Саме таку
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування визначив
Конституційний Суд України у своєму
Рішенні від 26 березня 2002 року (пункти 4, 5
мотивувальної частини Рішення від 26
березня 2002 року N 6-рп/2002 у справі про
охорону трудових прав депутатів
місцевих рад).

Стаття 19 Конституції України
зобов'язує органи місцевого
самоврядування, їх посадових осіб
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Крім того, як передбачено ст.140
Конституції України, місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади самостійно
вирішувати питання місцевого значення
в межах Конституції і законів України.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» визначено,
що до повноважень міських рад
відноситься розгляд і вирішення
питань, віднесених Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

Положеннями ст.26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
визначена виключна компетенція
сільських, селищних та міських рад, до
якої відноситься прийняття рішень щодо
дострокового припинення повноважень
депутата ради в порядку, встановленому
законом, скасування актів виконавчих
органів ради, які не відповідають
Конституції чи законам України, іншим
актам законодавства, рішенням
відповідної ради, прийнятим у межах її
повноважень, прийняття рішення щодо
дострокового припинення повноважень
сільського, селищного, міського голови
у випадках, передбачених цим Законом,
визначення відповідно до закону
кількісного складу ради, прийняття
рішення про проведення місцевого
референдуму та інші повноваження,
визначені Конституцією України або
законом.

Вирішення питання щодо
відповідальності Кабінету Міністрів
України, як це передбачено
імперативними положеннями ст.87
Конституції України, є компетенцією
Верховної Ради України, яка за
пропозицією Президента України або
однієї третини народних депутатів
України від конституційного складу
Верховної Ради України може розглянути
питання відповідальності Кабінету
Міністрів України та прийняття
резолюції недовіри Кабінету Міністрів
України.

У відповідності до вимог ст.ст.13, 14
Закону України «Про Кабінет Міністрів
України» Верховна Рада України за
пропозицією не менш як однієї третини
народних депутатів України від її
конституційного складу може
розглянути питання про
відповідальність Кабінету Міністрів
України та прийняти резолюцію недовіри
Кабінету Міністрів України. Резолюція
недовіри Кабінету Міністрів України
вважається прийнятою, якщо за це
проголосувала більшість від
конституційного складу Верховної Ради
України.

Рішення про відставку Кабінету
Міністрів України має право прийняти
Президент України

Статтями 34, 40 Конституції
України передбачено, що кожному
гарантується право на свободу думки, на
вільне вираження своїх поглядів і
переконань; усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів. Проте
чинне законодавство не передбачає
прийняття таких звернень у формі
рішень відповідних місцевих рад та не
вимагає здійснення додаткових
процедур щодо цих звернень: прийняття,
затвердження, схвалення тощо радою. У
випадку реалізації депутатських
повноважень шляхом направлення
депутатського звернення, таке
звернення надсилається безпосередньо
адресатам, а не виноситься на
голосування. Схвалення, затвердження
звернення депутатів не належить до
компетенції місцевої ради, зважаючи на
те, що органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу, самостійно на сесії
ради вирішують лише питання місцевого
значення, які віднесені законом до їх
компетенції.

Такі висновки суду
кореспондуються з приписами статті 13
Закону України "Про статус депутатів
місцевих рад". Недотримання зазначених
вимог може призвести до порушення прав
депутатів, гарантованих Законом
України "Про статус депутатів місцевих
рад".

Відтак, приймаючи оскаржуване
рішення відповідачем вирішено питання,
що перебувають за межами наданих їй
законодавством повноважень місцевого
значення, зокрема Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
який визначає повноваження міської
ради.

Крім цього, згідно ч.І розділу «б»
пункту 3 ст.38 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» до
делегованих повноважень виконавчих
органів місцевого самоврядування
належить вирішення відповідно до
закону питань про проведення зборів,
мітингів, маніфестацій і демонстрацій,
спортивних, видовищних та інших
масових заходів; здійснення контролю
за забезпеченням при їх проведенні
громадського порядку.

Законом України «Про місцеве
самоврядування в Україні» не віднесено
до компетенції органу місцевого
самоврядування питання оголошення та
проведення страйку.

Відповідно до статті 39 Конституції
України громадяни мають право
збиратися мирно, без зброї і проводити
збори, мітинги, походи і демонстрації,
про проведення яких завчасно
сповіщаються органи виконавчої влади
чи органи місцевого самоврядування.

Це право є однією з конституційних
гарантій права громадянина на свободу
свого світогляду і віросповідання,
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань, на
використання і поширення інформації
усно, письмово або в інший спосіб - на
свій вибір, права на вільний розвиток
своєї особистості тощо. При здійсненні
цих прав і свобод не повинно бути
посягань на права і свободи, честь і
гідність інших людей.

Основним законом передбачено
проведення страйку тими, хто працює для
захисту своїх економічних і соціальних
інтересів (ст.44 Конституції України).

Порядок здійснення права на страйк
встановлюється Законом України «Про
порядок вирішення колективних
трудових спорів (конфліктів)», де ст.17
визначено, що страйк - це тимчасове
колективне добровільне припинення
роботи працівниками (невихід на роботу,
невиконання своїх трудових обов'язків)
підприємства, установи, організації
(структурного підрозділу) з метою
вирішення колективного трудового
спору (конфлікту).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про
порядок вирішення колективних
трудових спорів (конфліктів)» рішення
про оголошення страйку приймається на
підприємстві за поданням виборного
органу первинної профспілкової
організації загальними зборами
найманих працівників шляхом
голосування і оформляється протоколом.

Окрім цього, в ході прийняття вище
вказаного рішення порушено вимоги
Закону України «Про доступ до
публічної інформації», зокрема: пункт
1.1. ст. 3, згідно якого, право на доступ до
публічної інформації гарантується
обов'язком розпорядників інформації
надавати та оприлюднювати інформацію,
крім випадків, передбачених законом;
статтю 4, та статтю 5 згідно яких, доступ
до публічної інформації відповідно до
цього Закону здійснюється на принципах
прозорості та відкритості діяльності
суб'єктів владних повноважень; доступ
до інформації забезпечується шляхом:
систематичного та оперативного
оприлюднення інформації в офіційних
друкованих виданнях; на офіційних
веб-сайтах в мережі Інтернет; на
інформаційних стендах; будь-яким іншим
способом; статтю 15 згідно приписів
якої, розпорядники інформації
зобов'язані оприлюднювати:
нормативно-правові акти, акти
індивідуальної дії (крім
внутрішньоорганізаційних), прийняті
розпорядником, проекти рішень, що
підлягають обговоренню, інформацію про
нормативно-правові засади діяльності;
іншу інформацію про діяльність
суб'єктів владних повноважень, порядок
обов'язкового оприлюднення якої
встановлений законом; проекти
нормативно-правових актів, рішень
органів місцевого самоврядування,
розроблені відповідними
розпорядниками, оприлюднюються ними не
пізніш як за 20 робочих днів до дати їх
розгляду з метою прийняття.

Так, оспорюване рішення прийняте без
його попереднього оприлюднення у
визначений вищевказаним законом
термін.

Згідно частини 10 статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", акти органів
та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Враховуючи наведені вище правові норми
та встановлені судом обставини справи,
суд приходить до переконання, що даний
позов є обґрунтованим і таким, що
підлягає до задоволення, а оскаржуване
позивачем рішення слід визнати
протиправним та скасувати його.

Керуючись ст.ст. 160, 161, 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Прокурора
міста Мукачево до Мукачівської міської
ради про визнання протиправним та
скасування рішення - задовольнити
повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати
рішення 50-ї позачергової сесії VІ
скликання Мукачівської міської ради
від 03.12.2013 р. "Про суспільно-політичну
ситуацію в Україні".

3. Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.
Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд, який ухвалив
постанову. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

СуддяН.Д. Маєцька