Справа № 815/7056/13-а
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 р. Справа № 815/7056/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Вовченко О. А.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В. судді -
Потапчук В.О. судді - Коваль М.П.при
секретаріПолянській А.М.

за участю сторін: ДМСУКононєнко Н.О.
(довіреність)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Одеського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної Міграційної Служби
України на Постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 11
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби
України про визнання нечинним рішення
від 15.03.2013 року №146-13, зобов'язання
прийняти рішення про визнання
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з
позовом до Державної Міграційної
Служби України про визнання нечинним
рішення від 15.03.2013 року №146-13,
зобов'язання прийняти рішення про
визнання біженцем, або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 11 листопада
2013 року позов задоволено частково.
Скасовано рішення Державної
Міграційної Служби України від 15.03.2013
року №146-13. Зобов'язано Державну
Міграційну Службу України повторно
розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту з урахуванням
інформації по країні походження
позивача.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову суду та прийняти нову
постанову, якою у задоволенні вимог
позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є громадянином Сирії, за
національністю - араб, за
віросповіданням - іслам,
мусульманин-суніт (а.с.34).

Країну постійного проживання позивач
покинув 27.07.2011 року. Мав національний
паспорт, який отримав самостійно. В
паспорті була туристична віза
туристичного агентства «Профінтур
ФПУ». Вилетів літаком з аеропорту
Алеппо до Одеси. Кордон України
перетнув 27.07.2011 року.

Зазначені обставини підтверджуються
матеріалами особової справи заявника.

14.06.2012 року ОСОБА_1 звернувся до
Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області із заявою
про надання йому статусу біженця або
особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.26-27).

За результатами розгляду документів,
щодо надання позивачу статусу біженця
в Україні, Управлінням у справах
біженців та іноземців ГУ державної
міграційної служби України в Одеській
області був прийнятий висновок від
15.11.2012 року № ODS 12/232 щодо відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.71 -77),
обґрунтовуючи його тим, що за
матеріалами особової справи заявника,
щодо нього не вчинялося жодних
обмежень, заснованих на ознаках раси,
кольору шкіри, родового, національного
чи етнічного походження. Він не є
членом жодної політичної партії. Є
політично пасивна людина. У розповіді
заявника немає жодних обставин для
підстави вважати його переслідуваним у
Сирії з метою здійснення смертної кари,
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження,
покарання.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 15 березня 2013 року № 146-13 був
підтриманий вище зазначений висновок
та відмовлено громадянину Сирії
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с.23).

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини, кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод 1950 року, жодна людина не може
бути піддана катуванням, нелюдському
або такому, що принижує її гідність,
поводженню чи покаранню.

Правовідносини, які виникли між
сторонами регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
відповідно до статті 1 якого біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до вказаної статті Закону,
особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 цього Закону, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності
умов для надання статусу біженця
знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України „Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», поняття
«біженець» включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Відповідно до частин 1, 2 статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого зокрема
людина, її права та свободи визнаються
найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності
держави. Суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Як підтверджується матеріалами справи
позивач зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що
не має можливості повернутись до
країни походження в зв'язку із тим, що
на батьківщині йому загрожує
небезпека, оскільки в Сирії йде
громадянська війна, він, можливо,
зазнаватиме в подальшому
переслідувань.

«Побоювання стати жертвою
переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалася навколо
неї, під впливом якої особа вирішила
покинути країну і стала біженцем.
Термін «побоювання» означає, що особа
не обов'язково постраждала від дій, які
змусили її покинути країну, а відтак
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може
бути цілком обґрунтованим незалежно
від того, хто є суб'єктом
переслідування державні органи, чи ні.
Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції
про статус біженців 1951 року не
зазначає, що дії повинні бути
державними або здійсненими державною
владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ
ООН пояснює, що часто на практиці
переслідування є результатом
діяльності осіб, які не контролюються
органами державної влади і від яких
держава не в змозі захистити. Відмова
особі в захисті за зазначеною
Конвенцією тільки тому, що вона
переслідується не тими особами або
органами, породжує невідповідність
закону.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

У цілому, «обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідування» є лише
припущенням, яке має об'єктивні
підстави, але перевірити його без
ризику для життя чи особистої свободи
людини майже неможливо. Тому на
підставі принципу гуманізму, який
закладено перш за все в основу
Конвенції про статус біженців 1951 року,
цей вислів слід тлумачити широко, тобто
на користь того, хто звернувся за
наданням статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів,
то їх наявність підсилює вірогідність
зроблених заявником тверджень, але не
може бути обов'язковим елементом його
доказової бази. Так, приймаючи до уваги
особливе положення осіб, які шукають
статусу біженця, їм немає потреби
надавати усі необхідні докази. Треба
визнати, що досить часто особи, які
шукають статусу біженця, позбавлені в
силу тих чи інших обставин можливості
надати докази в підтвердження своїх
доводів. Ненадання документального
доказу усних тверджень не повинно
перешкоджати в прийнятті заяви чи
прийнятті позитивного рішення щодо
надання статусу біженця, якщо такі
твердження співпадають із відомими
фактами, та загальна правдоподібність
яких є достатньою. Правдоподібність
встановлюється, якщо заявник подав
заяву, яка є логічно послідовною,
правдоподібною та не суперечить
загальновідомим фактам і, отже,
викликає довіру.

Згідно п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
статусу біженця. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа змушена
залишитися в Україні внаслідок загрози
її життю, безпеці чи свободі в країні
походження, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
такого спору.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту, примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні,
необхідно враховувати, що інформація
про країну походження належить до
загальновідомої інформації.

Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, звільнені від
подальшого доказування.

Згідно офіційної позиції УВКБ ООН від
лютого 2012 року державам - членам ООН
рекомендовано ввести тимчасовий
мораторій на всі повернення до Сирії до
моменту, коли ситуація в країні
дозволятиме безпечне та гідне
повернення. Згідно іншої інформації
УВКБ ООН за червень 2012 року з початку
безладів в Сирії в березні 2011 року,
надійшли повідомлення серйозних,
широко розповсюджених та
систематичних порушеннях прав людини,
свавільних арештах великої кількості
людей та поганому поводженні, а
загальна кількість загиблих перевищує
9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного
Хреста кваліфікував бойові дії в
районах Хомса та Ідліба, як "локальні
громадські війни".

Отже існують загальновизнані офіційні
документи, які підтверджують
обґрунтованість загрози життю
позивача, його безпеці чи свободі в
країні походження, в якій існує
військовий конфлікт.

Отже, висновок Управління у справах
біженців ГУ ДМС України в Одеській
області щодо відмови у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 15.11.2012 року,
який був підтриманий відповідачем
рішенням від 15 березня 2013 року №146-13 не
містить належного аналізу ситуації, що
склалася в Сирії, з урахуванням, що
відповідачем не спростована
можливість загрози життю позивача,
його безпеці чи свободі в країні
походження в разі повернення, також у
висновку відсутні належні дослідження
щодо підстав надання особі додаткового
захисту, не досліджена в повному мірі
інформація щодо виклику позивача до
служби безпеки, та вірогідності
призиву його до армії у разі повернення
в країну походження.

Згідно з ч. 5 ст. 10 цього Закону, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Прийняття рішень має здійснюватися з
використанням повноважень з метою, з
якою це повноваження надано, а саме:
рішення зазначених органів мають бути
спрямовані на захист життя та свобод
шукачів статусу біженця. Прийняті
рішення мають бути обґрунтованими,
тобто винесеними з урахуванням усіх
обставин та на підставі усіх
матеріалів, які мають значення для
конкретної ситуації.

Відповідач не в повному обсязі вивчив
та перевірив всі документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту стосовно позивача, а тому
рішення Державної міграційної служби
України від 22 липня 2013 року №435-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
прийняте є не досконало обґрунтованим,
прийнятим з порушенням приписів ч.5 ст.
10 Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", у зв'язку з цим
вказане рішення підлягає визнанню
протиправним, та скасуванню.

З урахуванням викладеного, суд першої
інстанції цілком правомірно вийшов за
межі позовних вимог та зобов'язав
Державну міграційну службу України
повторно розглянути заяву громадянина
Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо надання
йому статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту, з
урахуванням встановлених судом
обставин, що стали підставою для
скасування рішення Державної
міграційної служби України від 15
березня 2013 року №146-13.

Одночасно, суд першої інстанції цілком
правомірно дійшов до висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог
про зобов'язання відповідача прийняти
рішення про визнання позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки, як встановлено
судом, відповідачем не були досліджені
в повному обсязі всі матеріали
відносно позивача, що виключає
можливість прийняття відповідного
рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
Міграційної Служби України, - залишити
без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 11 листопада
2013 року по справі № 815/7056/13-а, - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Ухвалу складено у повному обсязі - 05
лютого 2014 року.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк суддя В.О.
Потапчук суддя М.П. Коваль