Справа № 815/5327/13-а
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/5327/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Стефанов С. О. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді
- Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

при секретарі
- Журкіній І.І.,

перекладач
- ОСОБА_1,

за участі: позивач - ОСОБА_2 (за
довідкою),

представник позивача -
ОСОБА_3. (за угодою та ордером),

представник
відповідача - Максимова О.О. (за
довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Державної міграційної служби
України на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 25
вересня 2013 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до
суду з позовом до Державної
міграційної служби України (далі -
відповідач) про скасування рішення №
3435-13 від 10.06.2013 року про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язання прийняти рішення про
визнання ОСОБА_2 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 25 вересня
2013 року адміністративний позов
ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано
рішення Державної міграційної служби
України № 3435-13 від 10.06.2013 року.
Зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
позивача про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту з урахуванням інформації по
країні походження позивача. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням суду першої інстанції, в
частині задоволених вимог, відповідач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні
адміністративного позову, наголошуючи,
зокрема, на правомірності винесення
оскаржуваного рішення.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав вимоги апеляційної
скарги, з підстав викладених в поданій
апеляційній скарзі.

Позивач та його представник в судовому
засідання заперечували проти
задоволення апеляційної скарги
відповідача та просили залишити
останню без задоволення, а рішення суду
першої інстанції без змін.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено під час апеляційного
розгляду, ОСОБА_2 є громадянином
Сирійської Арабської Республіки,
Судану, за національністю - турок, за
віросповіданням - мусульманин-суніт.

Згідно матеріалів особової справи
позивача встановлено, що позивач в 1993
року виїхав до України, та у період з 1993
року по 1994 рік навчався на підготовчому
відділенні Одеського національного
університету ім. І.І. Мечникова. В 1994
році вступив на механічний факультет
Одеського політехнічного інституту, де
навчався включно до 1995 року. В тому ж
році перейшов до навчання до Одеської
національної морської академії на
факультет механіки та продовжив
навчання по 1996 рік. Одружений з 2009 року
на громадянці України. В останнє
заявник покинув Сирію 25.04.2010 року,
виїхав машиною до Туреччини, півтора
місяці перебував в Туреччині у родичів,
потім вилетів літаком з м. Стамбула до
м. Сімферополя. При виїзді мав власний
національний паспорт, який отримав
самостійно в м. Латакія 22.02.2010 року.
Прибув в Україну по приватній візі
(запрошення дружини).

29 травня 2012 року позивач звернувся до
Управління у справах біженців та
іноземців ГУ ДМС України в Одеській
області з заявою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, обґрунтував
причини виїзду з країни запрошенням
власної дружини. При цьому, позивач в
заяві зазначив, що за час перебування в
Україні в Сирії відбувся переворот, що
не дає йому можливості повернутися
додому. Він не може отримати необхідні
документи, щоб оформити посвідку на
постійне проживання в Україні. Також
заявник вказав, що за національною
ознакою він турок або туркмен, як їх
називають в Сирії. На теперішній час
служба безпеки «Мухабарат» переслідує
всі нацменшини, всіх звинувачує у
підриві діючої влади. При поверненні на
батьківщину його очікує примусова
служба в армії та він повинен буде
взяти зброю і використовувати її проти
власного народу. Як зазначив заявник,
повернення на батьківщину загрожує
його життю, у зв'язку з чим він просить
надати йому захист в Україні (а.с.39).

22.06.2012 року наказом першого начальника
Управління у справах біженців
Головного управління ДМС України в
Одеській області у відповідності до ст.
8 Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» прийняте рішення
про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту громадянина
Сирійської Арабської Республіки
ОСОБА_2 (а.с.57).

16.02.2013 року за результатами розгляду
особової справи заявника № ODS 12/215
Управління дійшло до висновку про
доцільність відмовити громадянину
Сирійської Арабської Республіки
ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, через відсутність умов
передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» (а.с.69-73). Так,
зокрема, на підставі наданих заявником
відомостей, співробітники Управління у
справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській області дійшли висновку, що
заявник не потребує міжнародного
захисту, як біженець у розумінні
Конвенції 1951 року. Проаналізувавши
особову справу заявника, співробітники
Управління зазначили, що заявник
добровільно, з приватною метою залишив
територію країни громадської
належності до початку внутрішнього
конфлікту та на даний час має інші, ніж
отримання захисту, підстави для
легалізації в Україні. Особистих
проблем в країні громадської
належності заявник не мав.

Рішенням Державної міграційної служби
України № 343-13 від 10 червня 2013
року з посиланням на ст.ст. 1, 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» висновок
Головного управління державної
міграційної служби в Одеській області
підтримано, відмовлено позивачу у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.36).

18 липня 2013 року позивач отримав
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту № 127 від 15.07.2013 року
(а.с.9).

Позивач не погоджуючись із рішенням
про відмову у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту звернувся до суду із даним
адміністративним позовом.

Суд першої інстанції при ухваленні
оскаржуваної постанови, виходив з того,
що висновок Управління у справах
біженців ГУ ДМС України в Одеській
області щодо відмови у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від
16.02.2013 року, який був підтриманий
відповідачем рішенням від 10.06.2013 року
№ 343-13 не містить належного
аналізу ситуації, що склалася в Сирії, з
урахуванням, що відповідачем не
спростована можливість загрози життю
позивача, його безпеці чи свободі в
країні походження в разі повернення,
також, у висновку відсутні належні
дослідження щодо підстав надання особі
додаткового захисту, не досліджена в
повному мірі інформація щодо
вірогідності призиву його до армії у
разі повернення в країну походження.

Колегія суддів погоджується з
зазначеним висновком суду першої
інстанції виходячи з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 8 липня 2011
року № 3671-VI визначені критерії
віднесення особи до категорії біженців
чи осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного
Закону біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року,
Протоколом 1967 року та статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», поняття
«біженець» включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: расової
належності, релігії, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів;
неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Колегія суддів зазначає, що
обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A»
статті 1 Конвенції про статус біженців
1951 року не зазначає, що такі дії повинні
бути здійсненими державною владою.
Тобто, таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

З матеріалів справи вбачається, що під
час співбесіди в управлінні позивач
вказував, що в Сирії йому загрожує
реальна небезпека, він побоюється за
своє життя і не можу виїхати до Сирії,
оскільки в Сирії часто відбуваються
бойові дії, багато людей гине. Також,
позивач зазначив, що його можуть
забрати до армії, воювати проти
власного народу. Таким чином позивачем
було викладено свої суб'єктивні
побоювання.

Разом з тим, як вірно наголошено судом
першої інстанції, в рішенні
відповідача відсутні доводи, які б
спростували можливість стати жертвою
переслідувань в разі повернення
позивача до Сирії, в зв'язку з чим
порушена ст. 3 Європейської конвенції
про права людини, яка забороняє
вислання осіб у країну, де вони можуть
зазнати переслідувань, тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження.

Так, зокрема, у грудні 2012 року
Управління Верхового Комісара ООН
опублікувало Рекомендації УВКБ ООН з
питань міжнародного захисту стосовно
осіб, що залишають Сирійську Арабську
Республіку, в яких зазначається, що
Міжнародний Комітет Червоного Хреста
вважає конфлікт у Сирії збройним
конфліктом не міжнародного характеру.
У документі наводяться подробиці
впливу конфлікту на гуманітарну
ситуацію та ситуацію з правами людини,
зокрема, дітей та палестинських
біженців. У результаті напруженої
ситуації, що склалася у Сирії, УВКБ ООН
вважає, що більшість її громадян, які
звертаються за міжнародним захистом,
відповідають критеріям поняття
«біженець» за Конвенцією про статус
біженців 1951 року, інші мають право на
додатковий захист.

Крім того, 22 жовтня 2013 року Управління
Верхового Комісара ООН опублікувало
оновлено редакцію документа
«Рекомендації УВКБ ООН з питань
міжнародного захисту стосовно осіб, що
залишають Сирійську Арабську
Республіку» зі змісту якого
вбачається, що після опублікування
попередньої редакції вказаних
Рекомендацій збройний конфлікт в Сирії
продовжує загострюватися, в результаті
чого вибухнула масштабна гуманітарна
криза. Крім того, УВКБ ООН, як і раніше
наголошує, що більшість громадян Сирії,
які звертаються за міжнародним
захистом, відповідають критеріям
поняття «біженець» за Конвенцією про
статус біженців 1951 року, інші мають
право на додатковий захист. Також, у
документі дається перелік вразливих
груп осіб, серед яких, зокрема, особи, що
ухиляються від військової служби,
палестинські біженці, групи
національних меншин.

Таким чином, на теперішній момент в
країні громадянського походження
позивача склалася небезпечна для життя
ситуація, яка цілком обґрунтовано
викликає побоювання за життя та
можливі переслідування.

Європейський суд з прав людини у справі
«Суфі і Елмі проти Сполученого
Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що
повернення особи у ситуацію
громадянської війни може складати
загрозу тортур, нелюдського або такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що
критеріями для оцінки
інтенсивності/напруженості загального
насилля в країні з військовим
конфліктом є: чи сторони конфлікту
використовують методи або тактики
війни, які збільшують ризик втрат серед
цивільного населення або які були
безпосередньо спрямовані проти
цивільного населення; чи використання
таких методів та/або тактик
застосовувались усіма сторонами
конфлікту; чи конфлікт був
локалізованим чи всеохоплюючим;
кількість осіб, яких було вбито,
поранено або які буди переміщені в
результаті боротьби.

Отже, ситуації в Сирії за інтенсивністю
та напруженістю становить ризик для
людини, яку висилають в цю країну. Так,
сторони конфлікту використовують
методи та тактики війни, які збільшують
ризик втрат серед цивільного
населення.

Водночас, відповідачем взагалі не
взято до уваги інформацію по країні
походження позивача. Зокрема, того
факту, що на теперішній час в Сирії
триває цивільна війна, систематично
порушуються права людини та основні
свободи, які здійснюються сирійською
владою та різними недержавними
угрупованнями.

Безпідставним є висновок апелянта про
те, що позивач не пов'язує свої особисті
проблеми з загальними проблемами в
аспекті критичного стану в Сирії,
оскільки позивач мотивував своє
звернення до влади України за захистом
саме побоюваннями повертатися у країну
громадянської належності.

Крім того, спростовуючи доводи
апелянта, колегія суддів наголошує, що
ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що формальне ставлення з
боку відповідача до перевірки усіх
обставин, викладених позивачем
порушило принцип рівності перед
законом, що призвело до прийняття
противоправного рішення про відмову
ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи та постановлено
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 25 вересня
2013 року - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 25 вересня
2013 року по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20 днів після набрання
чинності безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений та
підписаний колегією суддів 04 лютого
2014 року.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/