Справа № 2а/0370/436/12
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/800/61919/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Конюшка
К.В.

суддів: Гончар
Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Відділення виконавчої дирекції Фонду
Соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Любомльському
районі Волинської області на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 06 березня
2013 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 14 листопада 2013 року

у справі № 2а/0370/436/12

за позовом Управління Пенсійного
фонду України в Шацькому районі
Волинської області

до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Любомльському
районі Волинської області

про зобов'язання вчинити дії та
стягнення витрат на виплату і доставку
пільгових пенсій

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2012 року Управління Пенсійного
фонду України в Шацькому районі
Волинської області (далі - Управління)
звернулось до Волинського окружного
адміністративного суду з позовом до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Любомльському
районі Волинської області (далі -
Відділення Фонду) про зобов'язання
включити до актів щомісячної звірки
витрати на виплату та доставку пенсій,
призначених по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання громадянам
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 01.09.2011 по
31.01.2012 включно та стягнення зазначених
витрат за вказаний період в сумі 696,21
грн.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 06.03.2013,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 14.11.2013, позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
Управління витрати на виплату та
доставку пенсій, призначених по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, громадянам
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 01.09.2011 по
31.01.2012 включно в розмірі 696,21 грн.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів першої та апеляційної інстанцій
в частині задоволеного позову щодо
стягнення витрат на виплату і доставку
пенсій у сумі 696,21 грн., Відділення Фонду
оскаржило їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив
скасувати вказані судові акти в
частині задоволеного позову з мотивів
порушення названими судами норм
матеріального права і прийняти нове
рішення у справі про відмову у позові
повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що
відповідач не зобов'язаний
відшкодовувати Управлінню витрати на
виплату і доставку пенсій по особових
справах потерпілих, яким виплачено
пенсії по інвалідності (втрата
годувальника) внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, який мав
місце за межами України. Крім того,
особові справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2, щодо
яких подано позов, до Відділення Фонду
не передавалися, тому відшкодовувати
витрати позивача по цим справам
відділення Фонду не повинно.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 1
частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Згідно з частиною другою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права
і матеріали справи, судова колегія
дійшла висновку про те, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що Управління за період з
01.09.2011 по 31.01.2012 призначило та виплатило
громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пенсії по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, що
підтверджується списками осіб, яким
виплачено пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, за вересень, жовтень,
листопад, грудень 2011 року та січень 2012
року.

Факти трудового каліцтва ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 встановлено на підставі
відповідних актів про нещасний випадок
на виробництві та актами огляду МСЕК,
засвідчені копії яких знаходяться у
матеріалах справи.

Приймаючи рішення у частині
задоволення позову щодо стягнення з
відповідача витрат Управління у сумі
696,21 грн. по особових справах ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, суд першої інстанції, з яким
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що такі витрати на
виплату та доставку пенсій, які
призначені у зв'язку отриманням
громадянами трудового каліцтва або
професійних захворювань на
виробництві на території колишніх
республік СРСР підлягають
відшкодуванню.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції погоджується зі вказаним
обґрунтованим висновком судів
попередніх інстанцій з огляду на таке.

Згідно зі статтею 25 Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14.01.1998 №
16/98-ВР одним із видів соціальних послуг
і матеріального забезпечення, які
надаються за таким страхуванням, є
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, що включає, зокрема,
пенсію по інвалідності, яка настала з
таких причин.

Частиною четвертою статті 26
зазначеного законодавчого акта
встановлено, що в разі, коли після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між страховиками
виник спір щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернулася така особа. При цьому
неналежний страховик має право
звернутися до належного щодо
відшкодування понесених ним витрат.

У пункті 2 статті 7 «Прикінцеві
положення» Закону України від 22.02.001 №
2272-III «Про страхові тарифи на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (набрав чинності з 1
квітня 2001 року), встановлено, що Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України (далі - Фонд)
сплачує страхові виплати і надає
соціальні послуги працівникам (членам
їх сімей), які потерпіли на виробництві
до 01.04.2001, з того часу, коли відповідні
підприємства передали йому в
установленому порядку документи, що
підтверджують право цих працівників
(членів їх сімей) на такі страхові
виплати та соціальні послуги, або коли
таке право встановлено в судовому
порядку. Потерпілі, документи яких не
були передані до Фонду, продовжують
отримувати належні виплати і соціальні
послуги від свого роботодавця,
Пенсійного фонду України та Фонду
соціального страхування України. При
цьому кошти, виплачені потерпілому
страхувальником, зараховуються Фондом
у рахунок його страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, а між страховиками з
інших видів страхування і Фондом у
подальшому відбуваються відповідні
розрахунки.

Частиною другою статті 24 Закону
України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (далі - Закон № 1105-ХІV)
також передбачено якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між Фондом і
страховиками з інших видів соціального
страхування виникають спори щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернувся
застрахований; при цьому зазначений
страховик має право звернутися до
відповідного страховика з інших видів
соціального страхування щодо
відшкодування понесених ним витрат.

Дія зазначеного Закону поширюється на
осіб, які працюють на умовах трудового
договору (контракту) на підприємствах,
в установах, організаціях, незалежно
від їх форм власності та
господарювання, у фізичних осіб, на
осіб, які забезпечують себе роботою
самостійно, та на громадян - суб'єктів
підприємницької діяльності.

Згідно з частиною другою статті 2
Закону № 1105-ХІV особи, право яких на
отримання відшкодування шкоди раніше
було встановлено законодавством СРСР
або України про відшкодування шкоди,
заподіяної працівникам унаслідок
травмування на виробництві чи
професійного захворювання, пов'язаних
із виконанням ними трудових обов'язків,
мають право на забезпечення зі
страхування від нещасного випадку
відповідно до зазначеного Закону.

При цьому право на таке забезпечення,
встановлене в Україні, не залежить від
того, в якій із колишніх республік СРСР
стався нещасний випадок на виробництві
із застрахованою особою або виникло
професійне захворювання, пов'язане з
виконанням нею трудових обов'язків.

У пункті «а» статті 27 Закону України
від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне
забезпечення» передбачено, що
громадянам України - переселенцям з
інших держав, які не працювали в
Україні, пенсії по інвалідності
внаслідок трудового каліцтва або
професійного захворювання
призначаються незалежно від стажу
роботи.

Відповідно до пункту 3 розділу XI
«Прикінцеві положення» Закону № 1105-ХІV
Фондом провадяться відшкодування
шкоди, медична, професійна та соціальна
реабілітація також зазначеним у статті
8 цього Закону особам, які потерпіли до
набрання ним чинності та мали право на
такі страхові виплати і соціальні
послуги (абзац 2); уся заборгованість
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей, яким до набрання чинності
зазначеним Законом підприємства,
установи й організації не відшкодували
матеріальної та моральної (немайнової)
шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я,
виплачується цими підприємствами,
установами й організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника -
Фондом (абзац 3).

Отже, за змістом наведеної норми
обов'язок Фонду відшкодувати
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей матеріальну і моральну
(немайнову) шкоду, заподіяну
ушкодженням здоров'я, не залежить від
того, чи сплачували Фонду страхові
платежі підприємства, які ліквідовано
та на яких було ушкоджено здоров`я
потерпілого.

Як зазначено в абзаці 7 того самого
пункту, Фонд є правонаступником
державного, галузевих та регіональних
фондів охорони праці, передбачених
статтею 21 Закону України від 14.10.1992 №
2694-XII «Про охорону праці», які
ліквідуються.

Відповідно до статті 1 Угоди про
гарантії прав громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
галузі пенсійного забезпечення,
підписаної в м. Москві 13.03.1992, пенсійне
забезпечення громадян держав-учасниць
цієї Угоди та членів їх сімей
здійснюється за законодавством
держави, на території якої вони
проживають.

У статті 3 зазначеної Угоди
встановлено, що всі витрати, пов'язані
зі здійсненням пенсійного
забезпечення за Угодою, несе держава,
яка його надає. За змістом наведеної
норми взаємні розрахунки між державами
можуть провадитися лише на підставі
двосторонніх договорів.

Викладене свідчить про те, що
страховиком, який має виплачувати
пенсію по інвалідності особі, котра
стала інвалідом внаслідок нещасного
випадку на виробництві на території
колишніх республік СРСР, є Фонд. Він
також має відшкодовувати витрати в
разі виплати такої пенсії органами
Пенсійного фонду України.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
21.11.2011 № 21-361а11.

Крім того, суд касаційної інстанції
звертає увагу на таке.

Статтею 1 Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14.01.1998 №
16/98-ВР встановлено, що
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - це система
прав, обов'язків і гарантій, яка
передбачає надання соціального
захисту, що включає матеріальне
забезпечення громадян у разі хвороби,
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
ним органом, громадянами, а також
бюджетних та інших джерел,
передбачених законом.

Залежно від страхового випадку є такі
види загальнообов'язкового державного
соціального страхування: пенсійне
страхування; страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням;
медичне страхування; страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності;
страхування на випадок безробіття.
Відносини, що виникають за зазначеними
у частині першій цієї статті видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, регулюються
окремими законами, прийнятими
відповідно до цих Основ (стаття 4 Основ
у редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин).

Відповідно до пункту 4 статті 25 Основ за
страхуванням від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання надаються такі види
соціальних послуг і матеріального
забезпечення: профілактичні заходи по
запобіганню нещасним випадкам на
виробництві та професійним
захворюванням; відновлення здоров'я та
працездатності потерпілого; допомога
по тимчасовій непрацездатності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; відшкодування збитків,
заподіяних працівникові каліцтвом чи
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням ним своїх трудових
обов'язків; пенсія по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; пенсія у зв'язку із
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; допомога на поховання
осіб, які померли внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Ураховуючи те, що пенсія по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання є наслідком
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, належним страховиком,
тим, хто має надавати застрахованій
особі матеріальну допомогу чи
соціальні послуги, відповідно до
статті 25 Основ є Фонд, що також
передбачено статтею 21 Закону № 1105-XIV,
яка визначає перелік соціальних послуг
та виплат, які здійснюються та
відшкодовуються Фондом.

Як зазначалось, згідно з частиною
четвертою статті 26 Основ якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між страховиками
виник спір щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернулася застрахована особа.
При цьому неналежний страховик має
право звернутися до належного
страховика щодо відшкодування
понесених ним витрат. Аналогічне
правило закріплене частиною другою
статті 24 Закону № 1105-XIV.

Таким чином, витрати, понесені органами
ПФУ у зв'язку із виплатою та доставкою
пенсій по інвалідності від трудового
каліцтва (у тому числі й пенсій особам,
які стали інвалідами від нещасного
випадку на виробництві на території
колишніх республік СРСР) підлягають
відшкодуванню за рахунок Фонду як
належного страховика від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
21.05.2013 № 21-129а13.

Відповідно до частини першої статті 244-2
КАС України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, доводи касаційної скарги
спростовуються викладеними вище
нормами права та установленими
обставинами справи, у зв'язку з чим
відсутні підстави для її задоволення
та скасування чи зміни оскаржуваних
судових рішень у частині задоволеного
позову.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду Соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Любомльському
районі Волинської області залишити без
задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 06 березня
2013 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 14 листопада 2013 року в цій справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянута Верховним Судом
України, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237 - 2391 КАС
України.