Справа № 826/19538/13-а
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 січня 2014 року 12:24 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Катющенка В.П.,
суддів: Дегтярьової О.В., Шейко Т.І., за
участю секретаря судового засідання
Ткачук О.А., розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу
за позовомгромадянина Сирії ОСОБА_1
до Державної міграційної служби
Українипровизнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії за участю:
від позивача - ОСОБА_2;
від відповідача - Дехтяренко Ю.О.;
Громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до Державної
міграційної служби України, в якому
просить суд:
- «визнати неправомірним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України від 10 жовтня 2013 року № 618-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України визнати громадянина
Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства».

Ухвалами Окружного адміністративного
суду міста Києва від 11 грудня 2013 року
відкрито провадження у справі,
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду
в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала позовні вимоги з
підстав, викладених у позовній заяві та
додаткових письмових поясненнях,
зазначивши, що позивач зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву, його
твердження були зрозумілими та
правдоподібними. Проте відповідачем
зазначене враховано не було, як і не
було враховано ситуації у країні
походження позивача.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог з підстав,
викладених у письмових запереченнях на
позов. При цьому звертав увагу суду на
те, що позивач приїхав в Україну
легально, до органів міграційної
служби невідкладно не звернувся, а
звернувся лише після закінчення строку
дії візи. Крім того, під час співбесіди
позивачем не було надано відомостей
про його утиски у країні походження,
разом з тим позивач зазначав, що планує
розпочати в Україні із знайомим
власний бізнес за кошти, які йому
надішле сім'я із Сирії. З огляду на
наведене, під час розгляду заяви
позивача відповідач прийшов до
висновку, що позивач прибув до України
з економічних міркувань, а підстави для
задоволення заяви позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту відсутні.

На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 30 січня 2014
року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані документи і
матеріали, вислухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд прийшов до
наступних висновків.

16 травня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
міграційного органу із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Як
підставу звернення за захистом вказав,
що покинув країну походження через
побоювання за власне життя через
військовий стан в країні. Зазначив, що
його життя та життя його сім'ї у
небезпеці через нестабільну військову
ситуацію у країні та стан
громадянської війни, в тому числі,
район Аль Хамідія (поблизу міста
Алеппо), в якому проживав позивач та
його родина, на даний момент
знаходиться в епіцентрі військових
дій, а тому він не може повернутись в
країну походження.

Державною міграційною службою України
10 жовтня 2013 року стосовно позивача
прийнято рішення № 618-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзацу 4 частини першої
статті 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового
захисту», як особі стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1, 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

03 грудня 2013 року позивач отримав
повідомлення Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві № 214 від 18 жовтня 2013 року
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Не погоджуючись з даним рішенням
відповідача та вважаючи його таким, що
прийняте без повного з'ясування
обставин, позивач звернувся з даним
позовом до суду за захистом своїх прав.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справия, що ОСОБА_1 є
громадянином Сирії, народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 року в місті Алеппо, за
національністю - араб, за
віросповіданням-суніт.

29 січня 2013 року позивач прибув до
України на підставі візи, легально,
літаком з міста Бейруту Лівану до міста
Харків.

16 травня 2013 року позивач звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
із заявою-анкетою про визнання його
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту. В заяві як причину
виїзду з країни постійного проживання
позивач зазначив, що залишив свою
країну через побоювання за власне
життя через військовий стан в країні.
Зазначив, що його життя та життя його
сім'ї у небезпеці через нестабільну
військову ситуацію у країні та стан
громадянської війни, а саме район Аль
Хамідія (поблизу міста Алеппо), в якому
проживав позивач та його родина, на
даний момент, знаходиться в епіцентрі
військових дій, а тому він не може
повернутись в країну походження.

В ході розгляду зазначеної заяви
Управлінням у справах біженців
Головного управління ДМС України в м.
Києві з позивачем було проведено
співбесіду. Згідно протоколу
зазначеної співбесіди від 30 травня 2013
року позивач повідомив, що ситуація в
Сирії неспокійна і на думку позивача
буде такою ще мінімум 10 років, тому він
вимушений шукати шляхи для проживання.
Також позивачем було повідомлено, що
особисто його переслідувати не будуть,
проте всі громадяни Сирії зараз в
небезпеці. Позивач зазначив, що в
Україні у нього є друзі і він зможе
розпочати тут свій бізнес за кошти, які
йому надішле сім'я із Сирії.

Під час співбесіди 30 травня 2013 року
позивач також повідомив, що основною
причиною залишення ним Сирії є війна та
те, що зупинився бізнес; зараз він не
працює, але його сім'я повинна
надіслати йому гроші із Сирії для
започаткування бізнесу з його другом,
який вже давно знаходиться в Україні.
Також позивач зазначив, що в Україні
планує залишитись надовго, а візу
можливо продовжити лише на обмежений
час, одружитись він теж не може, так як з
минулою жінкою він розлучився, але ще
не отримав документи.

Також позивач зазначив, що під час
перебування в Україні думав
продовжувати візу, але друзі порадили
йому не гаяти час та звернутись до
міграційної служби.

Наказом № 244 від 03 червня 2013 року
Головне управління ДМС України в м.
Києві прийняло рішення про оформлення
документів ОСОБА_1 для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Під час співбесіди 04 липня 2013 року
позивач зазначив, що звернувся до
міграційної служби, маючи на меті
перебувати в Україні легально,
оскільки дія його візи закінчилась, а
без повернення до Сирії візу можна
продовжити лише на два-три місяці, по
відношенню до себе ніколи фізичного
насилля не зазнавав, Україну обрав,
оскільки у нього є тут друзі, один з
яких і запросив до України.

Головним управлянням ДМС України в м.
Києві 20 вересня 2013 року за результатами
розгляду справи було прийнято висновок
щодо відмови у визнанні особою
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Згідно
зазначеного висновку відповідно до ст.
6 Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового захисту»
міграційним органом рекомендовано
прийняти рішення про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту. У
висновку зазначено, що відсутні
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, та стосовно
якої встановлено загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Рішенням відповідача № 618-13 від 10
жовтня 2013 року зазначений висновок
підтримано та відмовлено позивачу у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до абзацу четвертого
частини першої статті 6 Закону України
«Про біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту»,
як особі, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 та 13
частини першої статті 1 цього Закону
відсутні.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

Так, спеціальним законом, який визначає
порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні є Закон
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі
- Закон України № 3671-VI).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 цього Закону
визначено, що біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання (пункт 13
частини 1 статті 1 Закону).

Згідно абзацу четвертого частини
першої статті 6 Закон України № 3671-VI не
може бути визнана біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
особа, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 цього Закону,
відсутні.

Статтею 9 Закону № 3671-VI визначено
порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється органами міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі
протягом двох місяців з дня прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Строк розгляду
може бути продовжено керівником органу
міграційної служби за вмотивованим
поданням працівника, який розглядає
заяву, але не більш як до трьох місяців
(частина 1 статті 9 Закону).

Працівником органу міграційної служби
проводяться співбесіди із заявником
або його законним представником, які
мають на меті виявити додаткову
інформацію, необхідну для оцінки
справжності фактів, повідомлених
заявником або його законним
представником. Співбесіда із заявником
проводиться за правилами,
встановленими частинами другою і
третьою статті 8 цього Закону (частина 2
статті 9 Закону).

Орган міграційної служби спільно з
органами Служби безпеки України
проводить перевірку обставин, за
наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону (частина 6 статті 9 Закону).

Відповідно до частини восьмої статті 9
Закону № 3671-VI у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів орган міграційної служби
має право звертатися з відповідними
запитами до органів Служби безпеки
України, інших органів державної влади,
органів місцевого самоврядування та
об'єднань громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
орган міграційної служби готує
письмовий висновок щодо визнання або
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
(частина 11 статті 9 Закону).

Згідно частини дванадцятої статті 9
Закону № 3671-VI особова справа заявника
разом з письмовим висновком органу
міграційної служби, який розглядав
заяву, надсилається до спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції для
прийняття остаточного рішення за
заявою.

Відповідно до частини першої статті 10
Закону № 3671-VI рішення за заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у тому
числі стосовно перебуваючих з ним на
території України неповнолітніх дітей
(членів сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади з
питань міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи заявника та
письмового висновку органу
міграційної служби, який розглядав
заяву. Строк прийняття рішення може
бути продовжено керівником спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції, але
не більш як до трьох місяців.

Згідно частини п'ятої статті 10 Закону
N3671-VI за результатами всебічного
вивчення і оцінки всіх документів та
матеріалів, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань міграції приймає рішення про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, чи про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Законом України «Про загальнодержавну
програму адаптації законодавства
України до законодавства
Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. №
1629-IV визначено, що метою адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу є
досягнення відповідності правової
системи України acquis соттunautairе з
урахуванням критеріїв, що висуваються
Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього.
Адаптація законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що в свою чергу
є пріоритетним напрямом української
зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу від 29.04.2004 року «Про мінімальні
стандарти кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців чи осіб, що потребують
іншої форми міжнародного захисту, та
суть захисту, що надається», яка
використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними не суперечать
конкретній та загальній інформації за
його справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше,
якщо заявник не зможе довести відсутні
поважної причини для подання такої
заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Суд звертає увагу на те, що ні в
заяві-анкеті, ні в протоколах
співбесіди позивач не зазначав про
будь-які обґрунтовані побоювання стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Також позивач не зазначав, що є членом
будь-якої політичної, релігійної,
військової або громадської
організації у країні громадянської
належності та повідомляв, що він не
зазнавав жодних переслідувань або
загрози переслідувань та до нього не
застосовувались тортури, нелюдське або
таке, що принижує людську гідність,
поводження.

При цьому суд критично відноситься до
посилань представника позивача у
судовому засіданні на ескалацію
конфлікту у Сирії, внаслідок якого
позивач залишив свою країну з огляду на
наступне.

Збройний конфлікт у Сирії триває з
березня 2011 року. У разі його ескалації
та виникнення у особи обґрунтованих
побоювань стати жертвою, на думку суду,
така особа при першій можливості
намагається звернутися із заявою про
захист.

Разом з тим, позивач з 27 листопада 2012
року по 29 січня 2013 року перебував у
Лівані, де очікував на візу до України.

Перебуваючи у сусідній країні Ліван
протягом двох місяців, яка, як свідчать
матеріали справи, прийняла велику
частину сирійських біженців, позивач
не звернувся до компетентних органів
цієї країни.

Крім того, прибувши до України 29 січня
2013 року (у місто Харків) та одразу
переїхавши, як зазначив позивач, до
міста Київ, останній також не звернувся
до органів міграційної служби як
можливо раніше, а звернувся лише 16
травня 2013 року після закінчення дії
строку візи.

Наведене вище та повідомлена позивачем
під час співбесіди інформація, на думку
суду, не дає підстав вважати заяву
позивача обґрунтованою, а його
твердження правдоподібними.

Також, пунктом 62 Керівництва з процедур
і критеріїв з визначення статусу
біженця Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців (згідно
з Конвенцією про статус біженців 1951
року та Протоколом щодо статусу
біженців 1967 року) визначено
відмінність економічного мігранта від
біженця, а саме якщо особа добровільно
залишає свою країну, щоб поселитися в
іншому місці. Така особа може
керуватися в своїх діях бажанням змін
або пригод, сімейними або іншими
причинами особистого характеру. Якщо
особа переїжджає виключно з
економічних міркувань, то вона є
економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що позивач за жодною із
конвенційних ознак на батьківщині не
переслідувався, побоювання стати
жертвою переслідувань достовірними
доводами не підтверджуються,
інформаційні матеріали носять
загальний характер, а матеріали справи
свідчать про те, що позивач не тікав від
небезпеки, рятуючи своє життя, а
залишив територію Сирії добровільно.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
згідно із пунктом 164 глави 5 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців, особи,
вимушені покинути країну походження в
результаті внутрішніх та міжнародних
озброєних конфліктів, звичайно не
розглядаються як біженці за
визначенням Конвенції 1951 року та
Протоколу 1967 року про статус біженців.
Конвенція не застосовується до
конфліктів між групами, що змагаються,
чи за відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.
Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загально поширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

За таких обставин колегія суддів
вважає позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають, оскільки
позивач не повідомив жодних обставин,
які б обґрунтовували його побоювання
стати жертвою переслідувань саме за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, та залишив країну
постійного проживання в пошуках
роботи, тобто з економічних причин та
не має наміру повертатися до країни
свого походження.

Такі висновки суду узгоджуються з
позицією Вищого адміністративного
суду України, викладеною в ухвалах від
14 листопада 2013 року у справі № 818/3465/13-а
та від 04 грудня 2013 року у справі №
К/9991/26016/12.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності відповідно до частини
другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Враховуючи наведене та виходячи із
встановлених судом під час розгляду
справи обставин, суд приходить до
висновку про правомірність рішення
Державної міграційної служби України
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту від 10 жовтня 2013 року № 618-13, з
огляду на що позовні вимоги
громадянина Сирії ОСОБА_1 задоволенню
не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянина Сирії
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до частини першої статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.
ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя
В.П. Катющенко

Судді
О.В. Дегтярьова

Т.І. Шейко