Справа № 2а-5730/10/0870
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року м. Київ
К/9991/37813/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Запоріжжя

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 07.09.2010 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 17.11.2010

у справі № 2а-5730/10/0870

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будмонтажсервіс»

до Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Запоріжжя

про скасування акту та
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Будмонтажсервіс»
звернулось до Запорізького окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Запоріжжя про
визнання протиправним акту та
зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 07.09.2010 позов
задоволено частково.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 17.11.2010

постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 07.09.2010
залишено без змін.

Не погоджуючись з зазначеним рішеннями
суду першої та апеляційної інстанції,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку. В скарзі просить скасувати
оскаржувані рішення, ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами першої та апеляційної інстанцій
при вирішення спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
розглянувши надані письмові докази в
їх сукупності, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є платником податку на додану
вартість (Свідоцтво про реєстрацію
платника податку на додану вартість
27.01.2010 № 100265526.).

Судовими інстанціями у справі
з'ясовано, що відповідачем 16.06.2010
складено Акт № 246, в якому прийнято
рішення про анулювання реєстрації
платника податку на додану вартість
ТОВ «Будмонтажсервіс».

Як вбачається з вищезазначеного
акту комісією установлено, що
підставою для анулювання реєстрації
платника податку на додану вартість є
встановлення при звірці показників
податкової звітності позивача за
результатами автоматизованого
співставлення факту декларування
податкового зобов'язання менше, ніж
податкового кредиту за період: квітень
червень 2010 року на загальну суму 4958623,68
грн.

Анулювання реєстрації позивача як
платника податку на додану вартість
було здійснено на підставі п.п.«в» п. 9.8
ст. 9 Закону України «Про податок на
додану вартість» та Розпорядження
Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 р.
№ 1120-р «Деякі питання адміністрування
податку на додану вартість»,
відповідно до якого, в разі
встановлення факту виписування
податкових накладних, згідно з якими
платник податку на додану вартість
постачальник товарів (робіт, послуг) не
задекларував податкові зобов'язання,
органи державної податкової служби
мають право вжити заходів для такого
платника відповідно до Закону України
«Про податок на додану вартість».

За змістом пункту 9.8 статті 9
Закону України «Про податок на додану
вартість реєстрація діє до дати її
анулювання. При цьому у цій нормі
Закону наведено виключний перелік
підстав для такого анулювання, серед
яких відсутня така підстава, як
недекларування платником податкових
зобов'язань. Правовим наслідком
заниження платником суми його
податкових зобов'язань, заявлених у
податкових деклараціях, як вірно
зазначили суди, є визначення
контролюючим органом суми податкового
зобов'язання платника податків, як це
передбачено підпунктом «б»підпункту
4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» (який
діяв на момент виникнення спірних
правовідносин).

Посилання ДПІ на підпункт
«в»пункту 9.8 статті 9 Закону України
«Про податок на додану вартість»як на
підставу для анулювання реєстрації
Товариства як платника ПДВ у даному
разі є безпідставним, позаяк здійснене
податковим органом тлумачення цієї
норми Закону не відповідає її змісту.
Так, цим підпунктом Закону передбачено
анулювання реєстрації у випадках, якщо
особа, зареєстрована як платник
податку, реєструється як платник
єдиного податку або стає суб'єктом
інших спрощених систем оподаткування,
які визначають особливий порядок
нарахування чи сплати податку на
додану вартість, відмінний від тих, що
встановлені цим Законом, чи звільняють
таку особу від сплати цього податку за
рішенням суду або з будь-яких інших
причин.

Правовий аналіз наведеного
законодавчого припису не дає підстав
для висновку про можливість анулювання
реєстрації платника ПДВ з будь-яких
причин, оскільки поняття «будь-які інші
причини»у цій нормі Закону вжито саме
стосовно звільнення особи від сплати
податку з інших мотивів, ніж рішення
суду, при цьому жодним чином не
розширюючи закритий перелік підстав
для анулювання реєстрації платника за
цією нормою.

Посилання відповідача на пункт 3
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 09.09.2009 № 1120-р «Про деякі
питання адміністрування податку на
додану вартість», яким передбачено
можливість органів державної
податкової служби вжити заходів для
анулювання реєстрації платника
відповідно до Закону України "Про
податок на додану вартість" в разі
встановлення факту виписування
податкових накладних, згідно з якими
платник податку на додану вартість -
постачальник товарів (робіт, послуг) не
задекларував податкові зобов'язання,
також не спростовують наведеного
висновку, позаяк зазначений пункт
розпорядження визнано незаконним та
нечинним згідно з постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
30.04.2010 у справі № 2а-12860/09/2670 (яка набрала
законної сили) з мотивів прийняття
цього припису поза межами компетенції
Кабінету Міністрів України.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
додержанням норм процесуального та
матеріального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги висновок суду
не спростовують, підстави для
призначення справи до розгляду в
судовому засіданні відсутні.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Запоріжжя на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 07.09.2010 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 17.11.2010 у справі № 2а-5730/10/0870 слід
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Запоріжжя відхилити.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 07.09.2010 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 17.11.2010 у справі № 2а-5730/10/0870 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко