Справа № 2а-3215/11/2170
Суддя: Мироненко О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/65120/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

судді - доповідача Мироненка О.В.

суддів - Сороки М.О.

Чумаченко Т.А.

провівши попередній розгляд справи за
позовом ФО-П ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в
Суворовському районі м. Херсона про
захист порушеного конституційного
права за касаційною скаргою ФО-П ОСОБА_2
на постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 22 червня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2012 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2011 року позивачка звернулася в
суд із позовом до Управління
Пенсійного фонду України в
Суворовському районі м. Херсона про
захист порушеного конституційного
права.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 22 червня 2011
року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із постановою суду
першої інстанції, позивачка звернулася
зі скаргою до суду апеляційної
інстанції щодо скасування зазначеного
вище рішення.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2012 року апеляційну скаргу позивачки
залишено без задоволення, постанову
суду першої інстанції залишено без
змін.

Не погоджуючись із постановою суду
першої та ухвалою суду апеляційної
інстанцій, позивачка звернулася із
касаційною скаргою до Вищого
адміністративного суду України, в якій
просить скасувати судові рішення,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені в скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що позивачка є
фізичною особою-підприємцем, перебуває
на обліку в Управлінні Пенсійного
фонду України в м. Херсона, а тому в
розумінні ст. ст. 11, 14 та 15 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» є
страхувальником та роботодавцем,
платником страхових внесків,
застрахованою особою, оскільки
підлягає загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню і
може втратити статус застрахованої
особи у зв'язку з втратою статусу
підприємця, а не у зв'язку з відмовою
від участі в системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування.

Законом України «Про внесення змін до
законів України «Про Державний бюджет
України на 2010 рік»та «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», який набрав чинності 17
липня 2010 року, внесено зміни до
підпункту 4 пункту 8 розділу XV
«Прикінцеві положення»Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», відповідно до
яких до набрання чинності законом про
спрямування частини страхових внесків
до Накопичувального фонду (крім
підпункту 5, який діє протягом строку,
визначеного Законом України «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо оподаткування
сільськогосподарських підприємств та
підтримки соціальних стандартів їх
працівників») фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок), та
члени сімей зазначених осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, на період
дії законодавчих актів з питань
особливого способу оподаткування
сплачують страхові внески в порядку,
визначеному цим Законом.

Сума страхового внеску встановлюється
зазначеними особами самостійно для
себе та членів їх сімей, які беруть
участь у провадженні такими особами
підприємницької діяльності та не
перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимальної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески.

Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», страхувальники
зобов'язані сплачувати страхові
внески, нараховані за відповідний
базовий звітний період, не пізніше ніж
через 20 календарних днів із дня
закінчення цього періоду. Базовим
звітним періодом для страхувальників,
зазначених у пункті 5 статті 14 цього
Закону є квартал.

Згідно ч. 2 та ч. 3 ст. 106 вказаного Закону
суми страхових внесків своєчасно не
нараховані та/або не сплачені
страхувальниками у строки, визначені
статтею 20 цього Закону, в тому числі
обчислені територіальними органами
Пенсійного фонду у випадках,
передбачених частиною третьою статті 20
цього Закону, вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій. Територіальні
органи Пенсійного фонду за формою і у
строки, визначені правлінням
Пенсійного фонду, надсилають
страхувальникам, які мають недоїмку,
вимогу про її сплату.

Зі справи вбачається, що відповідачем у
зв'язку зі змінами у законодавстві
донараховано позивачці суму страхових
внесків з 01 липня 2010 року по 31 грудня 2010
року, про що повідомлено позивача
шляхом надіслання йому
повідомлення-розрахунку доплати до
мінімального страхового внеску
платника Єдиного податку та вимоги про
сплату боргу від 12 травня 2011 року №2356.

Згідно абз.3 ч. 3 ст. 106 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», протягом десяти
робочих днів із дня одержання вимоги
про сплату недоїмки страхувальник
зобов'язаний сплатити суми недоїмки та
суми фінансових санкцій.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні
позову, суд обґрунтовано послався на
Закони України від 08 липня 2010 року № 2461
«Про внесення змін до законів України
«Про Державний бюджет України на 2010
рік» та «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

З огляду на викладене, постанова суду
першої та ухвала суду апеляційної
інстанцій відповідають обставинам
справи наданим доказам та нормам
процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновки суду
не спростовують.

Підстав для скасування судового
рішення з мотивів, викладених в
касаційні скарзі, не вбачається.

За правилами частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо суди не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових рішень, то суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення-без змін.

Керуючись статтями 220-1, 224, 230, 231 КАС
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ФО-П ОСОБА_2 залишити
без задоволення, постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 22 червня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Судді