Справа № 2а-7155/11/1270
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/3398/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.,

розглянувши у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами адміністративну справу за
касаційною скаргою Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 27 вересня
2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 16 листопада 2011 року у справі за
позовом Луганського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтер-Інвест
вугілля" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

в с т а н о в и л а:

Луганське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулось до суду з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтер-Інвест
вугілля" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 968 475,00 грн. та пені у розмірі 36
608,04 грн. за порушення нормативу
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів у 2010 році.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
товариством з обмеженою
відповідальністю "Інтер-Інвест
вугілля" в порушення вимог Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" при
середній обліковій чисельності
штатних працівників 930 осіб за
фактичного працевлаштування 8
інвалідів не виконано у повному обсязі
норматив по створенню 37 робочих місць
для працевлаштування інвалідів.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 27 вересня
2011 року, залишеною без змін, ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 16 листопада
2011 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі товариство
з обмеженою відповідальністю
"Портовик Сервіс" із посиланням на
порушення апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення та постановити нове, про
задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню, з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що при середній обліковій
чисельності штатних працівників 930
осіб товариством з обмеженою
відповідальністю "Інтер-Інвест
вугілля" у 2010 році працевлаштовано 8
інвалідів, у той час як норматив по
створенню робочих місць для
працевлаштуванні інвалідів складає 37
робочих місць.

Вказуючи на відсутність факту
добровільної сплати
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання зазначеного нормативу,
Луганське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулось до суду із зазначеним
позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з позицією якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з відсутності підстав для
примусового стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу по створенню
робочих місць. Зазначена позиція судів
попередніх інстанцій ґрунтується на
положеннях абзацу четвертого частини
четвертої статті 12 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
згідно з якими протягом дії мораторію
на задоволення вимог кредиторів не
нараховуються неустойка (штраф, пеня),
не застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів). Так,
враховуючи те, що ухвалою
Господарського суду Луганської
області від 11.03.2009 по справі №12/21б
порушено провадження у справі про
банкрутство позивача та введено
мораторій на задоволення вимог
кредиторів, суди попередніх інстанцій
дійшли висновку про відсутність
підстав для стягнення з відповідача
адміністративно-господарських
санкцій.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, встановлених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, не погоджується
із вказаними висновками судів
попередніх інстанцій та вказує на
передчасність позиції судів щодо
відсутності підстав для задоволення
позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Згідно з положеннями статті 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
(у чинній на час виникнення спору
редакції) термін «мораторій на
задоволення вимог кредиторів» -
зупинення виконання боржником
стосовно якого порушено справу про
банкрутство грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів), термін
виконання яких настав до дня введення
мораторію, і припинення заходів,
спрямованих на забезпечення виконання
цих зобов'язань та зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), застосованих до прийняття
рішення про введення мораторію.

Згідно з частиною четвертою статті 12
зазначеного Закону мораторій на
задоволення вимог кредиторів
вводиться одночасно з порушенням
провадження у справі про банкрутство,
про що зазначається в ухвалі
господарського суду.

Протягом дії мораторію на задоволення
вимог кредиторів: забороняється
стягнення на підставі виконавчих
документів та інших документів, за
якими здійснюється стягнення
відповідно до законодавства; не
нараховується неустойка (штраф, пеня),
не застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

Наведені норми регулюють
правовідносини, які виникли між
боржником і кредиторами у зв'язку з
неспроможністю боржника виконати
після настання встановленого строку
існуючі зобов'язання і спрямовані на
відновлення платоспроможності
боржника або його ліквідації з метою
здійснення заходів щодо задоволення
визнаних судом вимог кредиторів.

У той же час, з порушенням провадження у
справі про банкрутство не пов'язується
завершення підприємницької діяльності
боржника. Він має право укладати
договори та вчиняти інші правочини, у
зв'язку з чим у нього виникають права та
обов'язки, виконання яких
забезпечується на загальних засадах,
зокрема, обов'язки, передбачені статтею
19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» як працедавця.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вказує на помилковість позиції судів
попередніх інстанцій щодо відсутності
підстав для задоволення позову з
мотивів введення господарським судом
мораторію на задоволення вимог
кредиторів.

У той же час, переглядаючи рішення
судів попередніх інстанцій в межах
касаційного перегляду, встановлених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів
вказує на неповноту встановлення
судами попередніх інстанцій обставин
справи, у зв'язку з чим суд касаційної
інстанції позбавлений можливості
надати належну оцінку позиції судів
попередніх інстанцій щодо відсутності
підстав для задоволення позову.

Так, статтею 218 Господарського кодексу
України встановлено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Відповідно до частини четвертої статті
20 Закону України «Про зайнятість
населення», за якою підприємства,
установи і організації незалежно від
форми власності реєструються у
місцевих центрах зайнятості за їх
місцезнаходженням як платники збору до
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття,
щомісяця подають цим центрам
адміністративні дані у повному обсязі
про наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 18-1 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" рішення про
визнання інваліда безробітним і взяття
його на облік для працевлаштування
приймається центром зайнятості за
місцем проживання інваліда на підставі
поданих ним рекомендації МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів.

Державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Суди попередніх інстанцій, вказуючи на
відсутність факту направлення
уповноваженими органами на
підприємство відповідача інвалідів
для працевлаштування, не встановили чи
подавав відповідач до міського центру
зайнятості звіти за формою №3-ПН щодо
наявності вакансій для
працевлаштування інвалідів за 2010 рік.

Враховуючи викладене, зважаючи на
неповне з'ясування судами попередніх
інстанцій обставин справи, необхідних
для вирішення спору, колегія суддів
вказує на передчасність висновків
судів попередніх інстанцій щодо
відсутності підстав для задоволення
позову.

Згідно з частиною першою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 222, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
задовольнити частково.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 27 вересня
2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 16 листопада 2011 року скасувати.

Справу за позовом Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтер-Інвест
вугілля" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені направити до суду першої
інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: