Справа № 2а-3102/12/1470
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/60845/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко
Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Баштанської
міжрайонної Державної податкової
інспекції Миколаївської області
Державної податкової служби про
визнання дій незаконними, стягнення
коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а :

В травні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зазначеним позовом, в якому
просила суд визнати дії відповідача
незаконними та стягнути невиплачену
компенсацію в розмірі 6495,50 грн. та 3409,41
грн. за завдану моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що
відповідач незаконно відмовив їй при
звільненні у виплаті компенсації за
невикористану додаткову відпустку як
одинокій матері за 2004-2005 та 2007-2011 роки.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 16 серпня 2012
року позовні вимоги задоволено
частково. Визнано дії Баштанської
міжрайонної державної податкової
інспекції Миколаївської області
Державної податкової служби
незаконними та стягнуто на користь
ОСОБА_4 компенсацію за невикористану
додаткову соціальну відпустку
одинокій матері в розмірі 6182,00 грн. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13 листопада
2013 року рішення суду першої інстанції
скасовано та прийнято нове, яким
відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду апеляційної інстанції, позивач
звернулась з касаційною скаргою до
Вищого адміністративного суду України,
в якій, посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши за наявними у справі
матеріалами доводи касаційної скарги
та правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі у
межах, встановлених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій,у період з 16 червня 1993 року по
23 березня 2012 року позивач працювала в
органах державної податкової служби на
різних посадах.

Наказом начальника Новобузької МДПІ
від 23 березня 2012 року № 14-0 позивач
звільнена з посади завідувача сектору
погашення прострочених податкових
зобов'язань, відповідно до п. 1 ст. 40
Кодексу законів про працю України у
зв'язку з реорганізацію.

Напередодні звільнення позивач
повідомила керівництво про те, що в неї
є невикористана додаткова відпустка,
як одинокій матері за 2004-2005 і 2007-2011 роки,
та просила нарахувати й виплатити
відповідну компенсацію. У зв'язку з
невиплатою компенсації при звільненні
та відсутністю відповіді позивач двічі
зверталася до відповідача з
відповідними заявами від 23 та 30 березня
2012 року.

Листом від 20 квітня 2012 року № 1305/9/10-014
відповідач повідомив, що позивач
підтвердила документально статус
одинокої матері лише в 2012 році, тому не
має права на отримання компенсації за
невикористану додаткову відпустку за
попередні роки. До того ж позивач не
перебуває в трудових відносинах з
відповідачем.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з наявності
підстав для виплати позивачеві
компенсації за невикористану
додаткову соціальну відпустку
одинокої матері.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що ОСОБА_4 не має
статусу «одинокої матері», оскільки
отримання аліментів від батька у
певний час свідчить про участь
останнього в утриманні дитини.

При цьому, суд апеляційної інстанції
обґрунтовував свої доводи з посиланням
на ст.18-2 Закону України "Про державну
допомогу сім'ям з дітьми" від 21
листопада 1992 року № 2811-XII, згідно з якою
допомога на дітей одиноким матерям
призначається за наявності витягу з
Державного реєстру актів цивільного
стану громадян про державну реєстрацію
народження дитини, виданого відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану, або довідки про народження,
виданої виконавчим органом сільської,
селищної, міської (крім міст обласного
значення) ради, із зазначенням підстави
внесення відомостей про батька дитини
до актового запису про народження
дитини відповідно до абзацу першого
частини першої статті 135 Сімейного
кодексу України, або документа про
народження, виданого компетентним
органом іноземної держави, в якому
відсутні відомості про батька, за умови
його легалізації в установленому
законодавством порядку.

Проте, з висновками суду апеляційної
інстанції колегія суддів не
погоджується, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно свідоцтва про
народження дитини від 10 липня 1997 року
серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 народжена
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Батьком дитини є
ОСОБА_6 Відповідно до свідоцтва про
розірвання шлюбу від 22 квітня 2000 року
серії НОМЕР_2 шлюб між позивачем та
батьком дитини розірвано. З того часу
батько дитини участі у вихованні дочки
не приймає.

Державні гарантії права на відпустки,
умови, тривалість і порядок надання їх
працівникам для відновлення
працездатності, зміцнення здоров'я, а
також для виховання дітей, задоволення
власних життєво важливих потреб та
інтересів, всебічного розвитку особи
встановлені Законом України "Про
відпустки".

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України "Про
відпустки" жінці, яка працює і має двох
або більше дітей віком до 15 років, або
дитину-інваліда, або яка усиновила
дитину, одинокій матері, батьку, який
виховує дитину без матері (у тому числі
й у разі тривалого перебування матері в
лікувальному закладі), а також особі,
яка взяла дитину під опіку, чи одному із
прийомних батьків надається щорічно
додаткова оплачувана відпустка
тривалістю 10 календарних днів без
урахування святкових і неробочих днів.
Перелік осіб, які мають право на
додаткову соціальну відпустку
доповнено категорією "одинока мати" з 18
листопада 2004 року. До 1 січня 2010 року
діяла редакція зазначеного Закону, в
якій тривалість відповідної відпустки
становила 7 календарних днів. Отже,
одинокій матері повинна бути надана
соціальна відпустка за 2004-2009 роки
тривалістю 7 календарних днів, а з 2010
року - 10 календарних днів.

Відповідно до пункту 5 частини 13 статті
10 Закону України "Про відпустки"
щорічні відпустки за бажанням
працівника в зручний для нього
часнадаються одинокій матері (батьку),
які виховують дитину без батька
(матері); опікунам, піклувальникам або
іншим самотнім особам, які фактично
виховують одного або більше дітей
віком до 15 років за відсутності
батьків.

Тобто, пункт 5 частини 13 статті 10 Закону
України "Про відпустки" визначає
одиноку матір як таку, що виховує
дитину без батька.

Виходячи з наведеного, до категорії
одинокої матері відносяться: жінка, яка
не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про
народження дитини якої відсутній запис
про батька дитини або запис про батька
зроблено у встановленому порядку за
вказівкою матері; вдова; жінка, яка
виховує дитину без батька (в тому числі
й розлучена жінка, яка виховує дитину
без батька, незважаючина факт
отримання аліментів, і жінка, яка
вийшла заміж, але її дитина новим
чоловіком не усиновлена).

Чинне законодавство не містить
конкретного переліку документів, які
слід пред'явити жінці, котра виховує
дитину без батька, для отримання
додаткової соціальної відпустки.

Тому для підтвердження права на
зазначену відпустку в даному випадку
роботодавцю має бути пред'явлено копію
свідоцтва про народження дитини, копію
свідоцтва про розірвання шлюбу для
підтвердження того, що жінка є
розлученою, та документ, який
підтверджував би те, що батько не бере
участі саме у вихованні дитини

Так, статус одинокої матері ОСОБА_4
підтверджується матеріалами справи, а
саме, свідоцтвом про народження дитини;
свідоцтвом про розірвання шлюбу; актом
обстеження депутата Новобузької
міської ради, згідно якого батько з
часу розлучення не приймає участі у
вихованні та утриманні дитини;
довідкою зі школи про те, що батько
дитини не приймає участі в її
вихованні, не відвідує школу та не
цікавиться успіхами доньки; довідками
відділу державної виконавчої служби
про неотримання аліментів на дитину
згідно виконавчих листів.

Частиною 1 ст. 24 Закону встановлено, що у
разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Таким чином, правильними є висновки
суду першоїінстанціїпро те, що при
звільненні позивача з роботи їй мали
виплатити грошову компенсацію за
невикористану додаткову відпустку.

Застосування судом апеляційної
інстанції до спірних правовідносин
положень Закону України "Про державну
допомогу сім'ям з дітьми" від 21
листопада 1992 року № 2811-XII є помилковим,
оскільки зазначений Закон встановлює
гарантований державою рівень
матеріальної підтримки сімей з дітьми
шляхом надання державної грошової
допомоги.

Висновок апеляційного суду, що ОСОБА_4
не має статусу «одинокої матері»,
оскільки отримання аліментів від
батька у певний час свідчить про участь
останнього в утриманні дитини не
ґрунтується на законі, оскільки пункт 5
частини 13 статті 10 Закону України «Про
відпустки» визначає одиноку матір як
таку, яка виховує дитину без батька, а
тому його участь в утриманні дитини не
позбавляє матері статусу одинокої.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З огляду на встановлені обставини
справи та вимоги чинного
законодавства, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
відмовляючи позивачу у виплаті
грошової компенсації за невикористану
додаткову відпустку відповідач діяв не
у спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України, а відтак і про
наявність правових підстав для
часткового задоволення позову.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до частини 1 статті 226
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишає в
силі рішення суду першої інстанції, яке
ухвалено відповідно до закону і
скасоване або змінене помилково.

За таких обставин, колегія суддів,
перевіривши у межах касаційної скарги
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що апеляційний
суд помилково скасував законне і
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, а тому постанова
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а постанова суду першої інстанції -
залишенню в силі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13 листопада
2013 скасувати, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 16 серпня 2012
року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк В.В. Тракало