Справа № 2а-1670/4597/11
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 року м.
Київ К/9991/70179/11

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Ланченко Л.В., Степашко О.І.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області (далі - Кременчуцька ОДПІ)

на постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 11.07.2011

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 29.09.2011

у справі № 2а-1670/4597/11

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Владікос» (далі -
Товариство)

до Кременчуцької ОДПІ

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У травні 2011 року Товариство звернулося
до Полтавського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просило визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Кременчуцької
ОДПІ від 27.04.2011 №/1474.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 11.07.2011,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 29.09.2011,
позов задоволено.

У прийнятті цих судових актів
попередні інстанції виходили з факту
дотримання позивачем умов, з якими
чинне законодавство України пов'язує
право платника на формування
податкового кредиту.

Посилаючись на невідповідність
висновків попередніх судових
інстанцій дійсним обставинам справи та
вимогам чинного законодавства, ДПІ
звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати прийняті у справі рішення та
повністю відмовити у позові.

Товариством у відповідності зі статтею
216 Кодексу адміністративного
судочинства України подано
заперечення, в якому заявник зазначає
про правильність та обґрунтованість
оскаржуваних рішень та просить їх
залишити без змін, а скаргу - без
задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення касаційних
вимог ДПІ виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
Кременчуцькою ОДПІ було проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку податкової декларації
Товариства з податку на додану
вартість за січень 2011 року.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом було складено акт
від 06.04.2011 № 2017/15-322/34689669 та прийнято
податкове повідомлення-рішення від
27.04.2011 № /1474, за яким позивачеві
визначено грошове зобов'язання з
податку на додану вартість у сумі 13479,28
грн. (у тому числі 13478,28 грн. за основним
платежем та 1 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями).

Правова позиція податкового органу,
покладена в основу оспорюваного
донарахування, полягає у тому, що
позивачем було незаконно сформовано
податковий кредит по операціям з
придбання товарно-матеріальних
цінностей у рамках виконання договору
поставки від 25.01.2011, укладеного з
приватним підприємством
«Сільгоспнафтосервіс 10» (далі - ПП
«Сільсгоспнафтосервіс 10»).

При цьому податкова інспекція
посилається на факт придбання названим
контрагентом товару (який був
предметом поставки) у особи (у
товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Відродження»), яка відсутня за
місцезнаходженням, не має трудових
ресурсів та матеріально-технічної
бази, об'єктивно необхідних для
провадження господарської діяльності,
не задекларувала відповідні суми
податкових зобов'язань з ПДВ за
операціями з поставки товарів в адресу
ПП «Сільсгоспнафтосервіс 10».

Наведені обставини було розцінено
відповідачем як доказ безтоварності
операцій між позивачем та ПП
«Сільсгоспнафтосервіс», що виключає
правомірність відображення їх
результатів у податковому обліку
платника.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 цієї ж статті
Кодексу податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку (зокрема,
податковими накладними), що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Необґрунтована ж податкова вигода
характеризується відсутністю
фактичного виконання господарських
операцій, здійсненням операцій без
ділової мети та обліком операцій
безвідносно до їх реального
економічного змісту, узгодженістю дій
покупця та постачальника для штучного
створення сприятливих наслідків у
податковому обліку платника.

Втім, як вірно зазначили суди, у даному
разі існування відповідних обставин
податковою інспекцією не доведено.

За наслідками дослідження наявних у
матеріалах справи доказів суди
з'ясували, що податковий кредит в
оспорюваній сумі було сформовано
позивачем за наслідками придбання у ПП
«Сільгоспнафтосервіс 10» решітки
рейко-шпальної на підставі договору
поставки від 25.01.2011 № 19; на
підтвердження реальності виконання
цієї операції позивачем було
представлено податкову накладну,
видаткову накладну, рахунок-фактуру,
виписку з банківського рахунку про
оплату товару. Судами також було
з'ясовано, що розвантаження та
навантаження товару здійснювалося
однією особою за допомогою
крана-маніпулятора; перевезення товару
було здійснено автотранспортом
позивача (автомобілем DAF 85-340 з
встановленим на нього маніпуляційним
обладнанням) та оформлено складенням
товарно-транспортної накладної,
подорожнім листом вантажного
автомобіля; в подальшому придбаний
товар було використано Товариством у
власній господарській діяльності
шляхом його подальшої реалізації
третій особі.

Наведені первинні документи були
цілком об'єктивно розцінені судами як
такі, що містять необхідні для цілей
оподаткування відомості про спірні
господарські операції та
підтверджують факт їх виконання.

Податковим органом, в свою чергу, не
наведено переконливих доводів та не
подано належних доказів на
підтвердження того, що відомості, які
містяться у цих документах, неповні,
недостовірні та (або) суперечливі.

Заперечуючи проти права позивача на
формування податкового кредиту по
операціям з ПП «Сільгоспнафтосервіс
10», податкова інспекція фактично
вдалася до правової оцінки
правовідносин цього постачальника з
його контрагентом. Втім за відсутності
доказів наявності замкнутої схеми руху
коштів між усіма постачальниками по
ланцюгу та узгодженості їх дій,
спрямованих на безпідставне отримання
позивачем податкової вигоди,
правовідносини інших суб'єктів
господарювання (з якими позивач не
перебував у фінансово-господарських
правовідносинах) не можуть впливати
ані на оцінку господарських операцій
між кінцевим покупцем (позивачем у
справі) та його безпосереднім
постачальником, ані на порядок
формування даних податкового обліку
позивача.

Так само і факт порушення податкової
дисципліни товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Відродження» є порушеннями, допущеними
цим товариством як третьою особою, що
не може розглядатися як свідчення
недобросовісності позивача як
платника податків.

А відтак суди, встановивши, що факт
поставки товару позивачеві
підтверджується наявними у справі
первинними документами, дійшли
неспростовуваного доводами касаційної
скарги висновку про відсутність
підстав для невизнання права позивача
на податковий кредит, яке виникло за
фактом виконання цієї операції, та
правомірно задовольнили позов.

Оскільки висновки судів відповідають
нормам чинного законодавства та
фактичним обставинам спору,
установленим на підставі повного та
об'єктивного дослідження доказів у
справі, то процесуальних підстав для
скасування оскаржуваних постанови та
ухвали судів першої та апеляційної
інстанцій зі спору не вбачається.

За таких обставин, керуючись статтями
220, 2201, 223, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції у Полтавській області
відхилити.

2. Постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
11.07.2011 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 29.09.2011 у справі № 2а-1670/4597/11 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку статей 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: М.І.
Костенкосудді:Л.В. Ланченко О.І.
Степашко