Справа № 809/4123/13-а
Суддя: Мигалюк Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"05" лютого 2014 р.
Справа № 809/4123/13-a

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мигалюка Ю.В.

секретаря Григорука Д.С.,

за участю сторін:

представників позивача: Гулянич
М.М., Блищак О.В.,

представника відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м.
Івано-Франківську в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
прокуратури Тисменицького району до
Тисменицької районної ради про
визнання протиправними та скасування
пунктів 2-5 рішення сесії Тисменицької
районної ради від 01.12.2013 року «Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні»-

ВСТАНОВИВ:

Прокуратура Тисменицького району
звернулася в суд з адміністративним
позовом до Тисменицької районної ради
про визнання протиправними та
скасування пунктів 2-5 рішення сесії
Тисменицької районної ради від 01.12.2013
року "Про суспільно-політичну ситуацію
в Україні".

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали,
суду пояснили що відповідач
протиправно, в порушення положень
Конституції України, Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
прийнявши оскаржуване рішення з питань
загальнодержавного значення -
суспільного життя, вийшов за межі
компетенції, оскільки вирішив питання,
яке до відання органів місцевого
самоврядування не віднесено та не
належить до питань місцевого значення.
Тобто діяв не на підставі, не в межах
наданих йому повноважень та не у
спосіб, що передбачений Конституцією
та законами України. Просили позов
задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився без поважних
причин та без повідомлення ним про
причини неприбуття, хоча відповідач
повідомлений належним чином про дату,
час та місце судового розгляду.

За таких обставин, враховуючи
положення частини 4 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд розглянув справу за
відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення представників
позивача, розглянувши матеріали
справи, дослідивши подані докази, суд
прийшов до висновку про
обґрунтованість позовних вимог, а тому
позов підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 01.12.2013 року на
дев'ятнадцятій сесії Тисменицької
районної ради Івано-Франківської
області шостого демократичного
скликання прийнято рішення "Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні" (а.с.9). Зокрема, пунктами 2, 3, 4, 5
вказаного рішення вирішено:

2. Підтримати заяву депутатів
Івано-Франківської обласної ради
шостого демократичного скликання.

3. Звернутися до Президента України та
Прем"єр-міністра України з вимогою
подати у відставку.

4. Звернутися до членів Партії регіонів
із закликом про вихід з партії.

5.Рекомендувати працівникам державних
органів влади не використовувати як
символіку у службових приміщеннях
портрети Віктора Януковича.

Зазначене рішення оприлюднено в
районній газеті «Вперед» (а.с.12).

В грудні 2013 року прокуратурою
Тисменицького району
Івано-Франківської області у порядку
нагляду за додержанням і застосуванням
законів встановлено порушення
Тисменицькою районною радою
Івано-Франківської області Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" та Конституції України, що
виразилося у прийнятті рішення "Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні" від 01.12.2013 року.

Виявлені позивачем порушення стали
підставою для звернення до суду про
визнання рішення відповідача
протиправним та скасування в окремій
частині його положень.

Загальними засадами Конституції
України, зокрема статтею 7 Основного
Закону, в Україні визначено і
гарантується місцеве самоврядування.

За змістом вимог частини 1 статті 140 і
частини 1 статті 144 Конституції України
місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Системний аналіз статті 4 Європейської
Хартії місцевого самоврядування
вказує на те, що органи місцевого
самоврядування, в тому числі міські
ради, мають право вирішувати будь-які
питання, включені до їх повноважень і
функцій конституцією або законами
національного законодавства. Коло
таких питань і компетенція
встановлюється в межах, визначених
відповідним законодавством.

У рішенні №7 від 16.04.2009 року по справі №
1-9/2009 за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України „Про
місцеве самоврядування в Україні",
Конституційний Суд України вказав на
те, що відповідно до Конституції
України народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. В Основному Законі
України встановлено, що місцеве
самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26.03.2002
року визначив політико-правову природу
органів місцевого самоврядування, які
не є органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень слідує, що ці
органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Главою 1 Розділу ІІ Закону України „Про
місцеве самоврядування в Україні"
встановлена організаційна-правова
основа місцевого самоврядування та
загальна і виключна компетенція
(повноваження) сільських, селищних,
міських рад.

Відповідно до статті 25 вказаного
Закону передбачена загальна
компетенція сільських, селищних,
міських рад, а саме: сільські, селищні,
міські ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання.

Стаття 26 Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні" встановлює
перелік питань, що вирішуються
сільськими, селищними, міськими радами
виключно на пленарних засіданнях.
Перелік виключної компетенції у
відповідних правовідносинах включає в
себе 56 пунктів частини першої і 2 пункти
частини другої статті 26 даного Закону.

Тобто, компетенція місцевих рад є
правовою формою виразу їх функцій, вона
водночас служить і правовим засобом їх
реалізації. Закон України „Про місцеве
самоврядування в Україні" розрізняє
загальну і виключну компетенцію
місцевих рад (статті 25, 26). Здійснюючи
загальну компетенцію, місцеві ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією та
законами України до їх відання. До
виключної компетенції належать
питання, які перебувають у віданні рад
і підлягають розгляду тільки на їх
пленарних засіданнях. Це, як правило,
найважливіші питання місцевого
значення, розгляд і вирішення яких не
може бути делеговано іншим органам.

Дослідивши та проаналізувавши кожен
пункт вказаної вище норми Закону, та
об'єднавши їх в сукупному розумінні,
суд прийшов до висновку, що у переліку
виключної компетенції міських рад
відсутні такі питання, як розгляд,
вирішення та прийняття рішення по
правовідносинах пов'язаних із:
схваленням заяв, у письмовому тексті
якої містяться вимоги, які
розповсюджуються поза межами
територіальної одиниці Тисменицької
районної ради, в тому числі зверненням
до відповідних суб'єктів міжнародних
відносин; вимаганням від Президента
України і Прем'єр-міністра України
подання ними у відставку; закликом до
членів партійних організацій про вихід
з партії; питанням використання чи не
використання у службових приміщеннях
відповідної символіки чи портретів
окремих посадових осіб держави.

Суд звертає увагу на те, що
Конституцією України, положеннями
Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні", будь-яким
іншим законом чи підзаконним
нормативно-правовим актом не надано
повноважень районним радам розглядати
і вирішувати питання, порушені у
пунктах 2 - 5 оскаржуваного рішення
Тисменицької районної ради.

Так, пунктом 2 оскаржуваного рішення
від 01.12.2013 року підтримано заяву
депутатів Івано-Франківської обласної
ради шостого демократичного скликання,
яка оформлена у вигляді додатку до
рішення районної ради від 01.12.2013 року,
та містить звернення до керівників
Міністерства внутрішніх справ України
та його структурних підрозділів на
місцях, офіційних представництв держав
- членів Європейського Союзу, уряду
Сполучених Штатів Америки в Україні, а
також оціночні судження щодо дій
органів влади.

Поняття депутатського звернення
закріплено в статті 13 Закону України
„Про статус депутатів місцевих рад",
згідно з якою депутатське звернення -
це викладена в письмовій формі вимога
депутата місцевої ради з питань,
пов'язаних з його депутатською
діяльністю, до місцевих органів
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування та їх посадових осіб, а
також керівників правоохоронних та
контролюючих органів, підприємств,
установ та організацій незалежно від
форми власності, розташованих на
території відповідної ради, здійснити
певні дії, вжити заходів чи дати
офіційне роз'яснення з питань,
віднесених до їх компетенції.

З наведеної правової норми та з
врахуванням приписів статті 26 Закону
України „Про місцеве самоврядування в
Україні" слідує, що у випадку
реалізації депутатських повноважень
шляхом направлення депутатського
звернення, таке звернення надсилається
безпосередньо адресатам, а не
виноситься на розгляд сесії міської
ради. Схвалення звернення депутатів не
належить до компетенції місцевої ради.

У письмовому тексті такого звернення
районної ради, в тому числі в пунктах 2, 3
оскаржуваного рішення містяться
вимоги, які розповсюджуються поза
межами територіальної одиниці
Тисменицької районної ради, в тому
числі звернення до відповідних
суб'єктів міжнародних відносин, що не
входить до компетенції відповідача,
визначеної статтею 26 Закону України
„Про місцеве самоврядування в Україні"
та статтями 140 і 144 Конституції України.

Щодо вимог відповідача про подання у
відставку Президентом України,
Прем'єр-міністром України та із
закликом до членів партійних
організацій про вихід з партії (пункти
3, 4 оскаржуваного рішення ради від
01.12.2013 року), суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 113 Конституції
України, Кабінет Міністрів України є
вищим органом у системі виконавчої
влади, який відповідальний перед
Президентом України та
підпорядкований і підзвітний
Верховній Раді України у межах,
передбачених у статтях 85, 87 Конституції
України.

Статтею 12 Закону України „Про Кабінет
Міністрів України" визначені підстави
відставки Кабінету Міністрів України,
яка настає, зокрема, внаслідок
прийняття Верховною Радою України
резолюції недовіри Кабінету Міністрів
України та прийняття Президентом
України рішення про відставку Кабінету
Міністрів України.

Крім того, за змістом статей 14 і 15
вказаного Закону, Президент України
має право прийняти рішення про
відставку Кабінету Міністрів України.
Прем'єр-міністр України зобов'язаний
подати Президенту України заяву про
відставку Кабінету Міністрів України у
день прийняття рішення Президента
України.

Прем'єр-міністр України має право
заявити Президенту України про свою
відставку. Прем'єр-міністр України
звільняється з посади з дня видання
Президентом України указу про
відставку Прем'єр-міністра України.
Прийняття Президентом України рішення
про відставку Прем'єр-міністра України
має наслідком відставку всього складу
Кабінету Міністрів України.

Згідно положень статей 108 і 109
Конституції України, повноваження
Президента України припиняються
достроково у разі відставки,
неможливості, виконувати свої
повноваження за станом здоров'я,
усунення з поста в порядку імпічменту
та смерті. Відставка набуває чинності з
моменту проголошення ним особисто
заяви про відставку на засіданні
Верховної Ради України.

Аналіз коментованих норм Закону вказує
на те, що ради позбавлені права
вимагати відставки Президента України
та Прем'єр-міністра України.

Відповідно до частини 6 статті 6 Закону
України „Про політичні партії в
Україні", громадянин України має право
в будь-який час зупинити чи припинити
своє членство в політичній партії
шляхом подання заяви до відповідних
статутних органів політичної партії.
Членство в політичній партії
зупиняється чи припиняється з дня
подання такої заяви та не потребує
додаткових рішень.

Статтею 4 коментованого Закону
заборонено органам державної влади,
органам місцевого самоврядування, їх
посадовим особам виокремлювати у
своєму ставленні певні політичні
партії чи надавати їм привілеї.
Втручання з боку органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування або їх посадових осіб у
створення і внутрішню діяльність
політичних партій та їх місцевих
осередків також забороняється, за
винятком випадків, передбачених цим
Законом.

Право на вільне об'єднання у політичні
партії та свободу політичної
діяльності гарантовано статтями 15, 36
Конституції України.

Таким чином, заклики органу місцевого
самоврядування, викладені в пункті 4
оскаржуваного рішення від 01.12.2013 року,
про вихід з політичної партії свідчать
про вплив на волевиявлення громадян
щодо вільного об'єднання у політичні
партії, що суперечить вимогам
законодавства. До переліку повноважень
районної ради не входить вирішення
такого колу питань, в тому числі із
відповідним схваленням рекомендацій
щодо вчинення певних дій членами
політичних партій і громадських
організацій.

Відповідно до положень частини 1 статті
10 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.1950 року,
яка згідно із вимогами статті 19 Закону
України „Про міжнародні договори" є
частиною національного законодавства
України, та ратифікована Верховною
Радою України 17.07.1997 року, кожен має
право на свободу вираження поглядів. Це
право включає свободу дотримуватися
своїх поглядів, одержувати і
передавати інформацію та ідеї без
втручання органів державної влади і
незалежно від кордонів.

Як слідує зі змісту частини 2 статті 10
вказаної Конвенції обмеження цих
свобод, можуть встановлюватись лише за
наявності двох умов, якщо такі
обмеження встановлені законом і є
необхідними в демократичному
суспільстві в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадської безпеки, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для охорони
здоров'я чи моралі, для захисту
репутації чи прав інших осіб, для
запобігання розголошенню
конфіденційної інформації або для
підтримання авторитету і
безсторонності суду.

Згідно статті 34 Конституції України
кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань. Кожен має
право вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір.

Незважаючи на вказане, Тисменицька
районна рада пунктом 5 оскаржуваного
рішення ради від 01.12.2013 року
врегульовує право осіб, які працюють в
органах влади, на свободу вираження
своїх поглядів та переконань, в тому
числі вирішувати особисто питання
використання чи не використання у
службових приміщеннях відповідної
символіки чи портретів окремих
посадових осіб держави.

Для реалізації органом місцевого
самоврядування власних та делегованих
повноважень, частиною 3 статті 140
Конституції України передбачено
наявність виконавчих органів
сільських, селищних, міських та
районних у містах рад, якими у
відповідності до статті 11 Закону
України „Про місцеве самоврядування" є
їх виконавчі комітети, відділи,
управління та інші створювані радами
виконавчі органи.

Згідно статті 1 Закону України „Про
місцеве самоврядування" виконавчі
органи рад, це органи, які відповідно до
Конституції України та цього Закону
створюються сільськими, селищними,
міськими, районними в містах (у разі їх
створення) радами для здійснення
виконавчих функцій і повноважень
місцевого самоврядування у межах,
визначених цим та іншими законами.

Отже, при розгляді і вирішення по суті
заявлених позовних вимог судом
встановлено, що оскаржувані пункти
2,3,4,5 рішення прийнятті поза межами
повноважень та не в спосіб, визначених
Конституцією України і Законом України
„Про місцеве самоврядування".

Враховуючи вищенаведене, суд вважає
вимоги позивача обґрунтованими, а
позов таким, що підлягає до
задоволення.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та
скасувати пункти 2,3,4,5 рішення сесії
Тисменицької районної ради від 01.12.2013
року "Про суспільно-політичну ситуацію
в Україні".

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 КАС України, апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 КАС України.

Постанова в повному обсязі складена
10.02.2014 року.

Суддя (підпис)
Мигалюк Ю.В.