Справа № 815/578/13-а
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/578/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Андрухів В. В. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді
- Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

при секретарі
- Журкіній І.І.,

за участі: представник відповідача
- Максимова О.О. (за довіреністю від
25.06.2013 р.),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Державної міграційної служби
України на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 30
вересня 2013 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України про
визнання рішення неправомірними та їх
скасування, зобов'язання прийняти
рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі звернулися до суду з
адміністративними позовами до
Державної міграційної служби України
про визнання рішень Державної
міграційної служби України від 06
грудня 2012 року №№ 764-12, 766-12, 737-12,
відповідно, про відмову у визнанні їх
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту, неправомірним та
їх скасування, зобов'язання Державну
міграційну службу України прийняти
рішення про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 біженцями або особами, які
потребують додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 30 вересня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Державної міграційної служби
України від 06 грудня 2012 року №№ 764-12,
766-12, 737-12 визнано протиправними та
скасовано. Зобов'язано Державну
міграційну службу України повторно
розглянути заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання їх біженцями або особами,
які потребують додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням суду першої інстанції, в
частині задоволених вимог, відповідач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні
адміністративного позову, наголошуючи,
зокрема, на правомірності винесення
оскаржуваних рішень.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено під час апеляційного
розгляду, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 є
громадянами Афганістану.

15.11.2010 року позивачі покинули
Афганістан, рейсом Кабул - Москва (РФ),
прямий рейс, без транзиту.

17.01.2011 року, 02.12.2010 року, 21.12.2010 року
відповідно, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулись до Управління у справах
біженців ГУДМС України в Одеській
області із заявами про надання їм
статусу біженця в Україні.

За результатами розгляду особової
справи ODS 11/09 громадянки Афганістану
ОСОБА_1 Управління у справах біженців
ГУДМС України в Одеській області на
підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
дійшло до висновку щодо відмови
громадянці Афганістану ОСОБА_1 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що 25.09.2012 року за результатами розгляду
особової справи ODS 10/259 та ODS 10/272
громадянина Афганістану ОСОБА_2 та
громадянки Афганістану ОСОБА_3
Управління у справах біженців ГУДМС
України в Одеській області на підставі
абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
дійшло до висновку щодо відмови
останнім у визнанні біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту.

06.12.2012 року рішеннями Державної
міграційної служби України №№ 764-12,
766-12, 737-12 було підтримано вищезазначені
висновки Управління у справах біженців
ГУДМС України в Одеській області та
відмовлено позивачам у визнанні
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту, відповідно до абз.
4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особам,
стосовно яких встановлено, що умови
передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1
Закону відсутні.

Суд першої інстанції при ухваленні
оскаржуваної постанови, виходив з того,
що відповідач не в повному обсязі
дослідив та перевірив всі документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту стосовно ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, а тому рішення Державної
міграційної служби України від 06.12.2012
року №№ 764-12, 766-12, 737-12 про відмову у
визнанні їх біженцями або особами, які
потребують додаткового захисту, є
необґрунтованими, прийнятими з
порушенням вимог ч. 5 ст. 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», а тому
підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з
зазначеним висновком суду першої
інстанції виходячи з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 8 липня 2011
року № 3671-VI визначені критерії
віднесення особи до категорії біженців
чи осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного
Закону біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року, Протоколом
1967 року та статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
поняття «біженець» включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця.
До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
расової належності, релігії,
національності (громадянства),
належності до певної соціальної групи,
політичних поглядів; неможливістю або
небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Колегія суддів зазначає, що
обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Як встановлено судом першої інстанції
в ході розгляду справи, причиною
звернення позивачів до міграційної
служби стало наступне. Батько ОСОБА_2
був відомим бізнесменом. 29.12.2009 року
батька позивача, який до цього очолював
транспортну фірму «Назір Яма
Транспортейшн» було захоплено
невідомими людьми в 4-му районі м. Кабул.
23.05.2009 року він був звільнений з полону.
Після звільнення батька позивача усій
родині загрожувала небезпека, що стало
причиною виїзду з Афганістану.

З матеріалів справи вбачається, що вже
під час судового розгляду ОСОБА_2
звернувся з листом до Управління
безпеки поліції м. Кабулу 4-го району
для підтвердження зазначених обставин.

Судом першої інстанції встановлено, що
на підтвердження вищевказаних
обставин, Управлінням кримінального
розшуку на запит Управління безпеки
поліції м. Кабулу 4-го району
надано відповідь, згідно якої
зазначена інформація стосовно
викрадення батька позивача та
звільнення його з полону силами
поліції була зареєстрована в
управлінні, та на даний час знаходиться
в архіві управління безпеки
Афганістану.

Зазначена інформація щодо викрадення
батька ОСОБА_2 та чоловіка ОСОБА_1, також
підтверджуються наданим суду
відеозаписом звільнення його з полону.

Сукупність цих доказів дає підстави
вважати, що дійсно таке викрадення мало
місце, і підстав ставити під сумнів
правдоподібність тверджень позивачів
у суду немає.

Окрім того, як вбачається з заяви № 254
від 02.12.2010 року та протоколу співбесіди
від 17.12.2010 року, ОСОБА_2 з 2005 року
працював на посаді директора фірми
«Назір Яма Транспортейшн» (NYC). Між
фірмою «Назір Яма Транспортейшн» (NYC
перевізник) було укладено угоду про
транспортування з фірмою «Супрім сайт
сервіс» (Supreme - замовник), згідно якої
займається поставкою послуг
матеріально - технічного забезпечення
для клієнтів у Афганістані, перевізник
займається послугами забезпечення
сухопутним транспортом та наданням
підготовлених кадрів,
спеціалізованого обладнання,
послугами з управління, що
підтверджується наданим позивачем
суду вищевказаним договором.

За інформацією з відкритих
компетентних джерел, фірма «Супрім
сайт сервіс» є постачальником товарів
для іноземних військових, в свою чергу
логістичні компанії (такі як фірма
«Назір Яма Транспортейшн» (NYC)), за
співробітництво з зазначеною фірмою
зазнавали утисків та переслідувань з
боку представників радикального руху
«Талібан».

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з доводами суду першої
інстанції, що висновки Управління у
справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській області щодо відмови у
визнанні позивачів біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту, які були підтримані
відповідачем рішеннями від 06.12.2012 року
№№ 764-12, 766-12, 737-12, не містять належного
аналізу ситуації, що склалася в
Афганістані, з урахуванням того, що
відповідачем не спростована
можливість реальної загрози життю
позивачів, їх безпеці чи свободі в
країні походження в разі повернення.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи та постановлено
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 30 вересня
2013 року - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 30 вересня
2013 року по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України
про визнання рішення неправомірними та
їх скасування, зобов'язання прийняти
рішення - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20 днів після набрання
чинності безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений та
підписаний колегією суддів 31 січня
2014 року.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/