Справа № 818/9050/13-а
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 р.
Справа №818/9050/13-a

Сумський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Гелети С.М.,

за участю секретаря судового засідання
- Кліщенка В.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - Васильченко
М.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Суми
адміністративну справу за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до
Державної податкової інспекції у м.
Сумах Головного управління Міндоходів
у Сумській області про скасування
рішення, податкового
повідомлення-рішення, вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, фізична особа-підприємець
ОСОБА_3 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_3)
звернувся з адміністративним позовом
до Державної податкової інспекції у м.
Сумах (далі - відповідач, ДПІ у м.Сумах),
в якому просить суд скасувати
податкові повідомлення-рішення від
12.12.2013 року № 002790170/22432, № /22431 та №
/22433; вимогу про сплату боргу
(недоїмки) від 12.12.2013 року № Ф-12434;
рішення від 12.12.2013 року № /22426 про
застосування штрафних санкцій за
донарахування своєчасно не
нарахованого платником єдиного внеску.

В адміністративному позові позивач
зазначає, що віднесення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість та, відповідно,
віднесенням даних сум до валових
витрат, ФОП ОСОБА_3 було здійснено по
взаємовідносинам із ТОВ "Джеспла". У ФОП
ОСОБА_3 в наявності всі первинні
документи, складені відповідно до
вимог чинного законодавства, зауважень
щодо їх оформлення у податкового
органу відсутні. Посилання відповідача
на результати неможливість проведення
зустрічної перевірки його контрагента,
не спростовують реальність
господарських операцій позивача.
Документальне проведення
господарських операцій
підтверджується всім комплексом
документів.

Представник позивача в судовому
засіданні повністю підтримав заявлені
вимоги з наведених в позові підстав.

Представник відповідача вважає
прийняті податкові
повідомлення-рішення такими, що
прийняті відповідно до вимог чинного
законодавства, у письмовому
запереченні на адміністративний позов
просить в задоволенні позовних вимог
відмовити в повному обсязі (а.с. 63-65).
Зазначає, що за результатами
проведених зустрічних перевірок
контрагента позивача не підтверджено
правомірність формування податкових
зобов'язань ТОВ "Джеспла" за
перевіряємий період, що підтверджено
відповідними актами зустрічної
перевірка. В зв'язку із цим податковим
органом винесено вимогу про сплату
недоїмки зі сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, застосовані
штрафні санкції відповідно до норм
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування». Також
податковим органом було застосовано
штрафні санкції за не зберігання
первинних документів, зокрема,
товарно-транспортної накладної на
перевезення товару від ТОВ "Джеспла" до
позивача..

Вислухавши представників сторін,
перевіривши матеріали справи і
оцінивши зібрані докази в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

ДПІ у м. Сумах була проведена
документальна планова виїзна
перевірка фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів, дотримання
законодавства щодо кладення трудового
договору, оформлення трудових відносин
з працівниками, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2010 р по 31.12.2012 р.,
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за період з
01.01.2011 р. по 31.12.2012 р., про що складено акт
№1909/18-19-17-01//59 від 29.11.2013 р. (а.с. 16-39).

На підставі акту перевірки від 29.11.2013 р.
податковим органом встановлено
порушення ФОП ОСОБА_3 п.п. 138.1.1 п. 138.1 ст.
138, п. 164.1 ст. 164, п. 167, п. 177.1, п. 177.2. ст. 177
Податкового кодексу України, в
результаті чого приватному підприємцю
було донараховано до сплати податку на
доходи фізичних осіб в сумі 2153,10 грн. за
2011 рік; порушення позивачем п. 198.1, п. 198.2,
п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого приватному
підприємцю було донараховано до сплати
в бюджет податку на додану вартість в
сумі 2971,10грн. за січень 2011 року;
порушення п. 292.1, п. 292.6 ст. 292 Податкового
кодексу України, в результаті чого
приватному підприємцю було
донараховано до сплати в бюджет
єдиного податку в сумі 2033,09 грн. за І
квартал 2012 року; порушення п. 4 ч. 1 ст. 4,
п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 7, п. 4 ч. 1 ст. 1, п. 11 ст. 8, п. 2
ст. 9 Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування", у
зв'язку з чим позивачу донараховано до
сплати в бюджет єдиного внеску в сумі
4550,91 грн.

На підставі акту перевірки ДПІ у м.
Сумах були прийняті податкові
повідомлення-рішення від 12.12.2013 р.
№/22432 про збільшення суми
податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в розмірі 2153,10 грн.
основного платежу та 538,28 грн. штрафних
(фінансових) санкцій (а.с. 10), від 12.12.2013 р.
№ 002787170/22431 про збільшення суми
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 2971,10 грн.
основного платежу та 01,00 грн. штрафних
санкцій (а.с. 12) та від 12.12.2013 р.
№/22433 про застосування до ФОП
ОСОБА_3 штрафних (фінансових) санкцій в
сумі 510,00 грн. (а.с. 14)

Також враховуючи виявлені порушення
податковим органом було винесено
вимогу від 12.12.2013р. про сплату боргу
(недоїмки) зі сплати єдиного внеску в
сумі 4550,91 грн. (а.с.40), а також на підставі
п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» до позивача
застосовані штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 455,09 грн. (а.с.41)

Як підтверджується актом перевірки,
поясненнями представника податкового
органу, порушення, які були підставою
для винесення спірних податкових
повідомлень-рішень, а також вимоги по
сплаті єдиного внеску, виникли по
взаємовідносинам ФОП ОСОБА_3 з ТОВ
"Джеспла" щодо отриманих товарів за
перевіряємий період.

Як вбачається із пояснень представника
відповідача та акту перевірки від
29.11.2013р. підставою для висновків про
порушення позивачем вимог Податкового
кодексу України, стало отримання ДПІ у
м. Сумах результатів зустрічної
перевірки його контрагента - ТОВ
"Джеспла".

Так, від державної податкової
інспекції в Обухівському районі ГУ
Міндоходів у Київській області було
отримано акт №498/2301/31723832 від 24.03.2011 р.
про результати проведення
документальної перевірки ТОВ "Джеспла",
яким було встановлено відсутність
реальності товарних взаємовідносин
ТОВ "Джеспла" з контрагентами, в тому
числі з ФОП ОСОБА_3

Крім того, ДПІ в Обухівському районі ГУ
Міндоходів у Київській області 03.12.2013 р.
до ДПІ у м. Сумах був направлений лист
про надання інформації № 629/7/10-16-22-02 (а.с.
66), в якому ДПІ в Обухівському районі ГУ
Міндоходів у Київській області
зазначило, що не має можливості
проведення зустрічної звірки між ТОВ
"Джеспла" та ФОП ОСОБА_3 по питанню
підтвердження взаємовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ
у Обухівському районі ГУ Міндоходів
Київської області був складений акт
про неможливість проведення
зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ "Джеспла" щодо
підтвердження господарських відносин
із ФОП ОСОБА_3 за період з 01.10.2010 р. по
31.12.2012 р., їх реальності та повноти
відображення в обліку від 03.12.2013 р. №
379/22-03/31723832 (а.с. 66 зворотній бік -68), в
якому зазначено, що підприємство має
стан "11".

В зв'язку з цим, податковий орган
вважає, що між ТОВ "Джеспла" та
позивачем були відсутні реальні
товарні відносини.

Суд не погоджується із висновками
податкового органу, виходячи із
наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що
05.01.2011 р. між ТОВ "Джеспла" та ФОП ОСОБА_3
було укладено договір поставки № 01 (а.с.
51).

Здійснення операцій по поставці
підтверджується накладною № 32 від
18.01.2011 р. (а.с. 53), податковою накладною №
0000032 від 18.01.2011 р. (а.с. 52). Оплата за
отриманий товар була здійснена 31.01.2011
р., що підтверджується випискою по
особовим рахункам ФОП ОСОБА_3 від 23.12.2013
р. (а.с. 56). Вказана інформація
відображена в реєстрі отриманих та
виданих податкових накладних за січень
2011 року (а.с. 43-45, 47-48).

Представником позивача надано суду
докази транспортування товару від ТОВ
"Джеспла" до ФОП ОСОБА_3. Так, між ФОП
ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 був укладений
договір від 18.01.2011 р. (а.с. 108-109) предметом
якого є надання транспортних послуг.
Транспортування товару здійснювалось
автомобілем газель, державні номери -
ВМ3008АІ, який знаходиться у власності
ФОП ОСОБА_4 та підтверджується
подорожнім листом від 18.01.2011 р. (а.с. 110),
товарно-транспортною накладною від
18.01.2011 р. (а.с. 54).

Як вбачається із пояснень представника
позивача та підтверджується
матеріалами справи, придбаний товар у
ТОВ "Джеспла" згідно договору № 01 від
05.01.2011 р. був реалізований, що
підтверджується накладними № 6 від
20.01.2011 р. (а.с. 111, 113), № 7 від 08.02.2011 р. (а.с.
118), № 11 від 14.03.2011 р. (а.с. 115) та
податковими накладними № 6 від 20.01.2011 р.
(а.с. 112, 114), № 8 від 28.01.2011 р. (а.с. 117), № 7
від 26.01.2011 р. (а.с. 120).

Згідно податкової інформації по
деклараціям з податку на додану
вартість ТОВ "Джеспла" були
задекларовані суми податкових
зобов'язань, при цьому вони самостійно
були відкориговані у відповідній
електронній базі самим податковим
органом після проведення перевірки, в
зв'язку із чим виникли розбіжності між
податковим кредитом позивача та
податковими зобов'язаннями його
контрагента.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу, а за змістом п.п. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14
ПК України, бюджетне відшкодування -
відшкодування від'ємного значення
податку на додану вартість на підставі
підтвердження правомірності сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за результатами
перевірки платника, у тому числі
автоматичне бюджетне відшкодування у
порядку та за критеріями, визначеними у
розділі V цього Кодексу.

Згідно 198.2 ст.198 Податкового кодексу
України, датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, та складається з сум
податків, нарахованих у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу)

Відповідно до п.201.8 ст.201 Податкового
кодексу України, право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку.
Згідно п.201.10 ст.201 Податкового кодексу
України, податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 201.6 ст. 201 ПК України
встановлено, що податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Виходячи із
вищезазначеної норми, податкова
накладна є документом, який
підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у
ціні товару.

Як вбачається з матеріалів справи, факт
здійснення господарських операцій між
позивачем та ТОВ "Джеспла" у
перевіряємий період підтверджується
документально, судом встановлено
відповідність даних податкових
накладних фактичним обставинам. За
результатами дослідження матеріалів
справи, судом не встановлено наміру
отримати за вищевказаним договором
поставки інший результат, ніж
придбання товару.

Досліджуючи витребувані та приєднані
до справи документи, суд зазначає, що
матеріали справи не містять жодних
доказів наявності між позивачем та
його контрагентом при укладанні і
виконанні договору взаємоузгоджених
зловмисних дій, спрямованих на
порушення існуючого в державі
суспільного ладу або моральних засад.
Таких доказів відповідачем не надано, а
судом, відповідно до вимог ст. 11 КАС
України, не виявлено. При цьому, суд
бере до уваги, що доказів, які б
вказували на відсутність реальності
господарських операцій за цим
договором поставки, за правилами ч. 2 ст.
71 КАС України відповідач до суду не
надав.

З матеріалів справи, а саме: з акту
перевірки, вбачається, що позивач
виконав вимоги ПК України, сплативши
податок на додану вартість в ціні
товару, придбаного у безпосереднього
постачальника, який, в свою чергу,
виконав вимоги п. 201.10 ст. 201 ПК України -
видав покупцеві, яким є позивач,
належним чином оформлені податкові
накладні на визначені та сплачені
покупцем суми податку.

Згідно ст. 61 Конституції України, норми
якої є нормами прямої дії, юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер. Тому, якщо
контрагент позивача не виконав свого
зобов'язання зі сплати ПДВ до бюджету,
настає відповідальність та відповідні
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на податковий кредит у
разі, якщо останній виконав усі
передбачені законом умови та має
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Податковий орган не надав суду
безпосередніх доказів і того що
вказані операції по придбанню ТМЦ мали
фіктивний чи безтоварний характер, всі
первинні документи були досліджені при
проведенні перевірки, зауважень
податкового органу були відсутні,
податковим органом не надані суду
також докази того, що безпосередній
контрагент позивача, був виключений з
реєстру платників податку на додану
вартість, а його свідоцтво платників
податку на додану вартість було
анульоване у встановленому чинним
законодавством порядку.

Оскільки податок на додану вартість є
непрямим податком, то обов'язком
покупця є сплата податку на додану
вартість у ціні товару продавцю товару,
а обов'язок утримання такого непрямого
податку із вартості проданого товару
та перерахування його до бюджету несе
продавець такого товару. Обов'язок
покупця товару в сплаті непрямого
податку завершується із сплатою
вартості придбаного товару, обов'язку
покупця при включенні сум податку,
сплаченого в ціні товару або послуги,
до податкового кредиту пересвідчитися
у фактичному надходженні таких сум до
бюджету та не наділено її відповідними
повноваженнями для таких дій.
Незважаючи на це, відповідачем право
позивача на формування податкового
кредиту поставлено в залежність від
добросовісності осіб, з деякими
позивач навіть не перебував у
правовідносинах.

Невиконання такими особами свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, тягне негативні наслідки саме
для цих осіб. На переконання суду,
своїми рішеннями відповідач встановив
для позивача додаткові обмеження, що
суперечить вимогам ч. 2 ст. 19
Конституції України, яка зобов`язує
органи державної влади, їх посадових
осіб діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідачем не наведено жодних
доводів та не подано будь-яких доказів,
які б могли свідчити про
недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої позивачем
податкової вигоди.

З матеріалів справи та пояснень
представників сторін вбачається, що
спір виник з тих підстав, що по
постачальникам позивача по ланцюгам до
товаровиробника не завершені
перевірки, що робить неможливим
підтвердження сплати податкового
зобов'язання по операціям з поставки
позивачу товарів по ланцюгу до
виробника, встановлення порушення
ведення податкового обліку у
контрагента позивача.

Згідно вимог ст.ст.15, 16 ПК України,
платники податку відповідають за
дотримання достовірності та
своєчасності визначення сум податку, а
також за повноту та своєчасність його
внесення до бюджету відповідно до
закону. Статтею 61 цього Кодексу
встановлено, що контроль за
правильністю нарахування, повноти і
своєчасності сплати податків і зборів
до бюджету здійснюється контролюючим
(податковим) органом.

Тобто, обов'язки з контролю за
дотримання достовірності та
своєчасністю визначення сум податку,
за правильністю нарахування та сплати
податку на додану вартість
контрагентами позивача, відповідно до
Закону, покладаються на податкові
ограни, а не на позивача.

Дані висновки узгоджуються із
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти
Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності".

Отже, судом встановлено, що позивач
виконав всі вимоги Податкового кодексу
України щодо документального
оформлення податкового обліку, під час
перевірок надав всі передбачені діючим
законодавством Україні документи.

Однак, при цьому судом встановлено, що
досліджені первинні документи
свідчать про використання придбаного
товару у власній господарській
діяльності, подальше використання у
власній господарській діяльності
придбаного товару, та як наслідок
правомірне формування валових витрат
щодо взаємовідносин по дослідженим
періодам ФОП ОСОБА_3 та ТОВ "Джеспла".

Стосовно висновків податкового органу
про те, що договори, укладені між ФОП
ОСОБА_3 та ТОВ "Джеспла" не спричиняють
реального настання правових наслідків,
суд зазначає наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
передбачені вимоги, додержання
сторонами яких є необхідним для
чинності правочину, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам, особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Крім того, пунктом 3 ст. 215 ЦК України
передбачено, що якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього загальні вимоги, додержання яких
є необхідним для чинності правочину).

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, яка викладені
у постанові Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" (далі
за текстом Постанова Пленуму ВСУ № 9)
суд зауважує наступне.

В силу положень п. 18 Постанови Пленуму
ВСУ № 9, перелік правочинів, які є
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений статтею
228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані
на порушення конституційних прав і
свобод людини і громадянина; 2)
правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок. При кваліфікації
правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися
вина, яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Наслідки
вчинення правочину, що порушує
публічний порядок, визначаються
загальними правилами (стаття 216 ЦК).

Суд звертає увагу, що відповідачем не
надано доказів, що угода, укладена між
ФОП ОСОБА_3 та ТОВ "Джеспла" визнані
судом недійсними, а відтак, відповідно
до статті 204 Цивільного кодексу України
та згідно з позицією Верховного Суду
України, викладеною в Узагальненнях
"Практика розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" від 24.11.2008 року -
законодавцем закріплено презумпцію
правомірності правочину.
Правомірність є конститутивною
ознакою правочину, як юридичного факту.

Згідно з приписами частини 2 статті 215
ЦК України, правочин є нікчемним лише,
якщо його недійсність встановлена
законом.

Таким чином, правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 228 ЦК України,
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Усі інші правочини,
спрямовані на порушення інших об'єктів
права, передбачені іншими нормами
публічного права, не є такими, що
порушують публічний порядок.

Отже, належних та допустимих в
розумінні ст.70 КАС України доказів на
підтвердження тверджень суб'єкта
владних повноважень про порушення
позивачем вимог цивільного та
податкового законодавства при
здійсненні господарської діяльності
акт перевірки не містить.

Враховуючи те, що при розгляді даної
справи факт здійснення господарських
операцій між позивачем та ТОВ "Джеспла"
у перевіряємий період підтверджується
документально, податковим органом
безпідставно збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 2971,10 грн., збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на доходи фізичних осіб в розмірі 2153,10
грн., та в зв'язку із цим винесено вимогу
по сплаті єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в розмірі 4550,91
грн., застосовані штрафні санкції в
розмірі 455,09 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України,
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. При цьому
слід зазначити, що ч. 1 ст. 72 КАС України
зазначений обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Також слід зазначити, що ДПІ у м.Сумах
винесено податкове
повідомлення-рішення № /22433 від
12.12.2013 р., яким було застосовано штрафні
санкції в розмірі 510,00 грн. (а.с.14).

В судовому засіданні представник
податкового органу зазначила, що
підставою для винесення спірного
податкового повідомлення-рішення
стало не зберігання ФОП ОСОБА_3
документів, зокрема, тих, що
підтверджують транспортування товару
від ТОВ "Джеспла" до ФОП ОСОБА_3, а саме
товарно-транспортних накладних, чим
було порушено п. 44.1, 44.3, 44.5, 44.6 ст. 44, п. 85.2
ст. 85 Податкового кодексу України.

Суд не може погодитися із податковим
органом щодо винесення податкового
повідомлення-рішення № /22433 від
12.12.2013 р., виходячи із наступного.

Відповідно до п. 44.1. ст. 44 ПК України, для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Згідно п. 44.3 ст. 44 ПК України, платники
податків зобов'язані забезпечити
зберігання документів, визначених у
пункті 44.1 цієї статті, а також
документів, пов'язаних із виконанням
вимог законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, не менш як 1095 днів з
дня подання податкової звітності, для
складення якої використовуються
зазначені документи, а у разі її
неподання - з передбаченого цим
Кодексом граничного терміну подання
такої звітності.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
16.07.99 р. N 996-XIV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні" (далі
- Закон N 996) первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення; господарською операцією
є дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні затверджених
Наказом Міністерства транспорту
України №363 від 14.10.1997р.,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно із п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
правил, основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Суд зазначає, що господарська операція
позивача із ТОВ "Джеспла"
підтверджуються не тільки наданою
представником позивача
товарно-транспортною накладною, але й
іншими документами, які містяться в
матеріалах справи. В сукупності всі ці
документи повністю відповідають
поняттю "первинні документи", що
визначені у ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України".

При цьому слід зазначити, що податковий
орган має право застосовувати штрафні
санкції лише за не зберігання саме
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством, як передбачено п. 44.3 ст.
44 ПК України.

З врахуванням вищезазначеного, судом
встановлено, що приймаючи податкові
повідомлення-рішення від 12.12.2013р.
№/22432 про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в сумі 2153,10 грн. та
штрафними санкціями в розмірі 538,25 грн.
(а.с.10), №/22431 про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 2971,10 грн. та
штрафними фінансовими санкціями в
розмірі 1 грн. (а.с.12), №/22433 про
застосування суми штрафних санкцій в
розмірі 510 грн. (а.с.14), вимогу від 12.12.2013р.
про сплату боргу (недоїмки) з єдиного
внеску в сумі 4550,91 грн. (а.с.40), рішення
від 12.12.2013р. №/22426 про застосування
штрафних санкцій в розмірі 455,09 грн.
(а.с.41), відповідач діяв не на підставі
та не у спосіб, що передбачені діючим на
час виникнення спірних правовідносин
законодавством, в зв'язку із чим
позовні вимоги визнаються судом
правомірними, обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Враховуючи задоволення позовних вимог,
позивачу відшкодовується із
державного бюджету сума судового збору
в розмірі 172,50 грн..

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної
податкової інспекції у м. Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області про скасування
рішення, податкового
повідомлення-рішення, вимоги -
задовольнити.

Скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м.Сумах від
12.12.2013р. №/22432, №/22431,
№/22433, вимогу Державної
податкової інспекції у м.Сумах від
12.12.2013р. про сплату боргу (недоїмки) в
сумі 4550,91 грн., рішення Державної
податкової інспекції у м.Сумах від
12.12.2013р. №/22426 про застосування
штрафних санкцій.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь приватного підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_1,і.к. НОМЕР_1) суму
судового збору в розмірі 172,50 грн.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через Сумський
окружний адміністративний суд шляхом
подачі апеляційної скарги на постанову
суду протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження, набрання законної сили
рішення за наслідками апеляційного
провадження, закінчення апеляційного
розгляду справи.

Повний текст постанови складено 03
лютого 2014 року.

Суддя (підпис)
С.М. Гелета

З оригіналом згідно

Суддя
С.М. Гелета