Справа № 872/1502/13
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"16" січня 2014 р.справа № 2а/0470/10571/12
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк
І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Новошицької О.О.,

представників сторін:

позивача : - Буденко Ю.Ф.дов.
від 23.10.13 р.

відповідача: - Копань А.В.,
дов. від 03.10.13 р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 07
грудня 2012 р. у справі № 2а/0470/10571/12

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЮС-ЛТД"

до Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Дніпропетровська

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

04.09.2012 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю "ЮС-ЛТД" (далі - ТОВ
"ЮС-ЛТД", Товариство) звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом, в якому
просило скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м.Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби (далі - ДПІ у
Ленінському районі м.Дніпропетровська)
№ від 31.05.2012 р. та № від
31.05.2012 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
висновки щодо нікчемності правочинів,
укладених між ТОВ «ЮС-ЛТД» та ТОВ
«Байкара», не підтверджені відповідним
судовим рішенням, є надуманими та
необґрунтованими, в той час як
правомірність та реальність
правочинів позивача підтверджена
належними первинними документами.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 7
грудня 2012р. у справі № 2а/0470/10571/12 (суддя
Степаненко В. В.) адміністративний
позов задоволено в повному обсязі.

Постанову суду мотивовано доведеністю
факту здійснення господарських
операцій між позивачем та ТОВ
«Байкара», які мали на меті створення
реальних наслідків для сторін по
договору, реальність укладених
правочинів підтверджена відповідною
первинною документацією. Висновки
податкового органу, що стали підставою
для прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення - рішення є
на думку суду неправомірними та
недуманими.

Не погодившись з постановою суду, ДПІ у
Ленінському районі м.Дніпропетровська
подано апеляційну скаргу, згідно якої
скаржник просить скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 7 грудня 2012
р. у справі №2а/0470/10571/12, як таку що
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вимоги апеляційної скарги
обґрунтовані матеріалами
документальної планової виїзної
перевірки. Скаржник вважає, що суд
першої інстанції невірно трактував
норми податкового законодавства, крім
того, не врахував висновків
узагальнення практики Вищого
адміністративного суду України від
15.04.2010 р., яким роз'яснено, що податковий
орган не повинен звертатись до суду з
окремим позовом про визнання правочину
недійсним, а замість цього має
можливість пред'явити позов про
стягнення в дохід держави з осіб, що
вчинили нікчемний правочин або
визначити платнику податків податкове
зобов'язання за результатами
перевірки, вказавши на нікчемність
правочину в акті перевірки.

ТОВ "ЮС-ЛТД" надав в справу письмові
заперечення, в яких вказуючи на
обґрунтованість прийнятої судом
першої інстанції постанови, просить
залишити без змін постанову суду
першої інстанції та відмовити в
задоволенні апеляційної скарги.

Представниками сторін в судовому
засіданні апеляційної інстанції
надані письмові пояснення та
заперечення щодо доводів апеляційної
скарги, підтверджені визначені
сторонами власні правові позиції по
суті спірних питань даної справи.

З урахуванням встановлених обставин та
наявних матеріалів справи, слід
зазначити, що обставини, пов'язані з
проведенням ДПІ у Ленінському районі
м.Дніпропетровська документальної
позапланової виїзної перевірки ТОВ
«ЮС-ЛТД» з питань дотримання вимог
податкового законодавства при
здійсненні операцій з купівлі-продажу
сировини (бітум) у ТОВ «Байкара» за
період з 01.01.2011 р. по 31.03.2011 р. (акт
перевірки № 471/22-02/33183468 від 14.05.2012 р., а.
с.9-14), встановлені під час цих перевірок
порушення, зміст цих порушень та зміст
прийнятих на підставі вказаного акту
перевірки та за результатами
адміністративного оскарження спірних
податкових повідомлень-рішень (а. с.23, 24)
відображені в постанові
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 7 грудня
2012р. і відповідають матеріалам даної
справи.

Спірним в даній справі є питання
щодо висновків відповідача про
неправомірність віднесення до складу
валових витрат Товариства витрат з
придбання товару згідно нікчемного
правочину у контрагента - ТОВ
«Байкара», і про неправомірність в
зв'язку з цим формування податкового
кредиту у періоді, що перевірявся та
відповідно , обґрунтованість
прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга ДПІ у Ленінському
районі м.Дніпропетровська не підлягає
задоволенню з таких підстав:

Завданням адміністративного суду є
перевірка правомірності (легальності)
рішень суб'єкта владних повноважень з
огляду на чіткі критерії, які зазначені
у частині 3 статті 2 КАС України з
урахуванням закріпленого статтею 9 КАС
України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З огляду на приписи даної норми колегія
суддів як і суд першої інстанції,
вважає за необхідне дослідити
наявність підстав для проведення
вищевказаної позапланової перевірки.

Як вбачається з акту від 14.05.2012 р.,
документальна позапланова виїзна
перевірка позивача проводилась згідно
п.п.78.1.12 п.78.1 ст.78 ПК України та наказу
ДПІ у Ленінському районі
м.Дніпропетровська № 190 від 07.05.2012 р.
«Про проведення позапланової виїзної
перевірки ТОВ «Юс-Лтд».

Так, відповідно до п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК
України (в редакції на момент
проведення перевірки) органи державної
податкової служби мають право
проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому
Податковим кодексом України.

Згідно п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України
документальною перевіркою вважається
перевірка, яка проводиться на підставі
податкових декларацій (розрахунків),
фінансової, статистичної та іншої
звітності, регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Перелік обставин для проведення
документальної перевірки, визначених
статтями 77 та 78 ПК України є вичерпним і
не підлягає розширеному тлумаченню.

Згідно п.п.78.1.12 п.78.1 ст.78 ПК України (на
який посилається відповідача як на
підставу для проведення перевірки
позивача) документальна позапланова
виїзна перевірка здійснюється за
наявності хоча б однієї з таких
обставин: органом державної
податкової служби вищого рівня в
порядку контролю за діями або
бездіяльністю посадових осіб органу
державної податкової служби нижчого
рівня здійснено перевірку документів
обов'язкової звітності платника
податків або матеріалів
документальної перевірки, проведеної
контролюючим органом нижчого рівня, і
виявлено невідповідність висновків
акта перевірки вимогам законодавства
або неповне з'ясування під час
перевірки питань, що повинні бути
з'ясовані під час перевірки для
винесення об'єктивного висновку щодо
дотримання платником податків вимог
законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби.

Рішення про проведення
документальної позапланової перевірки
в цьому випадку приймається органом
державної податкової служби вищого
рівня лише у тому разі, коли стосовно
посадових осіб органу державної
податкової служби нижчого рівня, які
проводили документальну перевірку
зазначеного платника податків,
розпочато службове розслідування або
порушено кримінальну справу.

Відповідачем надано суду наказ №
190 від 07.05.2012 р., підписаний в. о.
начальника ДПІ у Ленінському районі
м.Дніпропетровська «Про проведення
позапланової виїзної перевірки ТОВ
«Юс-Лтд», згідно якого перевірка
призначається у зв'язку з отриманням
податкової інформації виявлено факти,
що свідчать про можливі порушення
платником податків податкового,
валютного та іншого законодавства.

Тобто судом першої станції зроблено
вірний висновок про те, що належних
підстав, визначених у п.п.78.1.12 п.78.1 ст.78
ПК України, для призначення
документальної позапланової виїзної
перевірки у відповідача не було,
оскільки, по-перше, всупереч вимог
вищенаведеної норми наказ № 190 від
07.05.2012 р. не підписаний органом ДПС
вищого рівня, по-друге, всупереч вимог
ч.2 ст.71 КАС України відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, не
надано суду доказів наявності щодо
посадових осіб органу ДПС нижчого
рівня, які проводили документальну
перевірку позивача, розпочато
службове розслідування або порушено
кримінальну справу.

Стосовно суті виявленого відповідачем
порушення колегія суддів зазначає
наступне:

Згідно висновків акту перевірки №
471/22-02/33183468 від 14.05.2012 р. встановлено
порушення:

- п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», в результаті чого
занижено податок на прибуток за І
квартал 2011 року в сумі 65 646 грн.;

- п.185.1 ст.185, п.198.3 ст.198 ПК України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість за березень 2011 року в
сумі 52 517 грн.

Висновок податкового органу про
порушення позивачем вищевказаних норм
Податкового кодексу України
мотивований тим, що господарські
операції між позивачем та його
безпосереднім контрагентом ТОВ
«Байкара», є нікчемними, оскільки не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними
по правочинах, згідно ст.ст.203, 215, 216, 228
ЦК України.

При цьому, як вбачається з акту
перевірки від 14.05.2012 р. підставою для
такого висновку слугували дані акту
від 18.05.2011 р. № 3055/15-322/37154069 «Про
результати документальної невиїзної
перевірки суб'єкта господарювання ТОВ
«Байкара» () щодо
підтвердження господарських відносин
із платниками податків, відомостей за
березень 2011 року, первинні документи,
регістри бухгалтерського обліку та
податкова звітність, надані позивачем
до перевірки, дані інформаційних
ресурсів: "ОПП", "РПП", "Бест-Звіт",
«Система автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань і
податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України».

Саме на підставі даних акту від 18.05.2011 р.
№ 3055/15-322/37154069 «Про результати
документальної невиїзної перевірки
суб'єкта господарювання ТОВ «Байкара»
податківцями зроблено висновок про
нікчемність правочину, укладеного між
позивачем та ТОВ «Байкара» з
посиланням на ст.ст.203, 215, 216 ЦК України,
оскільки згідно даного акту в ході
проведення аналізу матеріалів
податкової звітності, реєстраційних
документів, та інших документів,
встановлено відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, оборотних коштів,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів при
значних обсягах реалізації товарів
(робіт, послуг) (а. с.12 див. на зв.).

Як свідчать матеріали справи і не
заперечується сторонами, у періоді, що
перевірявся ТОВ «ЮС-ЛТД» мало
господарські відносини з ТОВ «Байкара»
за договором № 01/03Б поставки
нафтопродуктів від 01.03.2011 р.

Пунктом 5.1 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 28.12.94 р. № 334/94-ВР (далі - Закон № 334)
валові витрати виробництва та обігу
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів
(робіт,послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Не належить до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку (п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5
Закону № 334).

У відповідності до п.2 ст.3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.95
р. за №168/704, первинні документи це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Згідно ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкуванням оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку № 88, який
наведено вище, встановлено, що первинні
документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

У відповідності до п.198.2. ст.198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше;

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно положень п.198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

За приписами статей 183 та 184 ПК України
про реєстрацію особи платником податку
на додану вартість їй органом
державної служби надається свідоцтво
про реєстрацію як платника податку.
Реєстрація особи як платника податку
на додану вартість діє до дати її
анулювання.

Системний аналіз правових норм
свідчить про те, що податкова накладна
як звітний податковий документ, що є
підставою для включення покупцем у
податковому обліку до податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених (нарахованих) у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), що
підлягають використанню в його
господарській діяльності, має таке
юридичне значення при обов'язковій
умові нарахування податку та
виписування податкової накладної
особою, яка зареєстрована як платник
податку на додану вартість у порядку,
встановленому Податковим кодексом
України.

Доказів того, що станом на момент
проведення господарської операції
позивачем з ТОВ «Байкара», вказане
підприємство не знаходилось в Єдиному
реєстрі як юридична особа та не була
зареєстрована платником ПДВ,
відповідачем суду не надано.

Факт реальності здійснення
вищевказаних господарських операцій
між позивачем та ТОВ «Байкара»
підтверджується первинними
документами, наявність яких не
заперечується відповідачем.

Доказів того, що зазначені первинні
бухгалтерські документи відповідають
вимогам ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», а тому є
неналежними доказами виконання
господарських операцій та визивають
сумніви щодо їх недостовірності
відповідачем суду не надано.

Використання позивачем придбаної у ТОВ
«Байкара» сировини (бітум дорожній у
кількості 58,550 т) у власній
господарській діяльності при
виробництві руберойду відповідачем
не спростовується.

Доказів порушень відображення
вищевказаних господарських операцій в
бухгалтерському та податковому обліку
позивача матеріали справи не містять.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що наявність первинних документів є
достатньою підставою для відображення
вказаних операцій в бухгалтерському
обліку, на якому базується податковий
облік, що свідчить про неправомірність
позиції відповідача щодо незаконності
віднесення ТОВ «ЮС-ЛТД» сум витрат по
операціях з ТОВ «Байкара» до складу
валових витрат Товариства та сум ПДВ,
сплаченого ц ціні придбаної сировини,
до податкового кредиту Товариства, що,
в свою чергу, зумовлює безпідставність
висновку про відсутність фактичного
здійснення господарських операцій.

Стосовно перевірки контрагента
позивача, на підставі яких і було
здійснено висновки про нікчемність
правочину з придбання сировини,
колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 20 ПК України визначені
права податкових органів.

З аналізу вищевказаної норми
вбачається, що відповідачу відповідно
до покладених на нього функцій та
повноважень не надано право щодо
встановлення висновків в актах
перевірки про нікчемність правочинів,
укладених суб'єктами господарювання
при перевірці їх господарської
діяльності.

При цьому, жодним законом України на
органи податкової служби не
покладається повноважень щодо
здійснення контролю за додержанням
цивільно-правового законодавства
України.

Отже, з наведеного, суд приходить
до висновку про те, що податкові органи
взагалі не наділені повноваженнями
щодо визнання угод нікчемними, як це
зазначено в акті перевірки від 14.05.2012 р.,
оскільки правочини є нікчемними лише
якщо їх недійсність встановлена
законом або оспорюваний правочин
визнаний судом недійсним, а тому
будь-які висновки контролюючих
податкових органів щодо порушень
цивільно-правових норм платниками
податків є такими, що здійснюються поза
межами повноважень та порушують ст.ст.6,
19 Конституції України, ст.ст.20, 21 ПК
України.

Отже, вищезазначені дії
відповідача щодо встановлення
нікчемності договорів в акті перевірки
свідчать про перевищення контролюючим
органом власних повноважень, оскільки
правову оцінку правочинів чи інших дій
щодо додержання сторонами ст.203, ч.1
ст.215, ч.1 ст.216, ст.228 ЦК України щодо
встановлення факту нікчемності
правочину, може надавати виключно лише
суд.

Наведене свідчить про
безпідставність посилань скаржника на
наявність у податкового органу права
робити висновки щодо нікчемності
правочину. Орган ДПС має право лише
визначити платнику податків податкове
зобов'язання за результатами
перевірки, вказуючи на нікчемність
правочину в акті перевірки із
посиланням на частину першу статті 207
Господарського кодексу України та
статтю 228 Цивільного кодексу України.
При цьому, наявність підстав для
нікчемності, визначених у певній нормі
закону, повинна доводитись
відповідними доказами.

Так, скаржник посилається на те,
що правочин між позивачем та ТОВ
«Байкара» є нікчемним силу приписів
ст.228 ЦК України, про що, до речі, не
зазначалось податківцями в акті
перевірки від 14.05.2012 р.

Стосовно таких доводів скаржника
колегія суддів зазначає, що частинами 1
та 5 ст.203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює
принцип презумпції правомірності
правочину: правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У частині 1 статті 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Статтею 228 ЦК України визначено,
що правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної особи або юридичної
особи, держави, Автономної Республіки
Крим, територіальної громади,
незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох із сторін в
разі виконання правочину обома
сторонами в дохід держави за рішенням
суду стягується все одержане ними за
угодою, а в разі виконання правочину
однією стороною з іншої сторони за
рішенням суду стягується в дохід
держави все одержане нею і все належне
з неї першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їх на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Разом з тим, висновок суду
стосовно нікчемності правочину має
бути викладений у мотивувальній
частині судового рішення.

Пленум Верховного Суду України в
своїй постанові від 06 листопада 2009 р. №
9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені ст.228 ЦК
України, є:

1) правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочини, які посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін.

Отже, договори поставки,
купівлі-продажу не віднесені до
переліку тих правочинів, які посягають
на суспільні, економічні та соціальні
основи держави, тобто такі, що
порушують публічний порядок.

Відповідачем у ході судового
розгляду справи не було надано суду
належних доказів встановлення вини та
умислу позивача щодо порушення
публічного порядку та завдання шкоди
державі, не надано суду і відповідного
вироку суду щодо посадових осіб
позивача постановленого у
кримінальній справі щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Акт перевірки від 14.05.2012 р. не тільки не
містить посилань на вину позивача, яка
виразилася в намірі позивача порушити
публічний порядок, а й не доводить
умислу позивача на порушення
публічного порядку, не містить
посилання і на те, в чому таке порушення
полягає.

Статтею 207 ГК України встановлено,
що господарське зобов'язання, що
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Аналізуючи наведені норми,
колегія суддів дійшла висновку, що
відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочини
ухвалюється судове рішення.

Отже, відповідач, зробивши
висновок в акті перевірки про
нікчемність правочину, не міг
керуватися лише припущеннями щодо
фіктивності (нікчемності) укладеного
договору, його позиція про те, що цей
правочин очевидно суперечать
інтересам держави, не підкріплені
належними доказами, а саме: рішеннями
суду про визнання їх такими або вироком
суду про визнання вини посадових осіб
позивача.

Не надано суду також і вироків відносно
посадових осіб контрагента позивача.

При цьому, за приписами ч.4 ст.72 КАС
України обов'язковими такі вироки суду
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
буде лише в питаннях, чи мало місце
діяння та чи вчинене воно цією особою.

Також, слід зазначити, що акт перевірки
від 14.05.2012 р. фактично не містить
посилань на відсутність документів
бухгалтерського обліку та порушення
саме позивачем будь-яких норм чинного
податкового законодавства України.

При цьому, норми Податкового кодексу
України не ставлять право платника
податку на формування валових витрат
та податкового кредиту в залежність
від сплати податку іншими учасниками
по всьому ланцюгу товарообігу.

За приписами ч.2 ст.8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Так, практика Європейського суду з прав
людини, яка відповідно до ст.17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» є джерелом права,
свідчить про те, якщо державні органи
мають інформацію про зловживання в
системі оподаткування конкретною
компанією, вони повинні застосовувати
відповідні заходи саме до цього
суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(Рішення Європейського суду з прав
людини від 09.01.2007 р. у справі
«Інтерсплав проти України»).

Отже, якщо контрагенти позивача по
ланцюгу постачання не виконали своїх
зобов'язань щодо сплати податку на
додану вартість до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме для цих підприємств і
така відповідальність не може бути
покладена на позивача.

Також колегія суддів бере до уваги, що
податковий орган не надав жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач, як платник податку, діяв без
належної обачності й обережності і
йому було відомо про можливі порушення,
які допускав його контрагент, або що
самостійною діловою метою здійснення
господарських операцій з даним
підприємством було одержання
позивачем податкової вигоди.

Таким чином, відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень не
доведено правомірність та законність
своїх висновків, викладених в акті
перевірки .

Отже, наведене свідчить, що
відповідачем неправомірно збільшено
Товариству суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток приватних
підприємств на суму 65 646 грн. - за
основним платежем та 16 411,50 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
згідно податкового
повідомлення-рішення № від 31.05.2012
р. та грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на суму 52 517 грн. за
основним платежем та 13129,25 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
згідно податкового
повідомлення-рішення № від 31.05.2012
р. (а. с.23, 24).

Наведене свідчить про правомірність
задоволення судом першої інстанції
позовних вимог Товариства щодо
скасування спірних податкових
повідомлень-рішень і про відсутність
підстав для застосування ст. 202 КАС
України при розгляді апеляційної
скарги відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги не спростовують правового
обґрунтування, покладеного в основу
судового рішення, тому не можуть бути
підставою для скасування постанови
суду першої інстанції.

Керуючись ст.196, ст.198, ст.200, ст.205,
ст.206 КАС України, суд , -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м.Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 07 грудня 2012
р. у справі №2а/0470/10571/12 залишити без
задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 07
грудня 2012р. у справі № 2а/0470/10571/12
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до ст. 254 КАС України та може
бути оскаржена відповідно до ст.212 КАС
України.

Головуючий:
Н.А. Бишевська

Суддя:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Я.В. Семененко