Справа № 2-а-20072/10/0570
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

29 січня 2014 року м. Київ
В/800/5023/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого, судді
Ситникова О.Ф.,

суддів: Білуги
С.В.,

Бутенка В.І.,

Весельської
Т.Ф.,

Гаманка О.І.,

перевіривши подану заяву Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Донецькій області про
допуск до перегляду Верховним Судом
України постанови Вищого
адміністративного суду України від 15
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Донецькій області про визнання
бездіяльності протиправною, стягнення
грошової допомоги при звільненні та
компенсації за невикористану
відпустку, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2010 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що наказом начальника
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Донецькій
області від 25 травня 2010 року №183 о/с
позивача звільнено у запас на підставі
пункту 64 "ж" (за власним бажанням)
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ. Вислуга
років у позивача станом на 31 травня 2010
року складала 9 років 9 місяців 16 днів. У
зв'язку з цим позивач вважає, що має
право на одноразову грошову допомогу
при звільненні в розмірі 25% місячного
грошового забезпечення. Згідно довідки
ГУ МВС України в Донецькій області від 2
червня 2010 року №133/367 місячне грошове
забезпечення позивача за травень
складало 2740,13 грн., а тому розмір
одноразової грошової допомоги при
звільненні складає 6165,29 грн. Також
позивачем у 2010 році було відпрацьовано
5 місяців, а тому позивач має право на
грошову компенсацію за невикористану
відпустку за 12,5 календарних днів в
розмірі 1141,72 грн. Просила визнати
незаконною бездіяльність ГУ МВС
України в Донецькій області щодо не
виплати позивачу одноразової грошової
допомоги при звільненні та грошової
компенсації за невикористану
відпустку у 2010 році; стягнути з ГУ МВС
України в Донецькій області на користь
позивача одноразову грошову допомогу
при звільненні в розмірі 6165,29 грн. та
грошову компенсацію за невикористану у
році звільнення відпустку в розмірі
1141,72 грн.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 24
вересня 2010 року позов ОСОБА_4
задоволено повністю. Визнано
протиправною бездіяльність ГУ МВС
України в Донецькій області щодо
невиплати ОСОБА_4 одноразової грошової
допомоги при звільненні, грошової
компенсації за невикористану у 2010 році
відпустку. Стягнуто з ГУ МВС України в
Донецькій області на користь ОСОБА_4
одноразову грошову допомогу при
звільненні в розмірі 6165,29 грн. та
грошову компенсацію за невикористану в
2010 році відпустку в розмірі 1141,72 грн.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 9 листопада
2010 року апеляційну скаргу ГУ МВС
України в Донецькій області залишено
без задоволення, а постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 24 вересня
2010 року - без змін.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 15 листопада 2013 року
скасовано постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 24
вересня 2010 року в частині задоволення
позову ОСОБА_4 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Донецькій області про стягнення
грошової допомоги при звільненні у
розмірі 6165,29 грн. та постановлено в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні позову. В решті постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 24 вересня
2010 року залишено без змін.

У заяві про перегляд Верховним Судом
України зазначеної вище постанови
Вищого адміністративного суду України
заявник порушує питання про її
скасування, посилаючись на неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Заявник посилається на неоднакове
застосування судами положення пункту 56
Положення "Про затвердження Положення
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ", затвердженого
постановою КМ УРСР, від 29.07.1991, № 114, щодо
виплати грошової компенсації за
невикористану в році звільнення
відпустку із спеціальним званням
«капітан міліції».

Відповідно до п. 56 вказаного
Положення(чинного на час спірних
правовідносин) особам середнього,
старшого і вищого начальницького
складу, звільненим із органів
внутрішніх справ за віком, через
хворобу, обмежений стан здоров'я чи
скорочення штатів, у році звільнення,
за їх бажанням, надається чергова
відпустка, тривалість якої
визначається відповідно до пункту 51
цього Положення. Особам рядового і
начальницького складу (крім осіб,
указаних в абзаці першому цього
пункту), які звільняються з органів
внутрішніх справ, за невикористану в
році звільнення відпустку
виплачується грошова компенсація
відповідно до законодавства.

Підставою для задоволення позову в цій
частині у даній справі стало те, що
позивач не використала відпустку за 2010
рік, при її звільненні за власним
бажанням у 2010 році.

На підтвердження неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції норм матеріального права
відповідач посилається на ухвалу
Вищого адміністративного суду України
від 17 жовтня 2013 року, в якій посилається
на висновок, що «Судами попередніх
інстанцій встановлено, що позивач на
час звільнення мав спеціальне звання -
капітан міліції, яке відноситься до
середнього начальницького складу, а
отже у нього відсутнє право на
отримання грошової компенсації за
невикористану в році звільнення
відпустку».

Проте, судове рішення, на яке скаржник
посилається не можна вважати таким, що
дає підстави для допуску справи до
провадження та перегляду її Верховним
Судом України, оскільки підставою для
відмови у задоволенні позову у даній
справі, стали висновки суду щодо
обставин по справі, відповідно до яких:
«У матеріалах справи є довідка від 9
серпня 2011 року № 10/10944 з якої слідує, що
позивач перебував у черговій відпустці
за 2010 рік з 17 серпня 2010 року по 16 вересня
2010 року згідно наказу Горлівського
міського управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Донецькій області №26
о/с від 1 вересня 2010 року. Позивача було
звільнено наказом від 30 листопада 2010
року, тому своє право на чергову
відпустку він використав у році
звільнення».

Отже, суд в своєму рішенні не
заперечував права позивача на
компенсацію за невикористану в році
звільнення відпустку, але відмовив у
задоволенні позову на підставі того, що
позивач вже використав своє право на
відпустку у році звільнення.

Порівнявши постанову Вищого
адміністративного суду України

від 15 листопада 2013 року та рішення, на
яке посилається скаржник, колегія
суддів дійшла висновку про наявність
різних обставин справи у наданих суду
рішеннях, що в свою чергу, виключає
можливість допуску справи до
провадження та перегляду її Верховним
Судом України.

Згідно зі статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства України
заява про перегляд судових рішень в
адміністративних справах може бути
подана виключно з мотивів:

1) неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах;

2) встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Установлений статтею 237 КАС України
перелік підстав для подання заяви про
перегляд Верховним Судом України
судових рішень в адміністративних
справах є вичерпним і розширеному
тлумаченню не підлягає.

Відповідно до норми, яка міститься в
пункті 1 частини першої статті 237 КАС
України, заява про перегляд з указаних
мотивів може бути подана за наявності
таких складових: неоднакового
застосування одних і тих самих норм
матеріального права; ухвалення різних
за змістом судових рішень; спірні
питання виникли у подібних
правовідносинах.

Згідно з положеннями постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
"Про судову практику застосування
статей 235-240 Кодексу адміністративного
судочинства України" від 13 грудня 2010
року № 2, подібність правовідносин
означає тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин). Зміст правовідносин з
метою з'ясування їх подібності в різних
рішеннях суду (судів) касаційної
інстанції визначається обставинами
кожної конкретної справи.

Отже, з наведених судових рішень суду
касаційної інстанції не міститься
аналогічності фактичних обставин, які
досліджувались у зазначених справах,
що не дає можливості встановити
наявність підстав, передбачених ст. 237
КАС України.

На підставі викладеного суд касаційної
інстанції приходить до висновку про
відсутність факту неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Керуючись статтями 235 - 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у допуску до провадження
Верховного Суду України
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Донецькій області про визнання
бездіяльності протиправною, стягнення
грошової допомоги при звільненні та
компенсації за невикористану
відпустку.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.Ф. Ситников

судді:
С.В. Білуга

В.І. Бутенко

Т.Ф. Весельська

О.І. Гаманко