Справа № 809/2114/13-а
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
Справа № 876/13609/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова
О.М.,

суддів Ільчишин Н.В., Шинкар Т.І.,

з участю секретаря судового засідання
Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 15 серпня 2013
року у справі за позовом Косівської
міської ради Івано-Франківської
області до Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області про
скасування постанови державного
виконавця про накладення штрафу, -

ВСТАНОВИВ:

Косівська міська рада
Івано-Франківської області звернулась
до суду з позовом до Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області, яким
просила визнати протиправною та
скасувати постанову державного
виконавця про накладення штрафу від
25.06.2013 року ВП № 32623473, якою на позивача
накладено штраф в розмірі 1360,00 грн. за
невиконання без поважних причин
судового рішення.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 15
серпня 2013 року позов задоволено
повністю.

Постанова мотивована тим, що Косівська
міська рада Івано-Франківської області
є боржником у виконавчому провадженні,
яка зобов'язана за рішенням суду
вирішити питання про надання ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 землі для
обслуговування їхньої частини
житлового будинку по АДРЕСА_1 (повинна
вирішити питання приватизації
земельної ділянки зазначеним особам
відповідно до норм Земельного кодексу
України та своїх повноважень). На
виконання постанови Косівського
районного суду Івано-Франківської
області від 30.08.2012 року у справі №
2а-43/2011 рішенням сесії Косівської
міської ради Івано-Франківської
області від 27.11.2012 року № 2.3-18 надано
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дозвіл на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки за
вказаною адресою для обслуговування
частини житлового будинку із земель
запасу житлової та громадської
забудови. Тому суд встановив, що
позивач добровільно належним чином
виконав зазначене вище судове рішення,
а відповідач неналежним чином
використав надані йому Законом України
«Про виконавче провадження»
повноваження щодо накладення на
боржника штрафу.

Постанову в апеляційному порядку
оскаржили особи, які не брали участі у
справі, але вважають, що суд вирішив
питання про їхні права, свободи,
інтереси та обов'язки ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
які є стягувачами у зазначеному вище
виконавчому провадженні. Вважають її
незаконною та необґрунтованою, просять
постанову скасувати і закрити
провадження у справі.

На обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначають, що суд першої
інстанції протиправно не залучив їх до
участі у справі та порушив цим їх права
як стягувачів у виконавчому
провадженні, в якому була прийнята
оскаржувана постанова державного
виконавця і яке не закінчене. Вважають,
що Косівська міська рада
Івано-Франківської області як боржник
в даному виконавчому провадженні не
виконала постанови Косівського
районного суду Івано-Франківської
області від 30.08.2012 року, якою міську
раду зобов'язано вирішити питання про
надання ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 землі
для обслуговування їхньої частини
житлового будинку по АДРЕСА_1, а лише
створює маніпуляції щоб не виконувати
вказаного судового рішення. Надання їм
рішенням сесії міської ради дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення даної земельної ділянки та
надання цієї земельної ділянки у
власність, на думку апелянтів, не є
тотожними. Також апелянти зазначають,
що провадження у справі слід закрити,
оскільки справа не підсудна окружному
адміністративному суду, так як
відповідно до ч. 4 ст. 82 Закону України
«Про виконавче провадження» рішення,
дії чи бездіяльність державного
виконавця або іншої посадової особи
державної виконавчої служби щодо
виконання судового рішення можуть бути
оскаржені сторонами до суду, який видав
виконавчий документ, а іншими
учасниками виконавчого провадження та
особами, які залучаються до проведення
виконавчих дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється
відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у зв'язку з неявкою у судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та заперечення на неї, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід задовольнити частково з наступних
підстав.

Як встановив суд, постановою
Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 30.08.2011
року у справі № 2а-43/2011, залишеною без
змін ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24.01.2012 року,
визнано протиправним та скасовано
рішення Косівської міської ради
Івано-Франківської області від 14.12.2010
року № 2.17-2 та зобов'язано Косівську
міську раду Івано-Франківської області
вирішити питання про надання ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 землі для
обслуговування їхньої частини
житлового будинку по АДРЕСА_1
Івано-Франківської області.

Відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
зазначена постанова 24.01.2012 року набрала
законної сили.

На виконання даної постанови
Косівський районний суд
Івано-Франківської області 02.04.2012 року
видав виконавчий лист № 2а-43/2011.

Постановою від 29.05.2012 року ВП № 32623473
головний державний виконавець Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області Пищ М.С.
відкрила виконавче провадження з
виконання даного виконавчого листа.

Ухвалою від 10.09.2012 року, постановленою
за заявою Косівської міської ради
Івано-Франківської області, Косівський
районний суд Івано-Франківської
області роз'яснив зазначену вище
постанову, вказавши, що Косівська
міська рада Івано-Франківської області
повинна вирішити питання приватизації
земельної ділянки ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 відповідно до Земельного
кодексу України та своїх повноважень.

05.10.2012 року державний виконавець
направила позивачу вимогу, якою
зобов'язала вжити всі можливі дії на
виконання постанови Косівського
районного суду Івано-Франківської
області у справі № 2а-43/2011, про що
повідомити до 10.09.2012 року.

10.10.2012 року Косівська міська рада
Івано-Франківської області на
виконання вказаної вимоги повідомила
державного виконавця про зазначену
ухвалу від 10.09.2012 року та вказала, що
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 направлено
лист, у якому роз'яснено вимоги ст. 118
Земельного кодексу України.

13.11.2012 року державний виконавець
направив позивачу вимогу № 04.1-12/9803,
якою зобов'язав вжити всі можливі дії
на виконання постанови Косівського
районного суду Івано-Франківської
області по справі № 2а-43/2011, а саме
винести на розгляд сесії питання про
надання ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 землі
для обслуговування їхньої частини
житлового будинку по АДРЕСА_1 і
повідомити про вжиті заходи до 16.11.2012
року.

Рішенням сесії Косівської міської ради
Івано-Франківської області від 27.11.2012
року № 2.3-18 ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
надано дозвіл на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки по АДРЕСА_1 для обслуговування
частини житлового будинку із земель
запасу житлової та громадської
забудови та зобов'язано ОСОБА_1 проект
землеустрою подати на розгляд ради.

Про зазначене рішення позивач
повідомив відповідача листом від 03.12.2012
року.

07.02.2013 року державний виконавець
направив позивачу вимогу, якою
зобов'язав вжити всі можливі дії на
виконання зазначеної вище постанови
Косівського районного суду
Івано-Франківської області в повному
обсязі, про що повідомити до 15.02.2013 року.

Вимога мотивована тим, що у постанові
Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 30.08.2011
року зазначено, що згідно з ст. 118
Земельного кодексу України позивачі
мають право на приватизацію земельної
ділянки для обслуговування частини
будинку, а згідно з ст. 120 цього Кодексу
при переході права власності на
будинок або його частину переходять і
право власності на земельну ділянку,
яка необхідна для його обслуговування.

На виконання зазначеної вимоги,
листами від 15.02.2013 року та 20.02.2013 року
Косівська міська рада
Івано-Франківської області повідомила
державного виконавця, що у 1993-2012 роках
міською радою не приймались рішення
щодо надання ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
земельної ділянки у власність чи
користування для обслуговування
частини житлового будинку, а також
відсутня будь-яка первинна
документація на дану земельну ділянку.
У випадку заявників земельна ділянка
формується в порядку відведення
земельної ділянки із земель
комунальної власності з дотриманням
вимог ч. ч. 6-11 ст. 118 Земельного кодексу
України шляхом безоплатної передачі
громадянам в межах норм, встановлених
ст. 121 Земельного кодексу України, а,
отже, надавши рішенням сесії від 27.11.2012
року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дозвіл на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки по
АДРЕСА_1 для обслуговування частини
житлового будинку із земель запасу
житлової та громадської забудови,
міська рада виконала постанову
Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 30.08.2011
року.

Однак державний виконавець дійшла
висновку, що Косівською міською радою
рішення Косівського міського суду не
виконано без поважних причин, в зв'язку
з чим відповідно до ст. ст. 11, 89 Закону
України «Про виконавче провадження»
постановою ВП № 32623473 від 25.06.2013 року
наклав на позивача штраф у розмірі 1360,00
грн.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що оскаржувана постанова державного
виконавця є протиправною з таких
підстав.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема,
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, у спосіб та в
порядку, встановленому виконавчим
документом і цим Законом.

Згідно з ст. 75 цього Закону після
відкриття виконавчого провадження за
виконавчим документом, що зобов'язує
боржника вчинити певні дії або
утриматися від їх вчинення, державний
виконавець перевіряє виконання
рішення не пізніше ніж на наступний
день після закінчення строку,
встановленого частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження. У
разі невиконання зазначених вимог без
поважних причин державний виконавець
накладає на боржника штраф відповідно
до статті 89 цього Закону і не пізніше
п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Відповідно до ст. 89 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 Земельного
кодексу України до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до вказаного
Кодексу.

Відповідно до ст. 83 цього Кодексу землі,
які належать на праві власності
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, є комунальною власністю. У
комунальній власності перебувають усі
землі в межах населених пунктів, крім
земель приватної та державної
власності; земельні ділянки, на яких
розташовані будівлі, споруди, інші
об'єкти нерухомого майна комунальної
власності незалежно від місця їх
розташування.

Згідно з ч. 1 ст. 120 цього Кодексу у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Згідно з ст. 116 цього Кодексу громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 6 ст. 118 Кодексу передбачено, що
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 Кодексу
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні.

А згідно з ч. 9 цієї статті відповідний
орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу у двотижневий
строк з дня отримання погодженого
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (а в разі
необхідності здійснення обов'язкової
державної експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи) приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання її у власність.

Таким чином, відповідно до змісту
наведених норм для надання земельної
ділянки, яка перебуває в державній чи
комунальній власності, у власність
фізичних осіб є обов'язковою умовою
виготовлення цими особами проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, яку вони бажають отримати та
його затвердження відповідним органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» до виключної компетенції
сільських, селищних, міських рад
відноситься вирішення, відповідно до
закону, питань регулювання земельних
відносин.

Як зазначено вище, на виконання
постанови Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 30.08.2011
року рішенням сесії Косівської міської
ради Івано-Франківської області від
27.11.2012 року № 2.3-18 ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було надано дозвіл на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки по АДРЕСА_1, для
обслуговування частини житлового
будинку із земель запасу житлової та
громадської забудови.

Тобто, на думку колегії суддів, позивач
як боржник у виконавчому провадженні
вчинив всі необхідні дії в межах своїх
повноважень, спрямовані на виконання
судового рішення, які він міг вчинити
на цьому етапі, а саме надав ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дозвіл на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки, яку вони хочуть
отримати у приватну власність.

Колегія суддів зазначає, що нормами
Земельного кодексу України та інших
нормативно-правових актів, які
регулюють земельні правовідносини, не
передбачено іншого порядку надання
земельних ділянок комунальної
власності у власність фізичних осіб,
ніж після попереднього виготовлення
ними та затвердження органом місцевого
самоврядування проекту землеустрою
щодо відведення відповідної земельної
ділянки.

Враховуючи наведене вище, колегія
суддів дійшла висновку, що висновок
державного виконавця про те, що
Косівська міська рада
Івано-Франківської області не виконала
зазначену вище постанову Косівського
районного суду Івано-Франківської
області від 30.08.2011 року без поважних
причин, є передчасним та помилковим, а,
отже, і оскаржувана постанова від 25.06.2013
року ВП № 32623473 про накладення штрафу в
розмірі 1360,00 грн. за невиконання даного
судового рішення є протиправною.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що
Косівська міська рада
Івано-Франківської області звернулася
з адміністративним позовом до Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 Кодексу
адміністративного судочинства України
відповідачем у справах з приводу
рішень, дій або бездіяльності
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби є відповідний орган державної
виконавчої служби.

Органами державної виконавчої служби,
згідно зі статтею 3 Закону України «Про
державну виконавчу службу» є
Департамент державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України;
відділи державної виконавчої служби
Головного управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, головних
управлінь юстиції в областях, містах
Києві та Севастополі; районні, міські
(міст обласного значення), районні в
містах відділи державної виконавчої
служби відповідних управлінь юстиції.

Структурні підрозділи органів
державної виконавчої служби (відділ
примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
відділи примусового виконання рішень
відділу державної виконавчої служби
Головного управління юстиції
Міністерства юстиції в Автономній
Республіці Крим, головні управління
юстиції в областях, містах Києві та
Севастополі) не визначені Законом
України «Про державну виконавчу
службу» як самостійні органи державної
виконавчої служби, що виключає
можливість їхньої участі як сторони в
адміністративному процесі в даній
категорії справ.

При цьому підстави та порядок заміни
неналежної сторони у
адміністративному процесі встановлено
приписами ст. 52 Кодексу
адміністративного судочинства
України, згідно з частиною першою якої
суд першої інстанції, встановивши що з
адміністративним позовом звернулася
не та особа, якій належить право вимоги,
або не до тієї особи, яка повинна
відповідати за адміністративним
позовом, може за згодою позивача
допустити заміну первинного позивача
або відповідача належним позивачем або
відповідачем, якщо це не потягне за
собою зміни підсудності
адміністративної справи.

Таким чином, оскільки за змістом цієї
норми допустити заміну належної
сторони у справі може виключно суд
першої інстанції за умови згоди
позивача та незмінності підсудності
адміністративної справи, то можливості
заміни неналежної сторони судом
апеляційної інстанції процесуальним
законодавством не передбачено.

Отже, на думку колегії суддів, позов
Косівської міської ради
Івано-Франківської області до Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області, який є
неналежним відповідачем у даному
спорі, задоволенню не підлягає.

Також колегія суддів бере до уваги і
вважає обґрунтованими доводи
апелянтів про те, що справа не підсудна
окружному адміністративному суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Кодексу
адміністративного судочинства України
учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду з позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 13.12.2010 року № 3 «Про практику
застосування адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» суди при визначенні юрисдикції
повинні виходити з того, що до
юрисдикції адміністративних судів
належать спори щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності державної
виконавчої служби при виконанні всіх
виконавчих документів, передбачених ч.
2 ст. 17 Закону України «Про виконавче
провадження», крім тих, відносно яких
законом установлено інший, виключний
порядок їх оскарження.

Частиною 4 ст. 82 цього Закону
встановлено, що рішення, дії чи
бездіяльність державного виконавця
або іншої посадової особи державної
виконавчої служби щодо виконання
судового рішення можуть бути оскаржені
сторонами до суду, який видав
виконавчий документ, а іншими
учасниками виконавчого провадження та
особами, які залучаються до проведення
виконавчих дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції
судів щодо вирішення справ з приводу
оскарження рішень дій чи бездіяльності
органів державної виконавчої служби
щодо виконання судового рішення є
юрисдикційна належність суду, який
видав виконавчий документ, та статус
позивача як сторони у виконавчому
провадженні.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про
виконавче провадження» сторонами у
виконавчому провадженні є стягувач і
боржник.

Таким чином, до юрисдикції
адміністративних судів належать усі
справи з приводу оскарження рішень, дій
чи бездіяльності органів державної
виконавчої служби щодо виконання
судових рішень на підставі виконавчих
документів, виданих судами всіх
юрисдикцій, за винятком тих, які видано
загальними та господарськими судами у
разі звернення до суду сторін
відповідного виконавчого провадження
чи їхніх представників.

А в п. 9 даної постанови зазначено, що
визначаючи предметну та територіальну
підсудність справ з приводу рішень, дій
або бездіяльності державної
виконавчої служби, судам необхідно
враховувати, що за приписами п. 5 ч. 1 ст.
18, ч. 6 ст. 181 Кодексу адміністративного
судочинства України адміністративні
справи з приводу рішень, дій або
бездіяльності державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби щодо виконання ними
рішень судів у справах, передбачених п.
п. 1-4 ч. 1 ст. 18 цього Кодексу,
розглядаються місцевим загальним
судом як адміністративним судом, який
видав виконавчий лист, незалежно від
статусу позивача у виконавчому
провадженні.

Справи з приводу рішень, дій або
бездіяльності державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби щодо виконавчих
документів, виданих цими судами в інших
справах, крім передбачених п. п. 1-4 ч. 1
ст. 18 Кодексу адміністративного
судочинства України, підлягають
розгляду місцевими загальними судами
як адміністративними судами, які
видали виконавчий лист, у разі
звернення сторін виконавчого
провадження.

Таким чином, дана адміністративна
справа предметно підсудна місцевому
загальному суду як адміністративному,
а не окружному адміністративному суду,
справу розглянуто і вирішено
неповноважним судом, що відповідно до
п. 4 ст. 202 Кодексу адміністративного
судочинства України є безумовною
підставою для скасування оскаржуваної
постанови суду першої інстанції і
прийняття нової постанови.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
не підлягає задоволенню вимога
апеляційної скарги про закриття
провадження у справі, оскільки під час
судового розгляду справи не
встановлено правових підстав для
цього.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що оскаржувана
постанова підлягає скасуванню,
оскільки вона прийнята з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а також справу
розглянуто і вирішено неповноважним
судом.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198,
ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України,
суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 15
серпня 2013 року у справі № 809/2114/13-а за
позовом Косівської міської ради
Івано-Франківської області до Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Івано-Франківській області про
скасування постанови державного
виконавця про накладення штрафу -
скасувати та прийняти нову постанову,
якою у задоволенні позову відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий
О.М. Довгополов

Судді
Н.В. Ільчишин

Т.І. Шинкар