Справа № 810/3629/13-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/3629/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Леонтович
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

30 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Бистрик Г.М., Федотова І.В.,

при секретарі - Січкаренко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Вишгородському
районі Київської області державної
податкової служби на постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 12 серпня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТОПРЕНТ" до
державної податкової інспекції у
Вишгородському районі Київської
області державної податкової служби
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ТОПРЕНТ" звернулось
до Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
державної податкової інспекції у
Вишгородському районі Київської
області державної податкової служби
про визнання протиправним та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 27 червня 2013 року
№ та № .

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 12 серпня 2013
року адміністративний позов
задоволено.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції, як незаконну та
необґрунтовану та таку, що ухвалена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, без повного та
всебічного з'ясування всіх обставин
справи та прийняти нову, якою у
задоволенні адміністративного позову
відмовити в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196
КАС України визнала можливим проводити
апеляційний розгляд справи за
відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
державною податковою інспекцією у
Вишгородському районі Київської
області державної податкової служби
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку ТОВ «ТОПРЕНТ» з
питань правильності нарахування
податку на додану вартість та податку
на прибуток по взаємовідносинам з ТОВ
«ТК «Акцепт» за період з 1 жовтня 2011
року по 31 грудня 2011 року.

За наслідками проведеної перевірки
відповідачем складено Акт перевірки
від 11 червня 2013 року № 584/22-00/37868048, який
містить висновки про порушення
позивачем вимог пункту 138.2 статті 138,
підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, в
результаті чого занижено грошові
зобов'язання з податку на прибуток у
сумі 269421,00 грн. та порушення пункту 185.1
статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту
188.1 статті 188, пункту 198.2 статті 198,
пункту 198.3 статті 198, пункту 198.6 статті
198, пункту 200.1 статті 200, пункту 201.10
статті 200 Податкового кодексу України,
в результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 214 112,00
грн.( в тому числі за жовтень 2011 року у
сумі 56 333,00 грн.

На підставі встановлених в Акті
перевірки порушень позивачем вимог
податкового законодавства, державною
податковою інспекцією у
Вишгородському районі Київської
області державної податкової служби
було винесено податкові
повідомлення-рішення від 27 червня 2013
року № , яким збільшено суму
грошового зобов'язання ТОВ «ТОПРЕНТ»
з податку на додану вартість на 267640,00
грн. в тому числі за основним платежем
на 214112,00 грн. та 53528,00 грн. за штрафними
санкціями) та № , яким суму
грошового зобов'язання ТОВ «ТОПРЕНТ» з
податку на прибуток на 269421,00 грн. (в тому
числі за основним платежем на 269421,00
грн.).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
податкового органу позивач звернувся
до суду про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про обґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
цього Кодексу).

Згідно абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім цього, відповідно до
підпункту «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

В силу п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

З наведеного вбачається, що умовою для
виникнення у платника податку права на
формування податкового кредиту є
придбання платником податків товарів
(послуг) для використання їх в своїй
господарській діяльності. Підставою
для виникнення такого права є
податкова накладна, виписана
контрагентом платника податків, який
зареєстрований як платник податку на
додану вартість.

Крім того, згідно п. 5 Порядку
заповнення податкової накладної,
затвердженого наказом ДПА України № 165
від 30.05.1997 затвердженим в Міністерстві
юстиції України 23.06.1997 за № 233/2037,
визначено один випадок недійсності
податкової накладної, а отже і
неможливості формування на її підставі
податкового кредиту - якщо вона
заповнена особою, яка не зареєстрована
як платник ПДВ.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Колегія суддів зазначає, що із
системного аналізу положень цих норм
законодавства України вбачається, що
податковий кредит є правом платника
податку щодо зменшення податкових
зобов'язань звітного періоду, яке
виникає виключно за наявності
податкових накладних. Закон забороняє
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість, сплачених у
складі ціни придбання товарів (робіт,
послу), якщо ці суми не підтверджені
податковими накладними, та передбачає
відповідальність платника податків за
порушення цих вимог у вигляді
фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

При цьому, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що
судам належить звертати особливу увагу
на дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Таким чином, колегія суддів
зазначає, що умовою для виникнення у
платника податку права на формування
податкового кредиту є придбання
платником податків товарів (послуг) для
використання їх в своїй господарській
діяльності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
між позивачем та ТОВ «ТК «Акцепт»
укладено договори поставки від 20
вересня 2011 року № 20-09, від 03 жовтня 2011
року № 01-10, від 01 грудня 2011 року № 01-12,
відповідно до умов якого ТОВ «ТК
«Акцепт» передано ТОВ «ТОПРЕНТ»
госпблоки 40ф, госпблоки 20ф, госпблоки
5т, госпблоки, ліжка двоярусні, матраци,
стільці, подушки.

Факт передачі товару за вказаними
договорами підтверджується
видатковими накладними.

Перевезення придбаного у ТОВ «ТК
«Акцепт» товару здійснювалось
контрагентом позивача ФОП ОСОБА_2
відповідно до договору перевезення від
19 вересня 2011 року № 04/09/12-ТП, що
підтверджується товарно-транспортними
накладними.

Товар доставлявся на склад позивача(
м.Київ, вул.Віскозна,17), який згідно
договору оренди від 01 жовтня 2011 року №
53-АР орендується ТОВ «ТОПРЕНТ».

Розрахунки за товар поставлений ТОВ
«ТК «Акцепт» здійснювались у
безготівковій формі, що
підтверджується банківськими
виписками.

Крім того, ТОВ «ТОПРЕНТ» отримано від
ТОВ «ТК «Акцепт» податкові накладні.

Придбаний у ТОВ «ТК «Акцепт» товар
позивачем зараховано на облік
товариства, що підтверджується
наказами про введення в експлуатацію
та актами внутрішнього переміщення
основних засобів.

Всі зазначені вище документи підписані
та скріплені печатками сторін та мають
всі реквізити як того вимагає чинне
законодавство України.

Також, як вбачається з матеріалів
справи, придбаний товар був
реалізований ТОВ «ТОПРЕНТ» замовникам.

Розглядаючи дану справу, суд
апеляційної інстанції враховує, що
відповідачем не надано доказів, які б
свідчили про те, що документи, виписані
на виконання договору, були
сфальсифікованими, як і не надано
відомостей про звернення до
правоохоронних органів у зв'язку з
виявленими порушеннями складання
завідомо неправдивих документів
звітності.

З вказаного слідує, що належними та
допустимими доказами відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, на якого
покладено обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятого ним рішення,
не довів обґрунтованість висновків
акту перевірки, відтак, правочини,
укладені позивачем з ТОВ «ТК «Акцепт»
відповідають нормам чинного
законодавства України, фактичні
обставини об'єктивно засвідчують
здійснення дослідженої судом
господарської діяльності позивача з
контрагентом, що підтверджуються
первинними бухгалтерськими
документами та податковими накладними,
які виписані на виконання умов
викладених вище договірних відносин.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач, в обґрунтування
правомірності винесення ним спірного
податкового повідомлення-рішення,
посилається на акт Державної
податкової інспекції у Печерському
районі місті Києва «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ «ТК
«Акцепт» щодо підтвердження
господарських відносин платниками
податків за період з 1 вересня 2011 року
по 31 січня 2012 року» від 3 березня 2012 року
№ 01/22-4/37813837.

В свою чергу, у вказаному акті
перевірки податковий орган
посилається на матеріали акту
перевірки дотримання вимог
податкового та валютного
законодавства ТОВ «БК «Вікмон» №
00935/2303/35922600 від 22.02.2012 року.

Згідно вказаного акту, податковий
орган дійшов висновку про те, що
господарські операції з
контрагентами-постачальниками ТОВ «ТК
«Акцепт», зокрема ТОВ «БК «Вікмон», не
підтверджуються виходячи з врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень,
засобів для транспортування та іншого
майна, які економічно необхідні для
здійснення господарських операцій у
зазначених обсягах, що свідчить про
відсутність необхідних умов для
реального настання результатів
відповідної господарської діяльності.

Враховуючи наведене, відповідач дійшов
висновку, що правочини між позивачем та
ТОВ «ТК «Акцепт» є такими, що вчинені
без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювались даними
правочинами.

Суд апеляційної інстанції вважає такі
посилання необґрунтованими з огляду на
наступне.

Статтею 18 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців» установлено, що
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то вони
вважаються достовірними і можуть бути
використані у спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до цього реєстру, є
недостовірними і були внесені до нього,
то третя особа може посилатися на них у
спорі як на достовірні, за винятком
випадків, коли вона знала або могла
знати про те, що такі відомості є
недостовірними. Саме такими
відомостями керувався позивач у
процесі договірних відносин з
контрагентами.

Колегією суддів встановлено, що на час
здійснення господарських операцій з
ТОВ «ТК «Акцепт», останній був
включений до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців, а також мав
свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
за змістом інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України №
742/11/13-11 від 02.06.2011 року, при дослідженні
факту здійснення господарської
операції оцінюватися повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку. Не є обов'язковою передумовою
для визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Чинне законодавство України не ставить
в залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів (послуг), на
вартість яких нарахований ПДВ, що
включений платником податку до
податкового кредиту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
зазначені господарські операції
носили реальний характер та були
виконані сторонами належним чином, а
тому суму податкового кредиту
позивачем було сформовано правомірно.

Відповідачем не наведено
беззаперечних доводів та не подано
будь-яких належних доказів, які б могли
свідчити про недобросовісність
позивача як платника податків або про
наявність обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої позивачем
податкової вигоди, факт здійснення
господарських операцій, за наслідками
виконання яких у позивача виникло
від'ємне значення податку.

Податковим органом також не було
надано рішення суду у цивільній чи
господарській справі, вироку суду у
кримінальній справі або іншого
належного доказу на підтвердження
«безтоварності» здійснених позивачем
господарських операцій.

З огляду на викладене, колегія суддів
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції
стосовно того, що господарські
операції позивача з ТОВ «Статус 2008»
спричинили реальні зміни майнового
стану платника податків, відповідні
витрати і податковий кредит
сформованими платником податків
правомірно.

Таким чином, суд першої інстанції дав
ґрунтовний аналіз нормам
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини, що об'єктивно
виклав в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтується її вимоги та
заперечення.

Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, в свою чергу, не спростував
доводи позивача та не довів
правомірності своїх рішень.

За вказаних обставин колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що позов підлягає
задоволенню.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються встановленими судом
першої інстанції обставинами, наявними
в матеріалах справи доказами та
нормами права, зазначеними в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Вишгородському
районі Київської області державної
податкової служби - залишити без
задоволення, а постанову Київського
окружного адміністративного суду від 12
серпня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Оксененко

Судді:

Г.М.
Бистрик

І.В.
Федотов

.

Головуючий суддя
Оксененко О.М.

Судді:
Бистрик Г.М.

Федотов І.В.