Справа № 522/20985/13-а
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 р.м.ОдесаСправа № 522/20985/13-а

Категорія: 11.1 Головуючий в 1 інстанції:
Домусчі Л.В.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка
В.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Одесі апеляційні
скарги ОСОБА_1 та Управління
Пенсійного фонду України в
Приморському районі м.Одеси на
постанову Приморського районного суду
м. Одеси від 30 вересня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Одеси про
визнання неправомірними дії
відповідача щодо відмови в перерахунку
розміру щомісячного довічного
грошового утримання судді у відставці,-

В С Т А Н О В И В:

14.08.2013р. ОСОБА_1 звернувся до
Приморського районного суду м.Одеси із
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Приморському районі м.Одеси
про визнання неправомірними дій
відповідача щодо відмови в перерахунку
розміру щомісячного довічного
грошового утримання судді у відставці
та зобов'язання відповідача зробити
перерахунок щомісячного грошового
утримання відповідно до заробітної
плати працюючого судді з 01.01.2013р.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що він з лютого 2003 року набув
статус судді у відставці, який
регулюється розділом X «Статус судді у
відставці» ст.ст.136-139 Закону України
«Про судоустрій і статус суддів».
Оскільки 03 червня 2013 року
Конституційний Суд України своїм
рішенням поновив порушені права суддів
у відставці на отримання ними
довічного утримання у розмірі 90 % від
заробітної плати діючих суддів і
визнав неконституційними законодавчі
акти і закони, які робили граничним 10
прожиткових мінімумів для
непрацездатних осіб довічне утримання
суддів у відставці, він звернувся до
відповідача з заявою від 12.06.2013 року з
проханням привести його довічне
грошове утримання у відповідність
згідно до висновків названого рішення
КСУ. Але, на його звернення УПФУ було
надіслано рішення №91 «Про відмову у
перерахунку щомісячного грошового
утримання від 14.06.2013р., яке він отримав
15.07.2013р. Дане рішення, на його думку, не
має відношення до положень рішення
Конституційного Суду України.

Постановою Приморського районного
суду м.Одеси від 30 вересня 2013 року
адміністративний позов ОСОБА_1
(ухваленою в порядку ст.183-2 КАС України)
задоволено частково. Визнано
неправомірними дії Управління
Пенсійного фонду України в
Приморському районі м.Одеси щодо
відмови в перерахунку розміру
щомісячного довічного грошового
утримання ОСОБА_1 Зобов'язано
Управління Пенсійного фонду України в
Приморському районі м.Одеси здійснити
перерахунок щомісячного довічного
грошового утримання ОСОБА_1 з 03.06.2013р.,
та проводити відповідні перерахунки
щомісячного довічного грошового
утримання у зв'язку з кожним наступним
передбаченим Законом України «Про
судоустрій і статус суддів» з
підвищенням заробітної плати
відповідно працюючого судді.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду 1-ї інстанції, 28.11.2013р.
представник УПФУ в Приморському районі
м. Одеси подав апеляційну скаргу, в якій
зазначив, що судом, при винесенні
оскаржуваної постанови порушено норми
процесуального та матеріального права
та просить скасувати постанову
Приморського районного суду м. Одеси
від 30 вересня 2013р., прийняти нову
постанову, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

03.12.2013р. ОСОБА_1, не погоджуючись з
вищезазначеною постановою суду 1-ї
інстанції, також подав апеляційну
скаргу, в якій просить змінити судове
рішення в частині визначення строку
дій, зазначивши їх не з 03.06.2013р., а з
01.01.2013р., а в іншій частині залишити
постанову Приморського районного суду
м. Одеси від 30.09.2013 р. - без змін.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю
та /або неприбуття жодної з осіб, які
беруть участь у справі, сповіщених
належним чином про дату, час і місце
судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши матеріали справи і доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
належних підстав для їх задоволення.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 тривалий час працював
суддею Приморського районного суду м.
Одеси, з 05.02.2003р. знаходиться у
відставці і отримує довічне грошове
утримання відповідно до Закону України
«Про судоустрій і статус суддів» від
07.07.2010 року, з урахуванням суддівського
стажу понад 30 років.

14.06.2013р. УПФУ в Приморському районі
м.Одеси було відмовлено позивачу в
задоволенні його заяви від 12.06.2013р. щодо
перерахунку пенсії відповідно до
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» в перерахунку
щомісячного довічного грошового
утримання.

Не погоджуючись з вказаними вище діями
та рішенням Пенсійного фонду, позивач
оскаржив їх до суду.

Вирішуючи справу по суті, суд 1-ї
інстанції виходив з того, що дії та
оскаржуване рішення відповідача є лише
частково неправомірним та
невідповідаючим діючому
законодавству, в зв'язку із чим,
відповідно, позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Колегія суддів апеляційного суду,
уважно дослідивши матеріали справи та
наявні в ній докази, цілком
погоджується з такими висновками суду
1-ї інстанції і вважає їх
обґрунтованими та заснованими на
законі, з огляду на наступне.

Як слідує з вимог ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та Законами України.

Відповідно до приписів ч.1 ст.126
Конституції України, Конституція і
закони України повинні гарантувати
незалежність і недоторканність суддів.
До таких конституційних гарантій
віднесено й обов'язок держави
забезпечувати фінансування та належні
умови для функціонування судів і
діяльності суддів.

А у відповідності до ч.2 ст.152
Конституції України, закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня їх ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Згідно з п.1 ст.129 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» №2453-VI від
07.07.2010 року, суддівська винагорода
регулюється цим Законом і не може
визначатися іншими
нормативно-правовими актами. Посадовий
оклад судді місцевого суду
встановлюється в розмірі 15 мінімальних
заробітних плат, визначених законом, що
запроваджується поетапно (з
урахуванням ст.12 ЗУ "Про державний
бюджет на 2012 рік" від 22.12.2011 року № 4282- VI).

Відповідно до ч.5 ст.138 Закону №2453 в
редакції Закону України від 08.07.2011р.
№3668-VI, передбачалось, що виплата
щомісячного довічного грошового
утримання, призначеного відповідно до
цієї статті, на період роботи на
посадах, які дають право на його
призначення або право на призначення
пенсії в порядку та на умовах,
передбачених законами України «Про
прокуратуру», «Про наукову і
науково-технічну діяльність», «Про
статус народного депутата України»,
«Про державну службу», припиняється. На
цей період призначається і
виплачується пенсія відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Максимальний розмір
щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці (з
урахуванням надбавок, підвищень,
додаткової пенсії, цільової грошової
допомоги, пенсії за особливі заслуги
перед Україною, індексації та інших
доплат до пенсії, встановлених
законодавством, крім доплати до
надбавок окремим категоріям осіб, які
мають особливі заслуги перед
Батьківщиною) не може перевищувати
десяти прожиткових мінімумів,
установлених для осіб, які втратили
працездатність. Довічне грошове
утримання суддям виплачується
органами Пенсійного фонду України за
рахунок коштів Державного бюджету
України.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що
рішенням Конституційного Суду України
№3-рп/2013 від 03.06.2013 року встановлено, що
підлягають застосуванню ч.ч.1,2 ст.138
Закону №2453 в редакції Закону №3668 як
такі, що не суперечать Конституції
України; частина 3 ст.138 Закону №2453 у
редакції Закону №3668, яка суперечить
Конституції України‚ не підлягає
застосуванню як така, що втратила
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення. Натомість підлягає
застосуванню частина 3 статті 138 Закону
№2453 в редакції до змін, внесених
Законом № 3668, а саме: «Щомісячне
довічне грошове утримання
виплачується судді у розмірі 80%
грошового утримання судді, який працює
на відповідній посаді. За кожний повний
рік роботи на посаді судді понад 20
років розмір щомісячного довічного
грошового утримання збільшується на
два відсотки заробітку, але не більше
ніж 90 % заробітної плати судді, без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання. Перше, друге, трете речення
частини 5 ст.138 Закону №2453 у редакції
Закону №3668, що суперечать Конституції
України, не підлягають застосуванню як
такі, що втратили чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом
України цього Рішення.

Проте, підлягають застосуванню перше
речення частини 5 статті 138 Закону №2453 в
редакції до змін, внесених Законом №3668,
а саме: «Пенсія або щомісячне довічне
грошове утримання судді виплачується
незалежно від заробітку (прибутку),
одержуваного суддею після виходу у
відставку"‚ та четверте речення
частини 5 статті 138 Закону № 2453 зі
змінами, внесеними Законом № 3668, а саме:
«Довічне грошове утримання суддям
виплачується органами Пенсійного
фонду України за рахунок коштів
Державного бюджету України. Дія статті
2 Закону № 3668 не поширюється на Закон №
2453. Дія абзацу другого пункту 2 розділу
II «Прикінцеві та перехідні положення»
Закону № 3668 не поширюється на
правовідносини щодо виплати суддям
пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання).

Також, в цьому рішенні Конституційного
Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року,
зокрема, зазначено, що конституційний
статус судді передбачає достатнє
матеріальне забезпечення судді як під
час здійснення ним своїх повноважень
(суддівська винагорода), так і в
майбутньому у зв'язку з досягненням
пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок
припинення повноважень і набуття
статусу судді у відставці (щомісячне
довічне грошове утримання). При чому,
слід зазначити, що статус судді та його
елементи, зокрема матеріальне
забезпечення судді після припинення
його повноважень, є не особистим
привілеєм, а засобом забезпечення
незалежності працюючих суддів і
надається для гарантування
верховенства права та в інтересах осіб,
які звертаються до суду та очікують
неупередженого правосуддя.

Зміст ст.138 Закону №2453 в редакції, яка
діє внаслідок прийняття рішенні
Конституційного Суду України №3-рп/2013
від 03 червня 2013 року, чітко та
однозначно встановлює співвідношення
та залежність розміру місячного
довічного грошового утримання судді у
відставці від розміру грошового
утримання судді, який працює на
відповідній посаді. Існуюче
формулювання змісту статті зазначеної
закону є цілком достатнім для того, щоб
зробити висновок, що зміна розміру
грошового утримання працюючого на
відповідній посаді судді, є достатньою
підставою для зміни розміру
відповідного місячного довічного
грошового утримання судді у відставці.

При цьому, слід зазначити, що Рішення
Конституційного Суду України має
преюдиціальне значення при розгляді
судами загальної юрисдикції позовів у
зв'язку з правовідносинами, що виникли
внаслідок положень законів України
визнаних неконституційними. До того ж,
рішення КСУ є обов'язковим до виконання
на всій території України, остаточним і
не може бути оскаржене.

Таким чином, колегія суддів не
погоджується з обґрунтуваннями
апеляційної скарги Управління
Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Одеси, стосовно
того, що наявність прямо передбаченого
порядку перерахунку щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці тільки для суддів
Конституційного Суду України, вказує
на неможливість здійснення
перерахунку суддям інших рівнів.

Також, судова колегія, як і суд 1-ї
інстанції, не погоджується і з позицією
Управління ПФУ щодо неможливості
проведення перерахунку довічного
грошового утримання судді у відставці
з урахуванням усіх складових
суддівської винагороди.

Так, як вже зазначалося вище,
забезпечення суддів регулюється
розділом IX Закону №2453.

Згідно ст.138 ч. 5 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів", довічне
щомісячне грошове утримання суддям у
відставці виплачується Пенсійним
фондом України за рахунок коштів
Державного бюджету України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.129 Закону
України №2453, суддівська винагорода
регулюється цим Законом, Законом
України "Про Конституційний Суд
України" та не може визначатися іншими
нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч.2 ст.129 цього ж
Закону №2453, суддівська винагорода
складається з посадового окладу та
доплат за: 1) вислугу років; 2)
перебування на адміністративній
посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4)
роботу, яка передбачає доступ до
державної таємниці.

Таким чином, поняття суддівської
винагороди, визначене ч.2 ст.129 Закону
№2453, є комплексним, а перелік
зазначених її складових - є сталим та
вичерпним.

Отже, враховуючи положення ч.1 ст.129
Закону №2453, слід зробити висновок про
те, що іншого визначення поняття
грошового забезпечення суддів діюче
законодавство не передбачає.

При цьому, слід звернути увагу й на те,
що Закон №2453 не містить жодних
обмежень щодо включення будь-якого з
вищезазначених елементів суддівської
винагороди до складу довічного
грошового утримання судді у відставці.

Враховуючи вищевикладену позицію щодо
співвідношення та залежності розміру
місячного довічного грошового
утримання судді у відставці від
розміру грошового утримання судді,
який працює на відповідній посаді, слід
зробити висновок щодо необхідності
проведення перерахунку довічного
грошового утримання судді у відставці
виходячи з усіх складових суддівської
винагороди, передбаченої ст.129 Закону
№2453.

До такого висновку зводиться і правова
позиція, висловлена Верховним Судом
України в постановах від 23.04.2012 року по
справі №21-239а11 та від 19.03.2013р. по справі
№21-53а13, які згідно ст.244-2 КАС України, є
обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень та інших судів.

Так, зокрема, в цих постановах ВСУ
зазначено, що з самого визначення
поняття пенсії випливає, що щомісячні
пенсійні виплати здійснюються на
постійній основі, один раз на місяць
протягом невизначеного періоду часу.
Цей вид виплат не є строковим, а тому, не
може бути призначений на певний строк.
У цьому випадку визначається лише дата,
з якої особа має право на отримання
пенсії (чи її перерахунок). Кінцевий
термін або строк, на який призначається
пенсія, не може встановлюватись,
оскільки це суперечить самому
визначенню та суті пенсії. Тому виплату
пенсії не може бути обмежено будь-яким
кінцевим терміном або строком,
оскільки це б обмежувало право особи на
отримання державної пенсії яка повинна
виплачуватись постійно, один раз на
місяць протягом невизначеного часу та
без встановлення будь-якого терміну
або строку виплати пенсії.

До того ж, ще слід вказати, що згідно із
ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

При чому, у відповідності до ч.2 ст.71 КАС
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову, що, в свою чергу, в даному
випадку, і було належним чином зроблено
представниками відповідачів при
розгляді даної справи в суді 1-ї та 2-ї
інстанції.

Отже, з огляду на вищезазначене, судова
колегія вважає, що суд 1-ї інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
позовні вимоги ОСОБА_1 є
обґрунтованими, але підлягаючими лише
частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія приходить до висновку, що суд
першої інстанції порушень
матеріального і процесуального права
при вирішенні даної справи не допустив,
вірно встановив фактичні обставини
справи та надав їм належної правової
оцінки. Наведені ж у апеляційних
скаргах доводи правильність висновків
суду не спростовують, оскільки
ґрунтуються на невірному трактуванні
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України,
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції має право залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, судова колегія,
діючи в межах доводів апеляційних
скарг, відповідно до ст.200 КАС України,
залишає ці апеляційні скарги сторін
без задоволення, а постанову суду 1-ї
інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.183-2,195,197,198,200,205,206,254 КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та
Управління Пенсійного фонду України в
Приморському районі м.Одеси - залишити
без задоволення, а постанову
Приморського районного суду м.Одеси
від 30 вересня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі і оскарженню
касаційному порядку не підлягає

Головуючий:
Ю.В. Осіпов

Судді:
О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко