Справа № 821/987/13-а
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2014-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2014 р. 10 год.21 хв.Справа №
821/987/13-а

Херсонський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючої судді: Дубровної В.А.,

при секретарі: Рябчич А.М.,

за участю представників:

позивача - Лисенка В.О.,

відповідача - Мірошниченка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариство з обмеженою
відповідальністю "Парілайн" до
Державна податкова інспекція у м.
Херсоні Херсонської області Державної
податкової служби про визнання
незаконними та скасування податкових
повідомлень - рішень,

встановив:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Парілайн" (далі -
позивач, ТОВ "Парілайн" ) звернулось до
Херсонського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Херсоні Херсонської області Державної
податкової служби, у якому, з
урахуванням уточнення позовних вимог,
просить визнати незаконними та
скасувати податкові повідомлення -
рішення від 06.03.2013 року -

- № в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку на
прибуток за основним платежем в сумі 150
252,00 грн. та за штрафними санкціями в
сумі 18209,25 грн.;

- № про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість всього на загальну суму 94663,75
грн., в тому числі за основним платежем
у сумі 75731,00 грн. та за штрафними
санкціями у сумі 18932,75 грн.;

- № про зменшення суми бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість за березень 2011 року на 304,00 грн.
та застосування штрафних санкцій у
розмірі 1,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказує на безпідставність порушень,
які вплинули на прийняттях
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, оскільки, по-перше,
при встановлені заниження валового
доходу та податкових зобов'язань з ПДВ
у зв'язку з реалізацією товару
пов'язаним особам за цінами, нижчими
ніж звичайні, податкові ревізори -
інспектори не здійснювали будь-якого
аналізу рівня звичайних цін на реально
діючому ринку та не доведено
перевищення 20 % різниці між цінами
реалізації та звичайними цінами;
по-друге, висновок відповідача щодо
заниження доходу внаслідок не
віднесення до його складу безоплатно
отриманої сировини є неправомірним,
оскільки вартість вказаної сировини
була включена до собівартості готової
продукції за фактичними матеріальними
витратами, а тому не може бути не
облікованою у бухгалтерському обліку
підприємства; по-третє, протиправним є
також донарахування позивачу ПДВ у
сумі 60711,04 грн., оскільки вказана сума
ПДВ була віднесена позивачем до складу
податкового кредиту у зв'язку з
придбанням сировини від
постачальників, що підтверджується
первинними документами, а не
встановлення факту використання
понаднормової кількості сировини при
виробництві продукції, не є підставою
для його зменшення.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити.

Відповідач надав суду письмові
заперечення, в яких зазначає, що
встановлені під час перевірки ТОВ
"Парілайн" порушення діючого
законодавства, підтверджується
обставинами, викладеними в акті
перевірки, а тому прийняті на їх
підставі спірні податкові
повідомлення-рішення є законними.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав заперечення
проти адміністративного позову та
просив відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши
доводи позову та заперечень проти
нього, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, суд приходить до
висновку про задоволення позовних
вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з акту перевірки,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Парілайн"
зареєстровано як суб'єкт
господарювання - юридична особа 07.09.2004
року та перебуває на обліку в ДПІ у м.
Херсоні з 08.09.2004 року за №6600, є
платником податку на прибуток та
податку на додану вартість з 16.09.2004
року.

Відповідно до п.п.20.1.4 п.20.1 ст. 20, пп.75.1.2
п.75.1. ст.75, п.77.4. ст.77 Податкового кодексу
України посадовими особами ДПІ було
проведено планову виїзну перевірку ТОВ
"Парілайн" з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період
01.10.2009 року по 30.09.2012 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01.10.2009
року по 30.09.2012 року, за наслідками якої
складено акт від 18.02.2013 року №1131/22-1/33172257
( далі - акт перевірки ).

Під час перевірки відповідачем були
встановлені порушення ТОВ "Парілайн"
вимог діючого законодавства, а саме:

- пп. 14.1.13, пп.14.1.36, пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14,
п.135.1, п.135.2, пп. 135.5.4 п. 135.5 ст.135, п. 137.16
ст.137, пп.138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 153.2.1,
пп. 153.2.3 п. 153.2 ст.153 Податкового Кодексу
України від 02.12. 2010 року № 2755-УІ (із
змінами та доповненнями) та пп. 1.20.1 п.
1.20, п. 1.23. ст.1, пп.4.1.6. п.4.1. ст.4, п. 1.32 ст. 1,
п.5.1. ст.5 Закону України від 22.05.1997р. №
283/97-ВР "Про оподаткування прибутку
підприємств", в результаті чого
занижено податок на прибуток на
загальну суму 165 176,00 грн., у тому числі:
за 2010 рік в сумі 13 438,00 грн., за 1 квартал
2011 року в сумі 1 135,00 грн., за 2-4 квартали
2011 року в сумі 90 735,00 грн., за 9 місяців 2012
року в сумі 59 868,00 грн.;

- п. 188.1 ст. 188, пп.14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 198.3 ст.
198 Податкового кодексу України від 02.12.
2010 року № 2755-УІ (із змінами та
доповненнями) та п. 1.32 ст.1 пп. 7.4.1 п. 7.4 ст.
7 Закону України від 03.04.1997 року №168/97-ВР
"Про податок на додану вартість", в
результаті чого: занижено податок на
додану вартість, що підлягає сплаті до
бюджету, всього у сумі 75 731,00 грн., у тому
числі: за травень 2010 року у сумі 72,00 грн.,
за грудень 2010 року у сумі 11,00 грн.; за
вересень 2011 року у сумі 36323,00 грн.; за
грудень 2011 року у сумі 21619,00 грн.; за
червень 2012 року у сумі 11802,00 грн.; за
серпень 2012 року у сумі 5904,00 грн.

- п.200.1, п.200.3 ст. 200 Податкового кодексу
України від 2 грудня 2010 року №2755-VI (із
змінами та доповненнями), в результаті
чого: завищено суму, що підлягає
бюджетному відшкодуванню рядок 23.2
Декларації у березні 2011 року на суму
304,00 грн.; завищено від'ємне значення
рядок 19 Декларації у вересні 2012 року на
суму 3 853,00 грн.

На підставі вказаних висновків ДПІ у м.
Херсоні було прийнято наступні
податкові повідомлення-рішення від
06.03.2013 року -

- № про збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток за
основним платежем в сумі 165 176,00 грн. та
за штрафними санкціями в сумі 18 327,50
грн.;

- № про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість всього на загальну суму 94 663,75
грн., в тому числі за основним платежем
у сумі 75 731,00 грн. та за штрафними
санкціями у сумі 18 932,75 грн.;

- № про зменшення суми бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість за березень 2011 року на 304,00 грн.
та застосування штрафних санкцій у
розмірі 1,00 грн.

При цьому, податкове повідомлення -
рішення від 06.03.2013 року №
оскаржується позивачем в частині
збільшення грошового зобов'язання з
податку на прибуток за основним
платежем в сумі 150252,00 грн. та за
штрафними санкціями в сумі 18209,25 грн.

Оцінюючи правомірність прийняття
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень, суд виходить з встановлених в
ході розгляду справи фактичних
обставин та їх узгодженості з діючими,
на момент виникнення спірних
правовідносин, положеннями Закону
України від 28.12.1994 року №334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємств"
(далі - Закон України №334/94-ВР), Закону
України від 03.04.1997 року №168/97-ВР "Про
податок на додану вартість" (далі -
Закон України № 168/97-ВР), які були чинні
до 01.01.2011 року, та Податкового Кодексу
України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК
України), який набрав чинності з 01.01.2011
року.

Щодо правомірності податкового
повідомлення-рішення від 06.03.2013 року
№ в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств за основним платежем в
сумі 150252,00 грн. та за штрафними
санкціями в сумі 18209,25 грн.

В ході розгляду справи було
встановлено, що на збільшення
оскаржуваної розміру зобов'язань з
податку на прибуток підприємств
вплинули висновки відповідача щодо -

- заниження ТОВ "Парілайн" протягом 2011-
2012 років валового доходу у сумі 95885,00
грн. внаслідок продажу готової
продукції та товарів пов'язаним особам
за цінами нижчими, ніж звичайні ціни;

- заниження ТОВ "Парілайн" за період з
01.10.2009 року по 30.09.2012 року валового
доходу у загальній сумі 303555,16 грн.
внаслідок не включення до його складу
безоплатно отриманих сировини та
матеріалів для виробництва готової
продукції;

Як вбачається з стор. 8 - 11 акту
перевірки, порушення TOB "Парілайн" п.135.1
п.135.2. ст. 135, пп. 153.2.1, пп. 153.2.3 п.153.2 ст.153
Податкового кодексу України, яке
вплинуло на завищення доходу на
загальну суму 95885,00 грн., вмотивовано
тим, що протягом 2011 - 2012 років
підприємство здійснювало реалізацію
готової продукції фізичним та
юридичним особам, які прирівнюються до
пов'язаних осіб, за цінами, нижчі за
собівартість цієї продукції та чисту
вартість реалізації, про що
відображено у Розрахунку відхилень між
фактичною реалізацією та рівнем
звичайних цін, що підлягає включенню
до доходу ( додатки № 7, 8 до акту
перевірки).

З досліджених Розрахунку відхилень між
фактичною реалізацією та рівнем
звичайних цін, що підлягає включенню до
доходу за 2011 р. та 9 місяців 2012 р., судом
встановлено, що на підставі первинних
документів ( накладних) позивача щодо
реалізації готової продукції у розрізі
покупців, показників рахунку 92 «
адміністративні витрати » та рахунку 93
« витрати на збут»
ревізором-інспектором було
розраховано суму заниження доходу у
розмірі 95885,00 грн., яка складає різницю
між фактичною вартістю реалізованої
продукції, виходячи з виробничої
собівартості, та збільшеною вартістю
готової продукції з урахуванням з
звичайної ціни. При цьому, за звичайну
ціну прийнято реалізаційну
собівартість готової продукції, яка, на
думку ревізора-інспектора, крім прямих
витрат ( виробничих) повинна включати
також адміністративні витрати та
витрати на збут, що не було зроблено
ТОВ "Парілайн".

Суд не погоджується з вказаним
розрахунком відхилень між фактичною
реалізацією та рівнем звичайних цін,
оскільки вважає, що у податкового
органу відсутні законні повноваження
щодо самостійного встановлення рівня
звичайних цін.

Відповідно пп.14.1.159 п.14.1 ст. 14
Податкового кодексу України пов'язані
особи - юридичні та/або фізичні особи,
взаємовідносини між якими можуть
впливати на умови або економічні
результати їх діяльності і які
відповідають будь - якій з наведених
нижче ознак, зокрема, юридична особа, що
здійснює контроль за господарською
діяльністю платника податку або
контролюється таким платником податку
чи перебуває під спільним контролем з
таким платником податку;

Згідно з положеннями підпункту 153.2.1 ст.
153 цього Кодексу до пов'язаних осіб
також відносяться особи, які не є
платниками цього податку та сплачують
податок за іншими ставками, ніж платник
податку на прибуток.

Суд відмічає, що у змісті акту
перевірки відсутній перелік покупців
позивача, які за своїм статусом
відносяться до покупців, перелічених у
підпункті 153.2.1 ст. 153 ПК України.

При цьому, згідно висновку
судово-економічної експертизи № 79 від
03.12.2013 року, проведеної у рамках даної
справи, підтверджено, що у період з
01.10.2009 року по 30.09.2012 року ТОВ "Парілайн"
здійснювало реалізацію покупцям, які
прирівнюються до пов'язаних осіб,
відповідно пп. 153.2.3 п. 153.2 ст. 153 ПК
України.

Згідно пп.153.2.1, 153.2.3 п.153.2 ст. 153
Податкового кодексу України дохід,
отриманий платником від продажу
товарів (виконаних робіт, надання
послуг) пов'язаним особам, визначається
відповідно до договірних цін, але не
менших від звичайних цін на такі
товари, роботи, послуги, що діяли на
дату такого продажу, у разі, якщо
договірна ціна на такі товари (роботи,
послуги) відрізняються більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (роботи, послуги).

Правовідносини зі застосуванням
звичайних цін при реалізації товарів
послуг, у т.ч. пов'язаним особам, в
момент виникнення спірних
правовідносин (період з 01.10.2009 року по
30.09.2012 року) були врегульовано Законом
України від 28.12.1994 року № 334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємств" та
Податковим кодексом України, зокрема
відповідно до п. 8. підрозділу XX
Податкового кодексу України порядок
визначення звичайної ціни
регламентований пунктом 1.20 статті 1
Закону України " Про оподаткування
прибутку підприємств".

Відповідно до приписів підпункту 1.20.1
пункту 1.20 ст. 1 Закону України №334/94-ВР,
якщо цим пунктом не встановлено інше,
звичайною вважається ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору. Якщо не доведене зворотне,
вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Ідентичні товари (роботи, послуги) -
товари (роботи, послуги), що мають
однакові характерні для них основні
ознаки. Під час визначення
ідентичності товарів беруться до
уваги, зокрема, їх фізичні
характеристики, які не впливають на їх
якісні характеристики і не мають
суттєвого значення для визначення
ознак товару, якість і репутація на
ринку, країна походження та виробник.
Незначні відмінності в їх зовнішньому
вигляді можуть не враховуватися.

Однорідні товари (роботи, послуги) -
товари (роботи, послуги), які не є
ідентичними, мають подібні
характеристики і складаються зі схожих
компонентів, що дозволяє їм виконувати
однакові функції та (або) бути
взаємозамінними. Під час визначення
однорідності товарів (робіт, послуг)
беруться до уваги, зокрема, їх якість,
наявність товарного знака, репутація
на ринку, країна походження та
виробник.

Згідно з приписами підпункту 1.20.2
пункту 1.20 ст. 1 цього ж Закону для
визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована.

При цьому, у відповідності до п.13 Указу
Президента України «Про деякі заходи
дерегулювання підприємницької
діяльності» № 817/98 від 23.07.98 р.
індикативні або звичайні ціни на
товари (роботи, послуги) для
застосування їх у податкових або
митних установлюються на підставі
статистичної оцінки рівня цін
реалізації таких товарів (робіт,
послуг) на внутрішньому ринку України,
яка проводиться уповноваженим
державним органом у визначеному ним
порядку.

За приписами пп.14.1.218. п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу ринок товарів
(робіт, послуг) - сфера обігу товарів
(робіт, послуг), що визначається
виходячи з можливості покупця
(продавця) без значних додаткових
витрат придбати (реалізувати) товар
(роботи, послуги) на найближчій для
покупця (продавця) території.

Методологічні засади формування
інформації про операції пов'язаних
сторін та її розкриття у фінансовій
звітності визначено Положенням
(стандартом) бухгалтерського обліку 23
"Розкриття інформації щодо пов'язаних
сторін", затвердженого Наказом
Міністерства Фінансів України № 303 від
18 червня 2001 року, відповідно до якого за
методом порівняльної неконтрольованої
ціни застосовується ціна, яка
визначається за ціною на аналогічну
продукцію (товари, роботи, послуги), що
реалізована не пов'язаному з продавцем
покупцеві за звичайних умов
діяльності.

Відповідно до приписів підпункту 1.20.8
пункту 1.20 статті 1 цього Закону
обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом.

Отже, якщо податковий орган не згодний
із ціною договору, то він зобов'язаний
довести, що ціна договору не відповідає
рівню звичайної ціни. При цьому
податковий орган зобов'язаний діяти в
порядку, встановленому цим Законом.

Проте, суд відмічає, що відповідачем не
надано суду доказів звернення до
органів статистики чи інших державних
органів за одержанням необхідної
інформації щодо рівня звичайних цін
для підтвердження проведення ним
повного аналізу цін на аналогічну
продукцію та використання отриманої
інформації про укладені на момент
продажу такого товару договори з
ідентичними (однорідними) товарами
інших продавців, умови яких є
співставними з умовам продажу готової
продукції покупцям, наведеним у
додатку № 7, 8 акту перевірки.

Крім того, суд також не погоджується з
позицією відповідача щодо здійснення
ТОВ "Парілайн" реалізації готової
продукції нижче її виробничої
собівартості, що на думку ДПІ, є
підставою для донарахування валового
доходу, оскільки до факторів
ціноутворення, крім рівня витрат,
пов'язаних з виробництвом товару,
належать рівень попиту на продукцію,
кон'юнктура ринку, платоспроможність
покупця, обсяги виробництва та
складські запаси продавця, інші умови,
які об'єктивно впливають на формування
ціни.

Суд додатково відмічає, що дотримання
порядку застосування звичайних цін при
реалізації товарів, послуг пов'язаним
особам, є підставою для зменшення
валових витрат у разі встановлення їх
перевищення з розміром доходу,
отриманого платником податків у
зв'язку з такою реалізацію (абз. 2
підпункту 153.2.6 пункту 153.2 статті 153
Податкового кодексу України).

Проте, суд відмічає, що порушення
платником податків вказаного порядку
діюче законодавство жодним чином не
пов'язує з ціновою політикою
підприємства в частині формування
реалізаційної собівартості готової
продукції, а лише з сумою валових
витрат, яка не повинна перевищувати
отриманий дохід.

Таким чином, податковим органом
всупереч вимог ч. 2 ст. 71 КАС України не
доведено заниження Товариством
протягом 2011- 2012 років валового доходу у
сумі 95885,00 грн. внаслідок продажу
готової продукції та товарів
пов'язаним особам за цінами нижчими,
ніж звичайні ціни.

Крім того, суд вказує, що на визначення
загальної суми грошового зобов'язання
з податку на прибуток за оскаржуваним
податковим повідомленням-рішенням
вплинули як порушення щодо порядку
застосування звичайних цін, та і інші
порушення, пов'язані з формування
складу валових витрат.

Відповідно до п. 2.3 Порядку направлення
органами державної податкової служби
податкових повідомлень-рішень
платникам податків, затвердженого
Наказом Державної податкової
адміністрації від 22.12.2010 р. №985,
податкове повідомлення-рішення
складається в двох примірниках за
кожним окремим податком, збором разом
із штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами), або штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами, пенею),
передбаченими Кодексом, а також за
кожною штрафною (фінансовою) санкцією
(штрафом) за порушення норм іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, та/або пенею за
порушення строків розрахунків у сфері
зовнішньоекономічної діяльності. У
разі здійснення розрахунку
(перерахунку) збільшення (зменшення)
грошового зобов'язання, зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування, зменшення від'ємного
значення суми податку на додану
вартість із застосуванням звичайних
цін за результатами перевірки
приймаються окремі податкові
повідомлення-рішення на ці суми за
формами, передбаченими пунктом 2.2 цього
розділу.

Зі змісту наведеної норми випливає, що
за результатами самостійного
визначення податковим органом
звичайних цін приймається окреме
податкове повідомлення-рішення про
визначення звичайних цін, яке в
подальшому, якщо його не скасовано за
результатами завершення процедури
адміністративного або судового
оскарження, може слугувати підставою
для збільшення платнику податків
грошових зобов'язань з податку на
прибуток та ПДВ.

Однак, окремого податкового
повідомлення-рішення з питань
визначення звичайних цін відповідачем
по справі не приймалось.

Іншим висновком податкового органу
щодо заниження ТОВ "Парілайн" за період
з 01.10.2009 року по 30.09.2012 року доходу у
рядку 01.6 Декларації "інші доходи", у
загальній сумі 303 555,16 грн., є не
віднесенням підприємством до складу
валового доходу вартість безоплатно
отриманої сировини та матеріалів, яка
виникла внаслідок їх списання при
виробництві готової продукції за
нормами меншими, ніж це передбачено
затвердженими нормами підприємства.

Як зазначено на стор. 6-7, 11-13 акту
перевірки, що на порушення пп. 1.20.1 п.1.20
п.1.23. ст.1, пп.4.1.6. п.4.1. ст.4 Закону України
від 22.05.1997 р. № 283/97-ВР "Про оподаткування
прибутку підприємств" та пп. 14.1.13,
пп.14.1.36. п. 14.1 ст.14, п. 135.1 пп.135.5.4. п.135.5 ст.
135 п.137.16. ст. 137, пп. 153.2.1, пп.153.2.3. п. 153.2. ст.
153 Податкового кодексу України
підприємством занижено валовий дохід
від продажу товарів, сировини та
готової продукції у загальній сумі 53
148,60 грн. в тому числі по періодах ІІ
квартал 2010 року - 28 266,02 грн., ІІІ квартал
2010 року - 5193,18 грн.; IV квартал 2010 року -
19689,40 грн., а також у загальній сумі
282290,77 грн. в тому числі по періодах: ІІ
квартал 2011 року - 2328,93 грн.; ІІІ квартал
2011 року - 54939,54 грн.; І квартал 2012 року -
75262,25 грн.; ІІ квартал 2012 року - 29429,88 грн.;
ІІІ квартал 2012 року - 120330,17 грн.

Вказаний висновок ґрунтується на тому,
що в ході перевірки норм використання
матеріалів для виробництва 1 м.
кубічного продукції, затверджених
підприємством, оборотно - сальдових
відомостей по рахункам 26 «Готова
продукція», 20 «Матеріали», 28 «Товари»,
первинних документів на реалізацію
продукції та придбання матеріалів
(виробничі звіти відсутні) встановлено,
що підприємством при виготовлені
продукції списано сировини (гравію,
піску, цементу, хімічних добавок, золи,
шлаку) менше, ніж передбачено нормами,
затвердженими директором TOB
«Парілайн», на загальну суму 303555,16 грн.,
яка розрахована відповідно пп.1.20.1 п.1.20
ст. 1 Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" за ціною
придбання підприємством аналогічних
товарів від реальних постачальників з
ПДВ та відображено у додатках № 4, 5, 6
"Розрахунок розбіжностей використання
сировини за нормами та фактичного
списання у виробництво ТОВ "Парілайн".

Отже, податковий орган вважає, що
списання сировини у виробництво
готової продукції понад фактичну
наявність її на балансі підприємства, є
безоплатним отриманням такого товару
відповідно до п. 1.23. ст.1. Закону України
від 22.05.1997р. № 283/97-ВР "Про оподаткування
прибутку підприємств" та пп. 14.1.13. п.14.1
ст.14 Податкового кодексу України від 2
грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та
доповненнями).

Суд не погоджується з вказаним
висновком податкового органу, виходячи
з наступного.

Під господарською діяльністю
розуміється діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами
(п.п.14.1.36. п. 14. 1 ст. 14 Податкового кодексу
України).

Відповідно п.п.14.1.191 п.14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
постачання товарів - будь-яка передача
права на розпорядження товарами як
власник, у тому числі продаж, обмін чи
дарування такого товару, а також
постачання товарів за рішенням суду та
відповідно п. 14.1.202 зазначеної статті
продаж (реалізація) товарів - будь-які
операції, що здійснюються згідно з
договорами купівлі-продажу, міни,
поставки та іншими господарськими,
цивільно-правовими договорами, які
передбачають передачу прав власності
на такі товари за плату або компенсацію
незалежно від строків її надання, а
також операції з безоплатного надання
товарів. Не вважаються продажем
товарів операції з надання товарів у
межах договорів комісії (консигнації),
поруки, схову (відповідального
зберігання), доручення, довірчого
управління, оперативного лізингу
(оренди), інших цивільно-правових
договорів, які не передбачають
передачі прав власності на такі товари.

Відповідно до п. 1.23. ст.1. Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств", безоплатно надані товари
- це: товари, що надаються платником
податку згідно з договорами дарування,
іншими договорами, які не передбачають
грошової або іншої компенсації
вартості таких матеріальних цінностей
і нематеріальних активів чи їх
повернення, або без укладання таких
угод...

Аналогічна норма міститься у пп. 14.1.13
п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України,
зокрема, безплатно надані товари,
роботи, послуги: а) товари, що надаються
згідно з договорами дарування, іншими
договорами, за якими не передбачається
грошова або інша компенсація вартості
таких товарів чи їх повернення, або без
укладення таких договорів; б) роботи
(послуги), що виконуються (надаються)
без висування вимоги щодо компенсації
їх вартості; в) товари, передані
юридичній чи фізичній особі на
відповідальне зберігання і
використані нею.

Відповідно до пп. 135.5.4 п. 135 ст.135
Податкового кодексу України, - інші
доходи включають в тому числі: вартість
товарів, робіт, послуг, безоплатно
отриманих платником податку у звітному
періоді, визначена на рівні не нижче
звичайної ціни, суми безповоротної
фінансової допомоги, отриманої
платником податку у звітному
податковому періоді, безнадійної
кредиторської заборгованості, крім
випадків, коли операції з
надання/отримання безповоротної
фінансової допомоги проводяться між
платником податку та його
відокремленими підрозділами, які не
мають статусу юридичної особи.

Відповідно пп. 137.4 ст. 137 цього Кодексу,
датою отримання доходів, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, є звітний період, у
якому такі доходи визнаються згідно з
цією статтею, незалежно від фактичного
надходження коштів (метод нарахувань),
визначений з урахуванням норм цього
пункту.

Доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку та інших
документів.

Згідно ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні», підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Як вбачається з акту перевірки (стор. 17),
що у період з 01.10.09 по 31.03.11 підприємство
займалося виробництвом бетонів,
цементних розчинів та цементів марки
ПЦ 11 БК - 400 та марки КУ/Б - 300, проте за
даними бухгалтерського обліку вказана
сировина не списувалась у виробництво
та/або не обліковувалась на балансі
підприємства, що на думку податкового
органу підтверджується фактом
списання у виробництво бетонів,
цементних розчинів та цементу сировини
(гравію, піску, цементу, хімічних
добавок, золи, шлаку) менше, ніж це
передбачено нормами використання
матеріалів для виробництва 1 м.
кубічного продукції, затвердженими
підприємством.

Отже, на підставі вказаних
розбіжностей ревізором - інспектором
було зроблено висновок, що сировина (
гравій, пісок, цемент, хімічні добавки,
зола, шлак), не облікована на балансі
підприємства, проте фактично
використана у виробництві продукції та
є безоплатно отриманою ТОВ "Парілайн"
згідно Розрахунку розбіжностей
використання сировини за нормами та
фактичного списання у виробництво ТОВ
"Парілайн", наведеного у додатках №4, 5, 6
до акту перевірки.

Проте, суд відмічає, що вказаний
розрахунок розбіжностей ґрунтується
на матеріальній складовій виробництва,
оскільки в акті перевірки не
зазначається, яку сировину, в якій
частині та за яким договором було
отримано позивачем без грошової
компенсації, що є порушенням приписів
Порядку оформлення результатів
документальних перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
від 22.12.2010 р. № 984, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 12.01.2011
р. за № 34/18772, згідно п.6 розділу І якого
факти виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

При цьому, суд відмічає, що в акті
перевірки відповідач не вказує про
наявність в обліку підприємства
кредиторської заборгованості по
постачальнику сировини, або виявлення
за наслідками інвентаризації недостач
або лишків сировини, що могло бути
підставою для оприбуткування сировини,
отриманої на безоплатній основі.

У відповідності до вимог пункт 1.23
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств", для визначення
"безоплатно наданих товарів", які
згідно зі п. 135.1 ст. 135 Податкового
кодексу України, основною ознакою для
віднесення товарів до безоплатно
наданих є їх надання без грошової або
іншої компенсації та без зобов'язання
їх повернути. При цьому, така операція
може бути здійснена як на підставі
будь-якого договору з умовою
відсутності грошової або іншої
компенсації вартості таких
матеріальних цінностей і
нематеріальних активів чи їх
повернення, так і без укладення таких
угод..

Оскільки об'єктом оподаткування
податком на прибуток наведені норми
визначають операції з передачі
товарів, які здійснюються за
договорами купівлі-продажу, міни,
поставки та іншими цивільно-правовими
договорами, які передбачають передачу
прав власності на такі товари, тому
даний висновок ДПІ не відповідає
правильному застосуванню вищевказаних
норм матеріального права, оскільки в
ході розгляду справи встановлено
незмінність власника спірної сировини
при подальшому її використані у
виробництві готової продукції.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку щодо недоведеності
відповідачем щодо заниження ТОВ
"Парілайн" рядку 01.6 Декларації "інші
доходи", за період з 01.10.2009 року по 30.09.2012
року доходу на загальну суму 303555,16 грн.,
оскільки наднормативні витрати
сировини при виробництва готової
продукції не підпадають під визнання
безоплатно отриманих товарів.

Щодо правомірності податкових
повідомлень-рішень від 06.03.2013 року
№ про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану за
основним платежем у сумі 75731,00 грн. та за
штрафними санкціями у сумі 18932,75 грн. та
від 06.03.2013 року № про зменшення
суми бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість за березень
2011 року на 304,00 грн. та застосування
штрафних санкцій у розмірі 1,00 грн., то
суд встановив наступне.

В ході розгляду справи було
встановлено, що на збільшення
оскаржуваного розміру суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість та на зменшення суми
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість вплинули наступні
висновки відповідача, зокрема, щодо -

- заниження ТОВ "Парілайн" протягом 2011-
2012 років податкових зобов'язань з ПДВ у
сумі 19178,00 грн. внаслідок продажу
готової продукції та товарів
пов'язаним особам за цінами нижчими,
ніж звичайні ціни;

- завищення ТОВ "Парілайн" за період з
01.10.2009 року по 30.09.2012 року податкового
кредиту в загальній сумі 60 711,04 грн.
внаслідок неправомірного включення до
собівартості готової продукції
понаднормове використання сировини
при виробництві бетонної суміші,
цементного розчину, цементу.

Так, на стор. 31-32 акут перевірки
ревізор-інспектор вказує, що на
порушення п. 188 ст. 188 ПК України TOB
"Парілайн" занижено базу оподаткування
ПДВ за період протягом 2011 - 2012 років на
загальну суму 19178,00 грн. згідно
розрахунку, наведеному у додатках 7, 8 до
акта перевірки, оскільки до складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем у зв'язку з компенсацією
вартості товарів/послуг. Реалізація
товару за цінами, нижчими за звичайні,
привела до заниження обсягу поставки
на 95885,00 грн., а тому і до заниження
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість на загальну суму 19178,00
грн., у тому числі за квітень 2011 року в
сумі 369,00 грн. за червень 2011 року в сумі
99,00 грн., за серпень 2011 року в сумі 120,00
грн., за вересень 2011 року в сумі 5395,00
грн., за грудень 2011 року в сумі 2080,00 грн.,
за травень 2012 року в сумі 3161,00 грн., за
червень 2012 року в сумі 3833,00 грн. за
липень 2012 року в сумі 268,00 грн., за
вересень 2012 року в сумі 3853,00 грн.

Відповідно до п.188.1 ст.188 ПК України база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг визначається виходячи з
їх договірної (контрактної) вартості,
але не нижче звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів.

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Суд відмічає, що висновок відповідача
щодо порушення TOB "Парілайн" п.188 ст.188 ПК
України відносно збільшення бази
оподаткування податком на додану
вартість у сумі 19178,00 грн. є суміжним з
висновком щодо порушення п.135.1 п.135.2. ст.
135, пп. 153.2.1, пп. 153.2.3 п.153.2 ст.153
Податкового кодексу України в частині
заниження TOB "Парілайн" валового доходу
у сумі 95885,00 грн., оскільки їх підставами
є реалізація готової продукції
покупця - пов'язаним особам за цінами
нижчими від звичайних цін.

Враховуючи, що судом було визнано
протиправним висновок ДПІ щодо
порушення TOB "Парілайн" п.135.1 п.135.2. ст. 135,
пп. 153.2.1, пп. 153.2.3 п.153.2 ст.153 Податкового
кодексу України, тому суд приходить до
висновку що, всупереч вимог ч.2 ст.71 КАС
України податковим органом, як
суб'єктом владних повноважень не
доведено, що при визначенні податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість за операціями з реалізації
готової продукції покупцям, TOB
"Парілайн" виходило не з договірних
цін, які встановлені сторонами
договорів поставки, та те, що ці ціни не
відповідають рівню звичайних цін.

При цьому, чинним законодавством не
передбачено обов'язковості визначення
бази оподаткування податком на додану
вартість, виходячи з собівартості
товару, а продаж позивачем готової
продукції за ціною, нижчою
собівартості, не можна розглядати як
операцією, вчинену поза межами його
господарської діяльності.

Щодо висновку ДПІ про порушення ТОВ
"Парілайн" пп.14.1.36. п. 14.1 ст.14, п.198.3. ст. 198
Податкового кодексу України та до п.1.32
ст.1 пп.7.4.1. п.7.4. ст..7 Закону України "Про
податок на додану вартість», то
відповідно до стор. 37 акту перевірки,
податковим органом зроблено висновок,
що ТОВ "Парілайн" завищено податковий
кредит на загальну суму 60710,00 грн. в тому
числі по періодах: квітень 2010 р. - 60,94
грн.; травень 2010 р. - 10,90 грн.; липень 2010 р.
- 49,22 грн.; січень 2011 р. - 265,90 грн.;
березень 2011 р. - 641,97 грн.; квітень 2011 р. -
57,72 грн.; червень 2011р.-22108,50 грн.; серпень
2011 р. - 7073,77 грн.; вересень 2011 р. - 27052,26
грн.; листопад 2011 р. - 3091,95 грн.; січень 2012
р.-109,44 грн.; червень 2012 р. - 188,47 грн..

Даний висновок ґрунтується на тому, що
оскільки підприємством при
виробництві бетонів, цементних
розчинів, цементу включено до
собівартості продукції понаднормове
використання сировини у загальній сумі
303555,16 грн., яка раніше була придбана з
ПДВ, тому сума ПДВ 60710,00 грн. від
вартості такої сировини не підлягає
включенню до податкового кредиту у
зв'язку з не використанням у
господарській діяльності. Розрахунок
наднормативних витрат та їх розцінення
наведено у додатку № 4, 5, 6 до акту
перевірки.

Суд не погоджується з вказаним
висновком податкового органу,
враховуючи наступне.

Правомірність формування податкового
кредиту до 01.04.2011 року визначалися
вимогами Закону України від 03.04.1997 р. №
168/97-ВР "Про податок на додану вартість"
(далі - Закон України № 168/97-ВР), а з 01.04.2011
року положеннями Податкового кодексу
України.

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону України
"Про податок на додану вартість" та п.
14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу
України, податковий кредит це сума, на
яку платник податків має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду.

Згідно з п.7.5.1 п.7.5. ст.7 вказаного Закону
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій:

або дата списання коштів з
банківського рахунка платника податку
і оплати товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунка
(товарного чека) в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків:

або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Аналогічна норма міститься у п. 198.2 ст.
198 Податковому кодексу України,

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку протягом звітного
періоду у зв'язку з придбанням товарів
та послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Аналогічні приписи містяться у п. 198.3
ст. 198 Податкового кодексу України.

Отже, необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Як вбачається з акту перевірки та
висновку експерта, що у перевірений
період податковий кредит був
сформований позивачем на підставі
первинних документів щодо придбання у
постачальників сировини та матеріалів
з метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях
(виготовлення бетонів, цементних
розчинів, цементу для подальшого їх
продажу) у межах господарської
діяльності позивача, за результатами
якої був отриманий та задекларований
дохід.

Отже, позивач мав право віднести до
складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість, які були
сплачені у зв'язку з придбанням товарів
для потреб власної господарської
діяльності, організації та
забезпечення виробництва продукції у
перевіряє мий період, керуючись пп.14.1.36
п.14.1 ст.14, п. 188.1 ст.188, п.198.1, п.198.6 ст.198 ПК
України.

При цьому, чинним законодавством не
передбачено обов'язковості визначення
бази оподаткування податком на додану
вартість, виходячи з собівартості
товару.

З урахуванням зазначеного, суд вважає
неправомірним висновок відповідача
щодо зменшення ТОВ "Парілайн"
податкового кредиту з ПДВ 60711,04 грн.,
отриманого від постачальників
сировини та матеріалів, оскільки право
платника податків на формування
податкового кредиту не залежить від
формування платником податків
реалізаційної собівартості готової
продукції, у т.ч. віднесення до її
складу наднормативних виробничих
витрат.

Згідно з ч. 2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи, що правомірність судження
суб'єкта владних повноважень щодо
встановлених в акті перевірки порушень
не знайшла свого підтвердження
здобутими по справі доказами, тому суд
приходить до висновку щодо
протиправного визначення грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
сумі 150252,00 грн., з податку на додану
вартість в сумі 75731,00 грн. та зменшенню
бюджетного відшкодування у сумі 304,00
грн.

Оскільки у податкового органу не було
законних підстав для визначення в
оскаржуваних податкових повідомленнях
- рішеннях зобов'язань з податку на
додану вартість та податку на прибуток
приватних підприємств, а тому не має
підстав і для застосування до позивача
відповідно до ст. 123 Податкового
кодексу України штрафних санкції
згідно оскаржуваних податкових
повідомлень - рішень.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не доведено правомірність
прийнятих податкових
повідомлень-рішень від 06.03.2013 року
№, № та №, а тому суд
приходить до висновку про задоволення
позовних вимог ТОВ "Парілайн".

Керуючись ст.ст. 2-14, 71, 159-163, 167, 186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

постановив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати
податкове повідомлення - рішення від
06.03.2013 року № в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку на
прибуток за основним платежем в сумі
150252,00 грн. та за штрафними санкціями в
сумі 18209,25 грн.

Визнати незаконним та скасувати
податкове повідомлення - рішення від
06.03.2013 року № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем у
сумі 75731,00 грн. та за штрафними
санкціями у сумі 18932,75 грн.;

Визнати незаконним та скасувати
податкове повідомлення - рішення від
06.03.2013 року № про зменшення суми
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість за березень 2011 року на
304,00 грн. та застосування штрафних
санкцій у розмірі 1,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Парілайн"
(ідентифікаційний код 33172257) судові
витрати зі сплати судового збору в сумі
2294,00 грн. (дві тисячі двісті дев'яносто
чотири гривні).

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України чи
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 08 лютого 2014 р.

Суддя
Дубровна
В.А.

кат. 8.3.1