Справа № 2а-15295/10/0470
Суддя: Чумаченко Т.А.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" лютого 2014 р. м. Київ
К/9991/456/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:
Чумаченко Т.А., Конюшка К.В.,
Сороки М.О., розглянувши в порядку
письмового провадження касаційну
скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю «ІНТЕРПАЙП НІКО
ТЬЮБ» на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 09
лютого 2011 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 29 листопада
2011 року у справі за позовом товариства
з обмеженою відповідальністю
«ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» до Головного
управління Пенсійного фонду України в
Дніпропетровській області, управління
Пенсійного фонду України в м. Нікополі
Дніпропетровської області, третя
особа: державне підприємство
«Інформаційний центр
персоніфікованого обліку Пенсійного
фонду України», про визнання
неправомірним рішення, -в с т а н о в и л
а:Товариство з обмеженою
відповідальністю «ІНТЕРПАЙП НІКО
ТЬЮБ» звернулось до суду з позовом до
Головного управління Пенсійного фонду
України в Дніпропетровській області,
управління Пенсійного фонду України в
м. Нікополі Дніпропетровської області,
третя особа: державне підприємство
«Інформаційний центр
персоніфікованого обліку Пенсійного
фонду України», про визнання
неправомірним рішення.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду

від 09 лютого 2011 року у задоволенні
позову відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду

від 29 листопада 2011 року постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду

від 09 лютого 2011 року залишено без змін.

Не погоджуючись з постановленими у
справі рішеннями судів, товариство з
обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП
НІКО ТЬЮБ» звернулось до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій посилається
на неправильне застосування судами
норм матеріального і процесуального
права, просить рішення судів
попередніх інстанцій скасувати та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

У зв'язку з відсутністю клопотань усіх
осіб, які беруть участь у справі, про
розгляд справи за їх участю, відповідно
до пункту 1 частини 1 статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд касаційної скарги проводиться
в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді щодо
обставин, необхідних для ухвалення
рішення судом касаційної інстанції,
перевіривши доводи касаційної скарги,
правильність правової оцінки обставин
у справі та застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню за таких
підстав.

Судами встановлено, що товариство з
обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП
НІКО ТЬЮБ» перебуває на обліку в
управлінні Пенсійного фонду України в
м. Нікополі Дніпропетровської області,
як платник страхових внесків.

Позивачем 20 липня 2010 року було
сформовано і направлено звіт за
червень 2010 року до ДП «Інформаційний
центр персоніфікованого обліку
Пенсійного фонду України».

У зв'язку з неотриманням квитанції про
одержання електронного звіту,
позивачем

21 липня 2010 року повторно направлено
електронний звіт до ДП «Інформаційний
центр персоніфікованого обліку
Пенсійного фонду України» з уточненням
електронної адреси отримувача і
зворотної адреси, та отримано
квитанцію про одержання електронного
звіту.

Управлінням Пенсійного фонду України в
м. Нікополі Дніпропетровської області

23 липня 2010 року складено акт № 17, яким
встановлено порушення позивачем
строків подання звіту за червень 2010
року, а саме подання звіту 21 липня 2010
року, в той час, як граничним строком
подання було 20 липня 2010 року.

На підставі вищезазначеного акту,
відповідачем 28 липня 2010 року прийнято
рішення №0426 про застосування
фінансових санкцій за неподання,
несвоєчасне подання, подання не за
встановленою формою звітності до
органів Пенсійного фонду України, яким
на позивача накладено штраф у розмірі
318835 грн. 68 коп.

Вважаючи таке рішення відповідача
протиправним, позивач звернувся до
суду з цим позовом.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статей 14, 17 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
підприємства, установи і організації,
створені відповідно до законодавства
України, незалежно від форми власності,
виду діяльності та господарювання,
об'єднання громадян, профспілки,
політичні партії, фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності та
інші особи є страхувальниками.
Страхувальник зобов'язаний
нараховувати, обчислювати і сплачувати
у встановлені строки та у повному
обсязі страхові внески.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України № 21-1, страхові внески
нараховуються незалежно від джерел їх
фінансування, форми, порядку, місця
виплати та використання, а також
незалежно від того, чи були зазначені
суми фактично виплачені після їх
нарахування до сплати. Нараховані за
відповідний базовий звітний період
страхові внески плануються платниками
шляхом перерахування безготівкових
сум з їх банківських рахунків не
пізніше ніж через 20 календарних днів із
дня закінчення цього періоду незалежно
від виплати заробітної плати (доходу),
на суми яких нараховуються страхові
внески.

Термін сплати страхових внесків
передбачено частиною 6 статті 20 Закону
України

«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», відповідно до
якої страхові внески нараховані за
відповідний базовий звітний період,
рівний календарному місяцю,
сплачуються не пізніш ніж через 20
календарних днів із дня закінчення
цього періоду, до 20 числа місяця.

Відповідно до частини 10 статті 20
вищевказаного закону якщо
страхувальники несвоєчасно або не в
повному обсязі сплачують страхові
внески, до них застосовуються
фінансові санкції, передбачені
законом.

Право застосування фінансових санкцій
надано територіальним органам
Пенсійного фонду відповідно до пункту 6
частини 1 статті 64 цього закону.

Згідно з частиною 13 статті 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» про
нарахування пені та накладення штрафів
посадові особи виконавчих органів
Пенсійного фонду виносять рішення.

Частиною 9 статті 106 вищевказаного
закону (в редакції, що діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
передбачалось, що органи Пенсійного
фонду застосовували до
страхувальників фінансові санкції за
несплату (неперерахування) або
несвоєчасну сплату (несвоєчасне
перерахування) страхувальниками
страхових внесків, у тому числі
донарахованих страхувальниками або
територіальними органами Пенсійного
фонду, у вигляді штрафу, який
розраховується залежно від строку
затримки платежу в розмірі: 10 відсотків
своєчасно не сплачених зазначених сум -
у разі затримки їх сплати у строк до 30
календарних днів включно; 20 відсотків
зазначених сум - у разі затримки їх
сплати у строк до 90 календарних днів
включно; 50 відсотків зазначених сум - у
разі затримки їх сплати понад 90
календарних днів.

Одночасно на суми своєчасно не
сплачених (не перерахованих) страхових,
внесків і фінансових санкцій
нараховується пеня в розмірі 0,1
відсотка зазначених сум коштів,
розрахована за кожний день
прострочення платежу.

При цьому відповідно до листа
Пенсійного фонду України від 02 червня
2006 року

№ 7018/07-10 до підприємств, установ,
організацій та інших платників, які у
звітному періоді не мали порушень
строків та порядку подання звітності
до органів Пенсійного фонду України,
своєчасно і в повному обсязі
сплачували страхові внески, сумлінно
виконували інші обов'язки
страхувальника, передбачені статтею 17
Закону, фінансову санкцію відповідно
до

пункту 5 частини 9 статті 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» може
бути застосовано в розмірі 170 грн.
(десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що при винесенні оскаржуваного рішення
відповідач діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
зокрема, пропорційно, з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія).

Разом з тим, постановляючи рішення,
суди попередніх інстанцій не
перевірили наявність балансу між
фінансовими санкціями, застосованими
до позивача оскаржуваним рішенням
відповідача і цілями, на досягнення
яких воно спрямоване.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Таким чином, без повного та всебічного
з'ясування обставин у справі
постановлене судом рішення не є
обґрунтованим.

Разом з тим, відповідно до статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
рішень судів першої та апеляційної
інстанції і направлення справи на
новий судовий розгляд є порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи і не
можуть бути усунені судом касаційної
інстанції.

Виходячи з наведеного, постановлені у
справі рішення судів першої та
апеляційної інстанції підлягають
скасуванню, а справа - поверненню на
новий розгляд суду першої інстанції
для виконання вимог статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевірки всіх доводів сторін
і постановлення законного та
обґрунтованого рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП
НІКО ТЬЮБ» задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду

від 09 лютого 2011 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 29 листопада
2011 року у справі - скасувати.

Справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП
НІКО ТЬЮБ» до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Дніпропетровській області, управління
Пенсійного фонду України в м. Нікополі
Дніпропетровської області, третя
особа: державне підприємство
«Інформаційний центр
персоніфікованого обліку Пенсійного
фонду України», про визнання
неправомірним рішення - повернути на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: