Справа № 809/4121/13-а
Суддя: Мигалюк Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"05" лютого 2014 р.
Справа № 809/4121/13-a

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мигалюка Ю.В.

секретаря Григорука Д.С.,

за участю сторін:

представників позивача: Гулянич
М.М., Блищак О.В.,

представника відповідача: не з"явився,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м.
Івано-Франківську в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
прокуратури Тисменицького району до
Тисменицької районної ради про
визнання протиправними та скасування
пунктів 2-6 рішення сесії Тисменицької
районної ради від 26.11.2013 року «Про
суспільно-політичну ситуацію в Україні
та перспективи євроінтеграції»-

ВСТАНОВИВ:

Прокуратура Тисменицького району
звернулася в суд з адміністративним
позовом до Тисменицької районної ради
про визнання протиправними та
скасування пунктів 2-6 рішення сесії
Тисменицької районної ради від 26.11.2013
року "Про суспільно-політичну ситуацію
в Україні та перспективи
євроінтеграції".

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги
підтримали,суду пояснили що відповідач
протиправно, в порушення положень
Конституції України, Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
прийнявши оскаржуване рішення з питань
загальнодержавного значення -
суспільного життя, вийшов за межі
компетенції, оскільки вирішив питання,
яке до відання органів місцевого
самоврядування не віднесено та не
належить до питань місцевого значення.
Тобто діяв не на підставі, не в межах
наданих йому повноважень та не у
спосіб, що передбачений Конституцією
та законами України. Просили позов
задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився без поважних
причин та без повідомлення ним про
причини неприбуття, хоча відповідач
повідомлений належним чином про дату,
час та місце судового розгляду.

За таких обставин, враховуючи
положення частини 4 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд розглянув справу за
відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення представників
позивача, розглянувши матеріали
справи, дослідивши подані докази, суд
прийшов до висновку про
обґрунтованість позовних вимог, а тому
позов підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 26.11.2013 року на
позачерговій вісімнадцятій сесії
Тисменицької районної ради
Івано-Франківської області шостого
демократичного скликання прийнято
рішення "Про суспільно-політичну
ситуацію в Україні та перспективи
євроінтеграції" (а.с.9). Зокрема,
пунктами 2, 3, 4, 5, 6 вказаного рішення
вирішено:

2. Підтримати звернення обласної ради
щодо позиції територіальних громад
області у зв'язку з призупиненням
Президентом України В.Януковичем,
Кабінетом Міністрів України процесу
підготовки до підписання Угоди про
асоціацію між Україною та Європейським
Союзом та надіслати його Європейському
парламенту, Раді Європи, Європейській
комісії, Послу Європейського Союзу в
Україні пану Я.Томбінському
(додається).

3. Вимагати від Верховної Ради України
зібратися та провести 27 листопада 2013
року позачергову сесію, на якій
прийняти закони України про
недопустимість вибіркового
правосуддя, про можливість лікування
за кордоном осіб, засуджених до
позбавлення волі, про прокуратуру, про
імпічмент Президента України.

4. Вимагати від Президента України
В.Януковича припинити повноваження
Прем'єр-міністра України М.Азарова та
прийняти рішення про його відставку.

5. Вимагати від Президента України
В.Януковича та Верховної Ради України
терміново вчинити всі необхідні
правові дії для підписання на саміті у
місті Вільнюсі 28-29 листопада 2013 року
Угоди про асоціацію між Україною та
Європейським Союзом.

6.Рекомендувати територіальним
громадам та органам місцевого
самоврядування Тисменицького району
висловити свою позицію щодо відмови
підписання Президентом України
В.Януковичем Угоди про асоціацію між
Україною та Європейським Союзом.

Зазначене рішення оприлюднено в
районній газеті «Вперед» (а.с.13).

В грудні 2013 року прокуратурою
Тисменицького району
Івано-Франківської області у порядку
нагляду за додержанням і застосуванням
законів встановлено порушення
Тисменицькою районною радою
Івано-Франківської області Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" та Конституції України, що
виразилося у прийнятті рішення "Про
суспільно-політичну ситуацію в Україні
та перспективи євроінтеграції" від
26.11.2013 року.

Виявлені позивачем порушення стали
підставою для звернення до суду про
визнання рішення відповідача
протиправним та скасування в окремій
частині його положень.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

За змістом вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють,
зокрема, чи прийняті вони на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Поняття законності визначено як
соціально-правове явище, що
характеризує організацію і
функціонування суспільства і держави
на правових засадах.

Законність - це правовий режим точного
виконання чинних законів усіма
суб'єктами права; режим, за якого
забезпечуються права і виконуються
обов'язки людиною, органами державної
влади, місцевого самоврядування і
громадянським суспільством. Основними
засадами законності вважають:
верховенство закону в системі
нормативних актів; найвища юридична
сила належить Конституції України.
Єдина законність означає, що на всій
території України закон однаковою
мірою повинен діяти стосовно до всіх
суб'єктів права. Отже, законність, як
режим відповідності суспільних
відносин чинному законодавству,
утворюється завдяки його дотриманням
суб'єктами права та характеризується
правопорядком.

Основною ознакою законності є
обов'язок виконувати розпорядження
законів і підзаконних правових актів
державними органами і органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, громадянами і
різними об'єднаннями.

Прийняття органами місцевого
самоврядування рішень поза межами
власних повноважень не в спосіб
визначений законом, на переконання
суду, порушує законність і
правопорядок в державі.

Неухильне дотримання законів
забезпечується державою через
відповідні органи державної влади,
правоохоронні органи і органи
контролю, якими на рівні законів надані
відповідні повноваження.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про прокуратуру" прокурорський нагляд
за додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону
України "Про прокуратуру" на
прокуратуру України покладаються
функції представництва інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

Положеннями частин 1 і 3 статті 36-1
Закону визначено, що представництво
прокуратурою інтересів держави в суді
полягає у здійсненні прокурорами від
імені держави процесуальних та інших
дій, спрямованих на захист держави у
випадках, передбачених законом.
Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень інтересів
держави.

В силу вимог пункту 1 частини першої та
частини другої статті 19 коментованого
Закону предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів,
серед іншого, є відповідність актів,
які видаються всіма органами,
підприємствами, установами,
організаціями та посадовими особами,
вимогам Конституції України та чинним
законам.

При цьому, перевірка виконання законів
за наявності приводів може проводитися
з власної ініціативи прокурора.

Так, згідно з пунктом 2 частини п'ятої
статті 23 Закону України "Про
прокуратуру" прокурор, серед іншого,
може звернутися до суду щодо визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень.

Підсумовуючи зазначене, предметом
прокурорського нагляду за додержанням
і застосуванням законів є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, вимогам Конституції
України та чинним законам, а до функцій
прокурора входить представництво
інтересів держави в суді у випадках,
визначених пунктом 2 частини 5 статті 23
Закону.

Таким чином, в розгляді даної справи
прокурор наділений правом на захист
інтересів держави, а отже звертаючись
до суду з вимогами, передбаченими
частиною 5 статті 23 Закону України "Про
прокуратуру", прокурор діє як посадова
особа органу державної влади, відтак
такі справи, незалежно від статусу
відповідача, предметно підсудні
окружним адміністративним судам.

За змістом вимог статей 140 та 144
Конституції України місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є районні та
обласні ради.

Органи місцевого самоврядування
вправі самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України, шляхом прийняття
рішень, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території.

Рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються у
встановленому законом порядку з
одночасним зверненням до суду.

Системний аналіз статті 4 Європейської
Хартії місцевого самоврядування,
ратифікованої Верховною Радою України
15.07.1997 року, вказує на те, що органи
місцевого самоврядування, в тому числі,
районні ради, мають право вирішувати
будь-які питання, включені до їх
повноважень і функцій конституцією або
законами національного законодавства.
Коло таких питань і компетенція
встановлюється в межах, визначених
відповідними законами.

Така правова позиція кореспондується з
рішенням Конституційного Суду України
№7 від 16.04.2009 року у справі №1-9/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Відповідно до Конституції України
народ здійснює владу безпосередньо і
через органи державної влади та органи
місцевого самоврядування (частина 2
статті 5 Конституції). Основним Законом
встановлено, що місцеве самоврядування
є правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина 1 статті 140
Конституції). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26.03.2002
року визначив політико-правову природу
органів місцевого самоврядування, які
не є органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою, зокрема,
через районні ради та їх виконавчі
органи, в особі виконавчого апарату
районної ради, і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень слідує, що ці
органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

В главі 4 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" закріплені
повноваження районних і обласних рад.

Так, статтею 43 цього Закону
встановлений вичерпний перелік питань,
що вирішуються, в тому числі, районними
радами, виключно на їх пленарних
засіданнях. Перелік виключної
компетенції у відповідних
правовідносинах включає в себе 37
пунктів частини першої. Тобто,
компетенція районних рад є правовою
формою виразу їх функцій, вона водночас
служить і правовим засобом їх
реалізації.

Закон України "Про місцеве
самоврядування в Україні" надає
можливість районним радам розглядати і
вирішувати й інші питання, віднесені до
їх відання Конституцією та законами
України (ч.2 ст.43). Тобто, знову ж таки
Закон закріплює можливість вирішення
не будь-яких інших питань, а тільки тих,
які законодавчо віднесені до
повноважень відповідної ради.

Дослідивши та оцінивши кожен пункт
вказаної норми Закону, та об'єднавши їх
в сукупному розумінні, можна дійти
висновку, що у переліку виключної
компетенції районних рад відсутні
повноваження звертатися із будь-якими
вимогами до Президента України,
районного відділу управління
внутрішніх справ, відділу управління
Служби безпеки України в
Івано-Франківській області,
прокуратури району, як і схвалювати
документи у вигляді резолюції, яка
містить такі вимоги.

Що стосується пункту 2 оскаржуваного
рішення, згідно з яким підтримано
звернення обласної ради у зв'язку з
призупиненням Президентом України та
Кабінетом Міністрів України процесу
підготовки до підписання Угоди про
асоціацію між Україною та Європейським
Союзом, слід зазначити наступне.

Вказане звернення оформлене у вигляді
додатку до рішення районної ради від
26.11.2013 року та адресоване до
Європейського парламенту, Ради Європи,
Європейської комісії, Посла
Європейського Союзу в Україні та
містить оціночні судження щодо рішення
Уряду про припинення
євроінтеграційних процесів.

Поняття депутатського звернення
закріплено в статті 13 Закону України
"Про статус депутатів місцевих рад" №
93-IV від 11.07.2002 року, із змінами та
доповненнями, згідно з якою
депутатське звернення - це викладена в
письмовій формі вимога депутата
місцевої ради з питань, пов'язаних з
його депутатською діяльністю, до
місцевих органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування та їх
посадових осіб, а також керівників
правоохоронних та контролюючих
органів, підприємств, установ та
організацій незалежно від форми
власності, розташованих на території
відповідної ради, здійснити певні дії,
вжити заходів чи дати офіційне
роз'яснення з питань, віднесених до їх
компетенції.

З наведеної правової норми та з
врахуванням приписів статті 43 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" слідує, що відповідне
звернення може бути оформлене виключно
як депутатське звернення, а не у
вигляді рішення сесії, водночас
порушені в ньому питання повинні бути
пов'язані виключно з депутатською
діяльністю.

При цьому суд зазначає, що ані депутати
місцевої ради, ані районна рада як і
кожен громадянин України не позбавлені
права, до виразу своєї власної думки,
позиції, власного заклику, промови
тощо, адресованої окремому учаснику
територіальної громади, якомусь
колективові, установі, організації чи
народові загалом. Це є власним закликом
окремого депутата, чи більшості
депутатів від місцевої ради, без
встановлення вимог та обов'язковості
виконання чи ні, що публічно
висловлюється у сесійній залі місцевої
ради одноособово або колективно під
час пленарного засідання, чи поза
межами нього. Такі звернення чи позиція
розраховані саме на донесення та
підтримку власної або колективної
думки, міркувань громадянина, громади
тощо. Однак, згадані звернення чи
декларативна позиція (заклик) не
потребують затверджень в органах
місцевого самоврядування, в тому числі
на пленарних засіданнях районних рад у
формі рішення, оскільки вказане не
визначено чинним законодавством. А в
силу вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

У письмовому тексті звернення районної
ради містяться вимоги, які
розповсюджуються поза межами
територіальної одиниці Тисменицької
районної ради, в тому числі звернення
до відповідних суб'єктів міжнародних
відносин, що не входить до компетенції
відповідача, визначеної статтею 26
Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні" та статтями
140 і 144 Конституції України.

Враховуючи наявність ознак
протиправності в пунктах 2-5, 6
оскаржуваного рішення, відповідач
позбавлений повноважень рекомендувати
іншим органам місцевого
самоврядування в районі вживати
аналогічних заходів реагування, які не
входять до їхньої компетенції та не
передбачені законодавством про
місцеве самоврядування, відтак пункт 6
оскаржуваного рішення теж є
протиправним та підлягає скасуванню.

При розгляді і вирішенні по суті
заявлених позовних вимог судом
встановлено, що оскаржувані пункти
рішення прийнято поза межами
повноважень та не в спосіб, визначених
Конституцією та законами України.

Оскаржене рішення Тисменицької
районної ради від 26.11.2013 р. "Про
суспільно-політичну ситуацію в Україні
та перспективи євроінтеграції", в
розумінні вимог статті 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" не є нормативно-правовим,
нормативним або іншим (ненормативним)
актом, а відтак, у відповідності до
пункту 1 частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
та пункту 2 частини 5 статті 23 Закону
України "Про прокуратуру", підлягає
визнанню протиправним та скасуванню.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає
вимоги позивача обґрунтованими, а
позов таким, що підлягає до задоволення
в повному обсязі.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та
скасувати пункти 2,3,4,5 рішення сесії
Тисменицької районної ради від 01.12.2013
року "Про суспільно-політичну ситуацію
в Україні".

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 КАС України, апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 КАС України.

Постанова в повному обсязі складена
10.02.2014 року.

Суддя (підпис)
Мигалюк Ю.В.