Справа № 2а-1906/11/2070
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року м.
Київ К/9991/95003/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_1 до Державного комітету України
у справах національностей та релігій,
Державної міграційної служби України
про скасування рішення, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 28 квітня 2011
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 18 жовтня 2011 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій, Державної
міграційної служби України, у якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просила визнати протиправним та
скасувати рішення від 17 лютого 2011 року
№ 139-11 Державного комітету України у
справах національностей та релігій про
відмову у наданні статусу біженця;
зобов'язати переглянути рішення про
відмову в наданні статусу біженця
позивачу.

Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від 28
квітня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18 жовтня 2011
року, позивачу відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, позивачка звернулася з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати та направити
справу на новий розгляд, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 220 КАС
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з частиною 3 статті 159 КАС
України обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Правовідносини, які виникли між
сторонами регулюються Законом України
«Про біженців» (в редакції Закону від
21.06.2011 р. № 2557-ІІІ), відповідно до статті
1 якого біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з матеріалів справи та
було встановлено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_1 є громадянкою
Киргизької Республіки, що
підтверджується копією паспорту
НОМЕР_1 виданого 19 жовтня 2007 року.

14 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до
Управління міграційної служби в
Харківській області із заявою про
надання їй статусу біженця.

14 жовтня 2010 року Управлінням
міграційної служби в Харківській
області було видано наказ № 196-о «Про
дозвіл у прийнятті заяви про надання
статусу біженця від громадянки
Киргизької Республіки ОСОБА_1».

17 липня 2011 року Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, на підставі висновку
Управління міграційної служби в
Харківській області від 13 грудня 2010
року, було видано рішення №139-11 про
відмову у наданні статусу біженця
громадянці Киргизької Республіки
ОСОБА_1.

Статтею 6 Закону України «Про біженців»
встановлено повноваження спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади у справах міграції,
зокрема прийняття рішень про надання,
втрату і позбавлення статусу біженця;
координація взаємодії інших органів
виконавчої влади з питань, що
стосуються біженців; збір та аналіз
інформації щодо наявності у країнах
походження біженців умов, зазначених у
абзаці другому статті 1 цього Закону.

Згідно абзацу 5 статті 10 Закону України
«Про біженців» статус біженця не
надається особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
абзацом 2 статті 1 цього Закону,
відсутні.

З огляду на викладене, підставами для
отримання відповідного статусу
біженця для особи, яка звернулась за
отриманням такого статусу, є існування
реальної погрози стати жертвою
переслідування за ознаками раси,
віросповідання, національності,
існування відповідних передумов для
того, щоб особа покинула країну своєї
громадянської належності, або не могла
чи не бажала повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань, а
також існування переконливих причин,
чому особа особисто побоюється стати
жертвою переслідування, з наданням
доказів повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань.

Враховуючи, що в матеріалах справи
відсутні докази чи документи, які б
підтвердили факт переслідування
ОСОБА_1 за ознаками раси,
віросповідання, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, суди попередніх інстанцій
дійшли правильного висновку щодо
відсутності підстав для надання
позивачу статусу біженця.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні
позову, суди попередніх інстанцій
вірно виходили з того, що рішення
Державного комітету України у справах
національностей та релігій від 17
лютого 2011 року № 139-11 про відмову у
наданні статусу біженця позивачу
прийнято у відповідності до вимог
абзацу 5 статті 10 Закону України «Про
біженців», як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
абзацом 2 статті 1 цього Закону,
відсутні.

Відповідно до частини третьою
статті 2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів вважає, що касаційну
скаргу слід відхилити, оскільки судові
рішення постановлені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, правова оцінка обставинам у
справі дана вірно, а доводи касаційної
скарги висновків судів не
спростовують.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 28 квітня 2011
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 18 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: