Справа № 805/17754/13-а
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Лазарєв В.В.
Суддя-доповідач - Чумак С.Ю.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
справа №805/17754/13-а
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді: Чумака С.Ю.,

суддів: Ляшенко Д.В. та Ястребової Л.В.,

при секретарі Копиці С.В.,

за участю представника позивача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 26
грудня 2013 року у справі № 805/17754/13-а за
позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету
Троїцько-Харцизької селищної ради про
скасування розпорядження щодо
звільнення з посади, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, третя особа -
Троїцько-Харцизька селищна рада,

В С Т А
Н О В И Л А:

Позивач звернулась до суду з позовом, в
якому просила:

- визнати протиправним та скасувати
розпорядження голови
Троїцько-Харцизької селищної ради № 40
від 28.10.2013 року;

- поновити її на попередній посаді -
спеціаліста-землевпорядника виконкому
Троїцько-Харцизької селищної ради та
поновити їй 15 ранг посадової особи
органу місцевого самоврядування;

-стягнути з третьої особи середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу, а саме з 29 листопада 2013 року по
день поновлення на посаді;

-допустити негайне поновлення на
посаді-спеціаліста-землевпорядника
відповідача, а також допустити негайне
стягнення заробітку за один місяць на
зазначеній посаді.

В обґрунтування позову зазначила, що
28.10.2013 року за розпорядженням голови
Троїцько-Харцизької селищної ради вона
була звільнена відповідно до ст. 38
Кодексу законів про працю України,
тобто «за власним бажанням». На думку
позивача, звільнення відбулося з
порушенням трудового законодавства,
оскільки, відповідач передчасно та
необгрунтовано прийняв рішення про
звільнення позивача за заявою про
звільнення від 25.10.2013р., тобто, не
дочекавшись спливу двотижневого
строку, як це передбачено ст. 38 Кодексу
законів про працю України. Також,
позивач зазначила, що вона на час
звільнення перебувала на
амбулаторному лікуванні та 30.10.2013 року
направила відповідачу заяву про
відкликання попередньої заяви про
звільнення. Позивач вважає, що
звільнення її з займаної посади
відбулося з порушенням трудового
законодавства, а саме без дотримання
двотижневого терміну та в період
тимчасової непрацездатності. За таких
обставин, просить позовни вимоги
задовольнити у повному обсязі.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 26 грудня 2013
року у задоволенні адміністративного
позову відмовлено повністю.

Не погодившись з таким судовим
рішенням, позивач подала апеляційну
скаргу, в якій з підстав, викладених в
позові, просить останню скасувати та
постановити нову постанову, якою його
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
представника сторони, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, обговоривши
доводи апеляційної скарги, вважає
останні необґрунтованими, а постанову
суду такою, що підлягає залишенню без
змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що позивач з 18.04.2013 року
проходила службу в органах місцевого
самоврядування, а саме працювала на
посаді землевпорядника у виконавчому
комітеті Троїцько-Харцизької селищної
ради.

25.10.2013 року позивач подала заяву на ім'я
голови виконавчого комітету
Троїцько-Харцизької селищної ради про
звільнення її за власним бажанням з
28.10.2013 року.

Розпорядженням голови
Троїцько-Харцизької селищної ради від
28.10.2013 року № 40 (а.с. 5) позивача
звільнено на підставі статті 38 Кодексу
законів про працю України «за власним
бажанням» з 28.10.2013 року.

Позивач оскаржує рішення відповідача
щодо її звільнення, як таке, що
суперечать вимогам чинного трудового
законодавства, оскільки звільнення
відбулось до спливу передбаченого
статтею 38 КЗпП України двотижневого
терміну з дня подання заяви про
звільнення за власним бажанням, а вже 30
жовтня 2013 року вона подала заяву про
відкликання попередньої заяви.

При вирішенні справи, колегія суддів
виходить з наступного.

Правові, організаційні, матеріальні та
соціальні умови реалізації
громадянами України права на службу в
органах місцевого самоврядування,
визначає загальні засади діяльності
посадових осіб місцевого
самоврядування, їх правовий статус,
порядок та правові гарантії
перебування на службі в органах
місцевого самоврядування регулюються
Законом України «Про службу в органах
місцевого самоврядування» від 07.06.2001
року № 2493-ІІІ.

У відповідності до ст. 20 вказаного
Закону, припинення служби в органах
місцевого самоврядування відбувається
на загальних підставах, передбачених
Кодексом законів про працю України, а
також в порядку, визначеному Законом
України «Про місцеве самоврядування в
Україні».

Згідно із приписами ч. 1 ст. 38 Кодексу
законів про працю України працівник
має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Згідно із п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів», судам необхідно мати
на увазі, що при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п. 1
ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Сама по собі згода власника або
уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо
не було домовленості сторін про цю
підставу припинення трудового
договору. В останньому випадку
звільнення вважається проведеним з
ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

З матеріалів справи вбачається, що
позивач просила звільнити її у
визначений термін з 28.10.2013 року, без
зазначення будь-якої поважної причини,
тобто до закінчення двотижневого
строку.

Таким чином, як правильно зазначив суд
першої інстанції, в даному випадку
звільнення позивача у строк, про який
вона просила, було правом відповідача.
Тобто, відповідач, звільняючи позивача
у визначений нею строк, по суті
задовольнив її ж прохання. При цьому
зазначення в даному випадку підставою
для звільнення статті 36 КЗпП України в
даному випадку не вимагалось, оскільки
позивач не просила роботодавця
звільнити її саме за цією підставою.

З огляду на вказане колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що рішення відповідача про
звільнення позивача є таким, що
прийнято на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, які
передбачені трудовим законодавством, з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття відповідного
рішення.

Також, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
правила про недопустимість звільнення
працівника в період тимчасової
непрацездатності відповідно до вимог
статті 40 КЗпП України застосовуються
лише у випадках розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу і не
застосовуються у випадку розірвання
трудового договору з ініціативи
працівника.

Посилання позивача на те, що 30.10.2013 року
заява про звільнення нею була
відкликана, колегія суддів вважає
такими, що не заслуговують на увагу,
оскільки розпорядження про звільнення
було видане 28.10.2013 року. Тобто,
відкликання заяви відбулося після
фактичного звільнення.

Вказаний висновок підтверджується
роз'ясненнями, викладеними в пункті 12
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», згідно яких працівник, який
попередив власника або уповноважений
ним орган про розірвання трудового
договору, укладеного на невизначений
строк, вправі відкликати свою заяву
лише до закінчення строку
попередження, тобто в даному випадку
позивач мала право на відкликання
заяви про звільнення у строк
попередження, який вона сама визначила
як 28 жовтня 2013 року.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є
необгрунтованими та не підлягають
задоволенню.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає, що постанова суду
прийнята з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим підстав для її
скасування не вбачається.

Повний текст складений 5 лютого 2014 року.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У
Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_3
залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 26 грудня 2013
року у справі №805/17754/13-а залишити без
змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції за наслідками перегляду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

С.Ю.Чумак

Судді:
Д.В.Ляшенко

Л.В.Ястребова