Справа № 2-а-8083/09/0670
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/4801/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Островича С.Е.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м.Житомирі

на постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 21.12.2009

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 14.12.2010

у справі № 2-а-8083/09/0670

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у
м.Житомирі

про визнання недійсним податкового
повідомлення - рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 21.12.2009,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 14.12.2010, позов задоволено. Визнано
нечинним та скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ в м.Житомирі
від 22.09.2009 № /0 про визначення
ОСОБА_2 податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 8585,20
грн. та штрафних санкцій в сумі 429,26 грн.

ДПІ у м.Житомирі подала касаційну
скаргу, в якій просить скасувати
вказані судові рішення та ухвалити
нове судове рішення про відмову в
задоволенні позову повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що підставою для
визначення за податковим
повідомленням-рішенням від 22.09.2009 №
/0 податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 8585,20
грн. основного платежу та в сумі 429,26
грн. штрафних санкцій слугували
висновки перевірки, викладені в акті
від 12.08.2009 № 4985/А/17-02, про порушення
позивачем вимог п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» та п. 2 Розпорядження
Кабінету Міністрів України «Деякі
питання адміністрування податків,
зборів (обов'язкових платежів)» від
01.07.2009 № 757-р, що полягало у
неправомірному віднесенні до складу
податкового кредиту за травень 2009 року
податку на додану вартість на підставі
податкової накладної за березень 2009
року, отриманої в травні 2009 року.
Податковий орган вважає, оскільки
позивач не скористався правом
сформувати податковий кредит у
березні, то він втратив таке право.

Інших фактичних підстав для
позбавлення позивача права на
податковий кредит податковий орган не
визначає.

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судами попередніх інстанцій
норм матеріального права, на які
посилається податкова інспекція у
касаційній скарзі, та вважає, що суди
повно встановили обставини та надали
їм правову оцінку.

Виходячи з положень п.п. п.п.7.2.3, п.п. 7.2.6.
п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР
(далі Закону) підставою для нарахування
податкового кредиту є податкова
накладна, яка видається платником
податку, який поставляє товари
(послуги). Податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом.

Пункт 7.4.5. п. 7.4 ст. 7 Закону забороняє
включати до складу податкового кредиту
суми сплаченого (нарахованого) податку
у зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними.

Відповідно до п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), або
дата отримання податкової накладної,
що засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Зі змісту наведених положень Закону
випливає, що у податковому обліку
податкова накладна є тим документом,
який складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця і
визначається як розрахунковий
документ, що підтверджує вчинення
певної господарської операції, за якою
виникають податкові зобов'язання,
породжує у платників податку (покупця
та продавця) обов'язки та права щодо
нарахування та сплати податку на
додану вартість, в тому числі
підтверджує право покупця на
нарахування податкового кредиту.

Зважаючи на наявність у позивача при
формуванні податкового кредиту
податкової накладної, виданої
платником податку на додану вартість,
яка має силу податкового і одночасно
розрахункового документу та
підтверджує факт вчинення позивачем
господарської операції, що є об'єктом
оподаткування, відсутність у законі
обмежень щодо строку давності на
відображення податкового кредиту у
податковому обліку, суд касаційної
інстанції вважає, що формування
платником податку на додану вартість
податкового кредиту не у періоді, коли
виникло таке право, а у періоді, коли
отримано податкову накладну, само
собою не може бути підставою для
позбавлення такого платника права на
податковий кредит.

Враховуючи наведене, касаційна скарга
залишається без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 220, 2201, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м.Житомирі залишити без
задоволення, а постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від
21.12.2009 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 14.12.2010 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за заявою про перегляд даної
ухвали, поданою через Вищий
адміністративний суд України у
порядку, встановленому статтями 236-2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Н.Г. Пилипчук

Судді
Л.В. Ланченко

С.Е. Острович