Справа № 2-а-4987/09/0270
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2014-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 лютого 2014 р.
Справа № 2-а-4987/09/0270

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Воробйової Інни Анатоліївни,

за участю:

секретаря судового засідання:
Панченка Тараса Дмировича

позивача: ОСОБА_1

представника 1-го відповідача:
Євчук Ганни Володимирівни

представника 2-го відповідача:
Шевчука Валентина Віталійовича

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: Управління Міністерства
внутрішніх справ України у Вінницькій
області, віддділу інспекції з
особового складу УКЗ УМВС України у
Вінницькій області

про: визнання нечинним наказу, визнання
нечинним висновку про результати
перевірки , поновлення на службі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов ОСОБА_1 (далі -
ОСОБА_1, позивач) до Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Вінницькій області та
Інспекції з особового складу УКЗ ГУ МВС
України у Вінницькій області про:

- визнання нечинним наказу начальника
ГУМВС у Вінницькій області № 178 о/с від
16.10.2009 року;

- визнання нечинним висновку про
результати перевірки інформації щодо
побиття громадянина ОСОБА_5
працівником міліції Ладижинського
ГУМВС у Вінницькій області;

- поновлення ОСОБА_1 на службі в
органах внутрішніх справ на посаді
оперуповноваженого СБНОН
Ладижинського ГУМВС у Вінницькій
області;

- стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу в розмірі 1600
грн.

На обґрунтування позову зазначено, що
наказом начальника ГУМВС у Вінницькій
області № 178 о/с від 16.10.2009 року ОСОБА_1
звільнено з органів внутрішніх справ,
про що зроблено запис в трудовій
книжці.

Фактичною причиною звільнення, зі слів
позивача, стала порушена прокурором
м.Ладижина відносно працівників
Ладижинського ГУМВС у Вінницькій
області кримінальна справа за фактом,
нібито нанесення тілесних ушкоджень
громадянину ОСОБА_5 В описовій частині
постанови про порушення кримінальної
справи вказано, що тілесні ушкодження
ОСОБА_5 наніс ОСОБА_1

По даному факту було проведено
службове розслідування, висновок
якого, за словами позивача, побудовано
на матеріалах кримінальної справи,
хоча дана справа на той момент
знаходилась на стадії досудового
слідства, його вина не була
встановлена, свідки подій та сам
позивач заперечували факт нанесення
ним тілесних ушкоджень ОСОБА_5

Таким чином, позивач вважає , що
керівництво ГУМВС України у Вінницькій
області фактично звинуватило його в
скоєнні злочину, що і стало причиною
звільнення. ОСОБА_1 при цьому також
посилається на статтю 62 Конституції
України, в якій зазначено що особа
вважається невинуватою у вчиненні
злочину доки її вину не буде доведено в
законному порядку та встановлено
обвинувальним вироком суду.

На підставі викладеного, вважаючи своє
звільнення незаконним, позивач
звернувся з цим позовом до суду.

Ухвалою від 27.01.2014 року замінено
відповідача - Головне управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій правонаступником -
Управлінням Міністерства внутрішніх
справ України у Вінницькій області
(далі - УМВС України у Вінницькій
області, 1-й відповідач).

Протокольною ухвалою від 03.02.2014 р.
замінено відповідача Інспекцію з
особового складу УКЗ ГУ МВС України у
Вінницькій області правонаступником -
відділом інспекцією з особового складу
УКЗ У МВС України у Вінницькій
області(далі - ВІОС УКЗ У МВС України у
Вінницькій області, 2-й відповідач).

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві.

Представник 1-го відповідача проти
задоволення позовних вимог заперечив,
наголосивши, що ОСОБА_1 звільнено з
органів внутрішніх справ за грубе
порушення службової дисципліни, а саме
нанесення тілесних ушкоджень
громадянину ОСОБА_5 в приміщенні
Ладижинського МВ ГУМВС у Вінницькій
області. Так як, в ході проведення
службового розслідування встановлено,
що згадані події дійсно мали місце, на
позивача наказом начальника ГУМВС у
Вінницькій області обгрунтовано
накладено дисциплінарне стягнення у
вигляді звільнення з органів
внутрішніх справ.

Представник 2-го відповідача підтримав
вищенаведені заперечення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши надані докази, вислухавши
думку осіб, що беруть участь у справі,
суд встановив наступне.

11.09.2009 року інспектором ІОС УКЗ ГУМВС
України у Вінницькій області складено
рапорт зідно якого 10.09.2009 року з
Ладижинського МВ ГУМВС у Вінницькій
області надійшла інформація про те, що
09.09.2009 року оперуповноважений СБНОН
Ладижинського МВ ГУМВС старший
лейтенант ОСОБА_1 побив громадянина
ОСОБА_5, якого було доставлено до
вищезгаданого міськвідділу.

Для перевірки цієї інформації
проведено службове розслідування, в
ході якого встановлено наступне.
Близько 22:00 год. 09.09.2009 року
працівниками міліції Ладижинського МВ
ГУМВС у Вінницькій області, з-поміж
яких був і ОСОБА_1, затримано та
доставлено до міськвідділу ОСОБА_5 для
складання протоколу про
адміністративне правопорушення.
Орієнтовно о 23:00 год., після складення
відповідного протоколу, затриманого
відпустили додому.

Однак, 10.09.2009 року мати ОСОБА_5
громадянинка ОСОБА_6 звернулася до
прокуратури м.Ладижин із заявою про те,
що напередодні працівник міліції
Ладижинського МВ ОСОБА_1 в міськвідділі
побив її сина. В довідці Лажижинського
міського територіального медичного
об'єднання, яка слугувала доказом
отримання потерпілим тілесних
ушкоджень, зазначено, що гр.ОСОБА_5
звертався до відділення швидкої
медичної допомоги 09.09.2009 року о 23.50 год.
з приводу травми, йому був поставлений
діагноз - лівобічна параорбітальна
гематома, забій лівого вуха, забійна
рана нижньої губи та носа, тверезий.

Також зазначено, що на протокол про
адміністративне правопорушення від
09.09.2009 р. складений відносно
громадянина ОСОБА_5 прокурором м.
Ладижин винесено протест, в результаті
розгляду якого 14.09.2009 р. протокол
скасовано як незаконний.

18.09.2009 року прокуратурою м. Ладижин за
фактом заподіяння тілесних ушкоджень
гр. ОСОБА_5 порушено кримінальну справу
проти працівників Ладижинського МВ
ГУМВС України у Вінницькій області за
ознаками злочину, передбаченого
частиною дугою статті 365 КК України.

У висновку за результатами службового
розслідування, затвердженому
начальником ГУМВС у Вінницькій області
Поліщуком В.К. 23.09.2009 року, з-поміж
іншого, зазначено, що побиття
громадянина ОСОБА_5 працівником
міліції Ладижинського ГУМВС у
Вінницькій області ОСОБА_1 мало місце,
та рекомендовано за грубе порушення
службової дисципліни звільнити
останнього з органів внутрішніх справ
України.

Також, слід зауважити, що, як видно зі
змісту подання начальника
Ладижинського МВ ГУМВС України у
Вінницькій області Січка П.А. від 15.10.2009
року, позивач протягом 2009 року вже
притягувався до дисциплінарної
відповідальності, а саме за низькі
показники в службовій діяльності
наказом МВ №36 від 02.02.2009 року ОСОБА_1
оголошено догану.

За наслідком проведеного службового
розслідування та висновку про його
результати наказом №388 від 14.10.2009 року
"Про притягнення до дисциплінарної
відповідальності працівників
Ладижинського МВ ГУМВС України у
Вінницькій області", за грубе порушення
службової дисципліни, а саме нанесення
тілесних ушкоджень громадянину ОСОБА_5,
на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне
стягнення у вигляді звільнення з
органів внутрішніх справ.

15.10.2009 року в Ладижинському МВ ГУМВС
України у Вінницькій області відбулось
засідання атестаційної комісії, під
час якого до присутніх членів
атестаційної комісії було доведено
наказ №388 від 14.10.2009 року "Про
притягнення до дисциплінарної
відповідальності працівників
Ладижинського МВ ГУМВС України у
Вінницькій області". Атестаційною
комісією, враховуючи згаданий наказ, за
результатами атестації позивача
визнано таким, що не відповідає
займаній посаді та рекомендовано
звільнити його з органів внутрішніх
справ за порушення службової
дисципліни.

На виконання наказу №388 від 14.10.2009 року
наказом начальника ГУМВС у Вінницькій
області № 178 о/с від 16.10.2009 року старшого
лейтенанта міліції ОСОБА_1 звільнено з
органів внутрішніх справ України.

Вважаючи своє звільнення незаконним,
позивач звернувся з цим позовом до
суду.

Визначаючись щодо позовних вимог в
частині визнання нечинним наказу № 178
о/с від 16.09.2009 року, суд виходить з
наступного.

Сутність службової дисципліни,
обов'язки осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ України (далі - особи
рядового і начальницького складу)
стосовно її дотримання, види заохочень
та дисциплінарних стягнень, порядок і
права начальників щодо їх
застосування, а також порядок
оскарження дисциплінарних стягнень
визначає Дисциплінарний статут
органів внутрішніх справ України,
затверджений Законом України № 3460-IV
від 22.02.2006 року (далі - Дисциплінарний
статут).

В розумінні статті 2 Дисциплінарного
статуту дисциплінарним проступком є
невиконання чи неналежне виконання
особою рядового або начальницького
складу службової дисципліни.

Статтею 1 Дисциплінарного статуту
визначено, що службова дисципліна -
дотримання особами рядового і
начальницького складу Конституції і
законів України, актів Президента
України і Кабінету Міністрів України,
наказів та інших нормативно-правових
актів Міністерства внутрішніх справ
України, підпорядкованих йому
органів і підрозділів та Присяги
працівника органів внутрішніх справ
України.

Зі змісту присяги працівника органів
внутрішніх справ України, що
затверджена постановою Кабінету
Міністрів України від 29 грудня 1991р. №
382, видно, що працівник органів
внутрішніх справ України присягає і
клянеться з високою відповідальністю
виконувати вимоги статутів і наказів,
постійно вдосконалювати професійну
майстерність та підвищувати рівень
культури, всіляко сприяти зміцненню
авторитету органів внутрішніх справ:
мужньо і рішуче, не шкодуючи своїх сил і
життя, боротися із злочинністю,
захищати від протиправних посягань
життя, здоров'я, права й свободи
громадян, державний устрій і
громадський порядок.

Відповідно до статті 5 Дисциплінарного
статуту, за вчинення дисциплінарних
проступків особи рядового і
начальницького складу несуть
дисциплінарну відповідальність згідно
з цим Статутом. Особи рядового і
начальницького складу, яких в
установленому законодавством порядку
притягнуто до адміністративної,
кримінальної або матеріальної
відповідальності, водночас можуть
нести і дисциплінарну
відповідальність згідно з цим
Статутом.

Згідно з статтею 12 Дисциплінарного
статуту на осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ за порушення
службової дисципліни можуть
накладатися такі види дисциплінарних
стягнень: усне зауваження; зауваження;
догана; сувора догана; попередження
про неповну посадову відповідність;
звільнення з посади; пониження в
спеціальному званні на один ступінь;
звільнення з органів внутрішніх справ.

Так, відповідно до частини першої
статті 14 Дисциплінарного статуту з
метою з'ясування всіх обставин
дисциплінарного проступку, учиненого
особою рядового або начальницького
складу, начальник призначає службове
розслідування.

Відповідно до пункту 2 Інструкції про
порядок проведення службових
розслідувань в органах внутрішніх
справ України затвердженої наказом МВС
України №552 від 06.12.1991 р. (далі -
Інструкція) завданням службового
розслідування є повне, об'єктивне і
всебічне розслідування обставин
порушень, скоєних особами рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ (далі - працівники
органів внутрішніх справ), виявлення
причин і умов, що сприяли їхньому
скоєнню, встановлення винних і
забезпечення правильного застосування
чинних нормативних актів для того, щоб
кожних винний був притягнутий до
відповідальності, а жоден невинний не
постраждав.

Згідно з підпунктом "є" пунктe 64
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ
затвердженого постановою кабінету
міністрів Української РСР №114 від
29.07.1991 р.(далі - Положення) особи
середнього, старшого і вищого
начальницького складу звільняються зі
служби в запас (з постановкою на
військовий облік), зокрема, за
порушення дисципліни.

Відповідно до частини сьомої статті 13
Дисциплінарного статуту такі
дисциплінарні стягнення, як звільнення
з органів внутрішніх справ, звільнення
з посади, пониження в спеціальному
званні на один ступінь, накладаються
начальниками, яким надано право
прийняття на службу до органів
внутрішніх справ, призначення на
посаду, присвоєння спеціального
звання.

Відтак, враховуючи, що законодавством
за порушення службової дисципліни,
обставини якого встановлені службовим
розслідуванням, передбачена
дисциплінарна відповідальність, суд
доходить висновку, що у начальника
ГУМВС у Вінницькій області Поліщука
В.К. були підстави звільнити ОСОБА_1 з
органів внутрішніх справ в порядку
накладення відповідного
дисциплінарного стягнення, при цьому
керуючись саме висновками службового
розслідування, без урахування факту
порушення проти останнього
кримінальної справи. Отже, фактичною
причиною звільнення ОСОБА_1 є не
порушенння проти нього кримінальної
справи, як стверджує сам позивач, а
вчинене ним грубе порушення службової
дисципліни.

Так, наказ начальника ГУМВС у
Вінницькій області Поліщука В.К. №388
від 14.10.2009 року спрямований на
притягнення до дисциплінарної
відповідальності працівників
Ладижинського МВ ГУМВС України у
Вінницькій області", зокрема і старшого
лейтенанта міліції ОСОБА_1, на якого за
грубе порушення службової дисципліни
накладено дисциплінарне стягнення у
вигляді звільнення з органів
внутрішніх справ України.

В свою чергу наказ № 178 о/с від 16.10.2009
року виданий саме на виконання наказу
про притягнення до дисциплінарної
відповідальності №388 від 14.10.2009 року, і
спрямований на оформлення факту
припинення відносин позивача з
відповідним органом внутрішніх справ.

Разом з цим, суд звертає увагу, що
ОСОБА_1 просить визнати нечинним саме
наказ № 178 о/с від 16.10.2009 року, не
оскаржуючи при цьому підставу його
прийняття - наказ №388 від 14.10.2009 року,
яким позивача притягнуто до
дисциплінарної відповідальності.

Окрім, того суду не надано доказів на
підтвердження того, що наказ №388 від
14.10.2009 року скасовано, а отже він є
чинним та, відповідно, реалізованим у
наказі № 178 о/с від 16.10.2009 року.

Разом з тим, суд вважає за необхідне
вказати на те, що ставлячи питання
признання «нечинним» наказу , позивач
невірно вибрав спосіб захисту свого
права.

Так, такий спосіб захисту (вимога про
визнання нечинним рішення), який
випливає з системного аналізу статей
105, 162, 171 КАС України, може стосуватися
лише випадків оскарження
нормативно-правових актів. Відмінність
між встановленою судом незаконністю
(протиправністю) актів індивідуальних
та нормативно-правових є істотною і
полягає, зокрема в моменті втрати
чинності такими актами. У разі визнання
незаконним (протиправним)
індивідуальний акт є таким, що не діє з
моменту його прийняття, а
нормативно-правовий, якщо інше не
встановлено законом або не зазначено
судом, втрачає чинність після набрання
законної сили судовим рішенням.

Таким чином, у тих випадках, коли
предметом спору є індивідуальний акт,
дія або бездіяльність позовною вимогою
за правилами Кодексу
адміністративного судочинства України
має бути визнання такого акта, дії чи
бездіяльності протиправними
(недійсними, незаконними,
неправомірними, скасування такого
акту), а в разі оскарження
нормативно-правового акту - визнання
його нечинним. Аналогічна позиція
викладена в постанові Верховного Суду
України від 08.12.2009.

Так, враховуючи вищенаведені норми та
обставини, а також те, що скасування
оскаржуваного наказу не має наслідком
скасування самого дисциплінарного
стягнення у вигляді звільнення, суд
доходить висновку про відсутність
підстав для задоволення позову в
частині вимог про визнання нечинним
наказу 178 о/с від 16.10.2009 року.

Визначаючись стосовно позовних вимог в
частині оскарження висновку про
результати перевірки інформації щодо
побиття громадянина ОСОБА_5
працівником міліції Ладижинського
ГУМВС у Вінницькій області, суд
виходить з наступного.

Пункт 1 частини другої статті 17 КАС
України передбачає, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності.

Слід зазначити, що акт державного чи
іншого органу - це юридична форма
рішень цих органів, тобто офіційний
письмовий документ, який породжує
певні правові наслідки, спрямований на
регулювання тих чи інших суспільних
відносин і має обов'язковий характер
для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який
прийняв такий документ, і характеру та
обсягу відносин, що врегульовано ним,
акти поділяються на нормативні і такі,
що не мають нормативного характеру,
тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий
уповноваженим державним чи іншим
органом у межах його компетенції
офіційний письмовий документ, який
встановлює, змінює чи скасовує норми
права, носить загальний чи локальний
характер та застосовується
неодноразово.

Відповідно до пункту 1.4 Наказу
Міністерства юстиції України № 34/5 від
12.04.2005 "Про вдосконалення порядку
державної реєстрації
нормативно-правових актів у
Міністерстві юстиції України та
скасування рішення про державну
реєстрацію нормативно-правових актів"
нормативно-правовий акт - офіційний
письмовий документ, прийнятий
уповноваженим на це суб'єктом
нормотворення у визначеній
законодавством формі та за
встановленою законодавством
процедурою, спрямований на регулювання
суспільних відносин, що містить норми
права, має неперсоніфікований характер
і розрахований на неодноразове
застосування.

З наведеного вбачається, що висновок за
результатами службового розслідування
не має ознак нормативно-правового акту,
а відтак, таким не є.

Щодо позиції позивача, яка полягає в
тому, що оскаржуваний висновок є актом
індивідуальної дії, то з таким
твердженням суд не погоджується,
оскільки акти ненормативного
характеру (індивідуальні акти),
породжують права і обов'язки тільки у
того суб'єкта (чи визначеного ними
певного кола суб'єктів), якому вони
адресовані. У даному випадку
оскаржуваний документ ніяким чином не
породжує прав та/або обов'язків у
позивача.

Суд також наголошує, що висновок - це
документ, що містить остаточну думку,
логічний підсумок комісії,
уповноваженої особи або установи,
зроблений на основі розгляду, аналізу
певних фактів.

Керуючись наведеними нормами, суд
вважає, що висновок про результати
перевірки інформації не є рішенням
суб'єкта владних повноважень у
розумінні статті 17 КАС України, адже не
зумовлює виникнення будь-яких прав і
обов'язків для осіб, робота (діяльність)
яких перевірялися, а тому не може бути
предметом спору. Відсутність спірних
відносин, в свою чергу, виключає
можливість звернення до суду, оскільки
відсутнє право, що підлягає судовому
захисту. Висновок про результати
перевірки є носієм доказової
інформації про встановлені в
результаті перевірки обставини,
документом, на підставі якого
приймається відповідне рішення
суб'єкта владних повноважень, а тому
оцінка висновків, може бути надана
судом при вирішенні спору щодо
оскарження рішення, прийнятого на їх
підставі. А оскільки рішення прийняте
на підставі висновків службового
розслідування, а саме наказ №388 від
14.10.2009 року, не оскажувалося, то і самі
висновки, в цьому випадку, не
підлягають оцінці.

Аналогічна позиція наведена в
постанові Верховного Суду України від
10.09.2013 №21-237а13.

Визначаючись стосовно позовних вимог в
частині поновлення ОСОБА_1 на службі в
органах внутрішніх справ на посаді
оперуповноваженого СБНОН
Ладижинського ГУМВС у Вінницькій
області та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 24 Положення у разі
незаконного звільнення або
переведення на іншу посаду особи
рядового, начальницького складу
органів внутрішніх справ підлягають
поновленню на попередній посаді з
виплатою грошового забезпечення за час
вимушеного прогулу або різниці в
грошовому забезпеченні за час
виконання службових обов'язків, але не
більш як за один рік.

Враховуючи наведену норму та те, що
доводи ОСОБА_1 про необхідність
визнання нечинним рішенння, що
передувало його звільненню з органів
внутрішніх справ, не знайшли свого
підтвердження, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для поновлення
позивача на службі та стягнення
середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

При вирішенні цього спору суд також
керується частиною 3 статті 2 КАС
України, відовідно до якої у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до положень, закріплених
статтею 11 КАС України, розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

За сукупністю наведених обставин, суд
дійшов висновку, що мотивація та
докази, на які посилається позивач у
позовній заяві не дають суду підстав
для постановлення висновків, які б
підтверджували доводи останнього, а
встановлені у справі обставини
підтверджують обґрунтованість позиції
відповідача покладеної в основу
оскаржуваного рішення.

За наведених обставин позов не
підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та враховуючи
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог, витрати пов'язані з
розглядом справи, згідно положень
статті 94 КАС України, позивачу не
відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Воробйова Інна Анатоліївна