Справа № К/9991/15662/12-С
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/15662/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого судді:
Сіроша М.В.,

суддів:
Блажівської Н.Є.,

Усенко
Є.А.

розглянувши у порядку попереднього
розгляду касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Київська
житлово-будівельна компанія» на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 2 листопада 2010 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 лютого 2012
року у адміністративній справі за
позовом заступника прокурора м. Києва в
інтересах держави в особі Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Київська
житлово-будівельна компанія»,

про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2009 року заступник прокурора
м.Києва в інтересах держави в особі
Київського міського відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
Фонд) звернувся із позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Київська
житлово-будівельна компанія» (далі -
Товариство) про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені за порушення строків сплати
санкцій, у розмірі 248 429,04 грн., за не
зайняті робочі місця інвалідами у 2007-2008
роках.

2 листопада 2010 року постановою
Окружного адміністративного суду м.
Києва, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 лютого 2012
року, позов задоволений.

Стягнуто з Товариства на користь Фонду
адміністративного-господарські
санкції та пеня за порушення строків
сплати санкцій, у розмірі 248 429,04 грн., за
не зайняті робочі місця інвалідами у
2007-2008 роках.

Товариство звернулося із касаційною
скаргою про скасування постанови
Окружного адміністративного суду м.
Києва та ухвали Київського
апеляційного адміністративного суду і
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, відповідно до
звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у 2007 році
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу
Товариства становила 292 працівників, у
2008 році середньооблікова кількість
штатних працівників облікового складу
Товариства становила 409 працівників.

Кількість інвалідів, штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог статті 19 Закону України №
875-ХІІ «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», у 2007
році становила 12 осіб, а фактично в
Товаристві працював 1 інвалід.

У 2008 році ця кількість становила 16 осіб,
а фактично в Товаристві працювало 4
інваліди.

Відповідно до статті 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. Підбір
робочого місця здійснюється переважно
на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявність у нього
професійних навичок і знань, а також
рекомендацій медико-соціальної
експертизи. Підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечити
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

Згідно зі статтею 18-1 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» інвалід, який не
досяг пенсійного віку, не працює, але
бажає працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний. Рішення про
визнання інваліда безробітним і взяття
його на облік для працевлаштування
приймається центром зайнятості за
місцем його проживання на підставі
поданих інвалідом рекомендацій МСЕК та
інших документів, передбачених
законодавством. Державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи у відповідності до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань.

Відповідно до статті 18-1
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
пошук підходящої роботи для інваліда
здійснює державна служба зайнятості.

Відповідно до статті 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників обліковому складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації самостійно
розраховують кількість робочих місць
для працевлаштування інвалідів з
урахуванням нормативу, встановленого
частиною першою цієї статті, і
забезпечують працевлаштування
інвалідів.

Згідно з ст. 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлена нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньорічної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування і інваліда і не
зайняте інвалідом.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Товариство не
повідомляло Відділення фонду про
наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів, що
передбачено звітністю у формі №3-ПН
«Звіт про наявність вакансій»,
затвердженої наказом Міністерства
праці на соціальної політики України №
420 від 19.12.2005 року, що свідчить про
невиконання Товариством вимог щодо
інформування Відділення фонду про
наявність вільних місць в Товаристві
та потребу у направлені йому
Відділенням фонду інвалідів для
працевлаштування та вжиття всіх
залежних від Товариства заходів для
недопущення порушення нормативу щодо
працевлаштування інвалідів у
Товаристві.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
правовідносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито всіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Згідно з ст. 238 Господарського кодексу
України за порушення встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
до суб'єктів господарювання можуть
бути застосовані уповноваженими
органами державної влади або органами
місцевого самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Таким чином, відповідно до частини 2
статті 218 Господарського кодексу
України адміністративно-господарські
санкції можуть бути застосовані до
учасника господарських відносин за
порушення ним правил, встановлених
законодавчими актами, при наявності в
діях суб'єкта господарювання вини у
вчиненні такого правопорушення та якщо
ним не приймались заходи, спрямовані на
недопущення господарського
правопорушення.

Суди першої та апеляційної
інстанцій обґрунтовано зазначили, що
Товариством не були вжиті заходи,
передбачені законодавством, чинним на
момент виникнення спірних відносин,
спрямовані на утворення робочих місць
для працевлаштування інвалідів та
недопущення правопорушень у сфері
господарських правопорушень.

За таких обставин висновки суду першої
та апеляційної інстанцій про
задоволення позову є законними та
обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права під час ухвалення
судових рішень чи вчинення
процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що
судові рішення ухвалені з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, правова оцінка обставинам у
справі дана правильно, підстав для їх
скасування з мотивів, викладених в
касаційній скарзі, немає.

Керуючись ст., ст. 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Київська
житлово-будівельна компанія»
відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 2 листопада 2010 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 лютого 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, визначених ст. 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:
Сірош М.В.

Блажівська Н.Є.

Усенко Є.А.