Справа № 9101/194735/2012
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2013-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"26" листопада 2013 р.справа № 2а/0470/4122/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Добродняк І.Ю

суддів:
Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - Аверя'нова Є.В.дов
від 19.02.2013

відповідача: - Резніков Ю.М.
дов від 04.09.2013

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Спеціалізована
державна податкова інспекція по роботі
з великими платниками податків у м.
Дніпропетровську Державної податкової
служби

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
серпня 2012 року

у справі № 2а/0470/4122/12

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Біотрейд»

до Спеціалізована державна податкова
інспекція по роботі з великими
платниками податків у м.
Дніпропетровську Державної податкової
служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

встановила:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Біотрейд»
звернулося до суду з позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м.
Дніпропетровську Державної податкової
служби, в якому з урахуванням заяви про
зміну позовних вимог від 27.08.2012 просило
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
відповідача від 22.02.2012 № , яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
153302,13 грн. та від 22.02.2012 № , яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток приватних
підприємств у розмірі 134689,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
вказані податкові
повідомлення-рішення є протиправними
та такими, що підлягають скасуванню, у
зв'язку з перевищенням податковими
інспекторами у ході здійснення
позапланової перевірки своїх
повноважень, які безпідставно
здійснили перевірку повноти
обчислення та своєчасності сплати до
бюджету позивачем податку на прибуток;
податкові повідомлення-рішення були
прийняті з порушенням норм п. 86.9
Податкового кодексу України; висновки,
викладені в акті перевірки не
відповідають фактичним обставинам
справи, базуються лише на матеріалах
досудового слідства по кримінальній
справі, не містять посилань на судове
рішення, яким договір № 17/38 укладений
між позивачем та ТОВ «Аквалайн-Еко»
визнаний судом недійсним з урахуванням
того, що у відповідності до ст.ст. 203, 215,
228 ЦК України правочин визнається
недійсним лише судом. Також позивач
зазначає, що акт перевірки не містить і
доказів вини як посадових осіб
позивача, так і контрагента позивача -
ТОВ «Аквалайн Еко», підтвердженої
обвинувальним вироком, відповідачем не
встановлено наміру у позивача отримати
за вказаним договором інший результат,
ніж організація перевезення вантажів
та їх фактичне перевезення; акт
перевірки не містить доказів, які б
свідчили про те, що при укладенні та
виконанні вказаного договору між
позивачем та його контрагентом
існували взаємоузгоджені зловмисні
дії у зв'язку з чим позивач вважає, що
зазначення в акті перевірки про
нікчемність договору базується лише на
припущеннях. Факт здійснення
господарської операції позивачем
підтверджений первинними
бухгалтерськими документами, які
оформлені у відповідності до вимог
Закону України «Про бухгалтерський
облік і фінансову звітність в Україні»,
надані послуги відображалися
позивачем в актах приймання-передачі
наданих послуг, факт перевезення
товару підтверджується
товарно-транспортними накладними та
іншими документами фінансової
звітності, в тому числі і у податкових
накладних та деклараціях з податку на
додану вартість, які подавалися до
податкової інспекції. Отримання
прибутку у вказаний у акті період
підтверджується відповідними
деклараціями з податку на прибуток.
Зазначені обставини на думку позивача
свідчать про відсутність порушення
норм чинного законодавства позивачем,
а тому відсутні були і підстави у
податкового органу для збільшення
позивачеві сум грошових зобов'язань з
податку на прибуток підприємства та з
податку на додану вартість.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
29.08.2012 адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправними та
скасовано податкові повідомлення
рішення відповідача від 22.02.2012 №,
№.

Не погодившись із постановою суду,
відповідач подав апеляційну скаргу
(т.10 а.с. 168), в якій просить скасувати
постанову суду, прийняти нове рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог. Апеляційна скарга мотивована
порушенням судом першої інстанції норм
матеріального права. Відповідач
зазначає, що судом не було враховано
факту, що в ході перевірки встановлено
відсутність у первинних документах на
виконання договорів про надання послуг
інформації про конкретні послуги, які
надані замовнику, їх вартість, одиницю
виміру, що позбавляє можливості для
висновку про фактичне надання послуг
та їх зв'язок з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції, використання
підприємств у власній господарській
діяльності.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому
засіданні просить суд апеляційну
скаргу залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

В судовому засіданні відповідачем
подано письмове клопотання про заміну
сторони - відповідача - Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників
податків у м.Дніпропетровську
правонаступником - Спеціалізованою
державною податковою інспекцією з
обслуговування великих платників
податків у м.Дніпропетровську
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів.

За результатами розгляду клопотання,
доданих до нього документів, колегія
суддів відповідно до ст.55 КАС України
допускає заміну відповідача вказаним
правонаступником.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, за результатами
проведеної СДПІ по роботі з великими
платниками податків у
м.Дніпропетровську документальної
позапланової виїзної перевірки ТОВ
«Біотрейд» з питань щодо підтвердження
відомостей, отриманих від особи, яка
мала фінансово-господарські
взаємовідносини з ТОВ «Аквалайн Еко»
за період з 01.01.2008р. по 30.09.2009 (акт
перевірки від 29.11.2011 №1672/08-02/4-30502509) та за
результатами розгляду скарг позивача
(рішення ДПА у Дніпропетровській
області від 16.02.2012) відповідачем
прийнято податкові
повідомлення-рішення від 22.02.2012 №,
за яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем з
податку на додану вартість у розмірі
153302,13 грн., №, за яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем з податку на прибуток
приватних підприємств у розмірі 134 685, 00
грн. (т.1 а.с.103, 106).

Податковим органом встановлено
порушення п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3
ст.5, п.п.4.1.6 п.4.1 п.1.32 ст.1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», п.п.7.4.1, п.п.7.4.5. п.7.4 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість», суть яких полягає в
заниженні підприємством податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість та податку на прибуток по
операціях з отримання
транспортно-експедиційних послуг у
зв'язку з тим, що укладений позивачем з
ТОВ «Аквалайн Еко» договір на
транспортне-експедиційне
обслуговування № 17/38 від 01.04.2008, є
нікчемним.

До такого висновку податковий орган
дійшов з огляду на те, що, як зазначено в
акті перевірки від 29.11.2011, ТОВ «Аквалайн
Еко» входило до складу
«конвертаційного центру». Протоколом
допиту звинуваченого ОСОБА_3 від 17.08.2011,
директора ТОВ «Аквалайн Еко»,
засвідчено, що ОСОБА_3 не займався
веденням фінансово-господарської
діяльності підприємства, веденням
бухгалтерського обліку, не укладав
договорів з
підприємствами-контрагентами, рухом
грошових коштів не керував.

Крім того, за аналізом документів, які
надані позивачем під час перевірки, -
акти приймання-передачі виконаних
послуг (робіт), виявлено, що ці
документи не містять конкретних видів
робіт та послуг, виконаних
безпосередньо ТОВ «Аквалайн Еко»,
зміст операцій носить загальний
характер, в акті наведена інформація
про умови та факт перевезення товару
іншою транспортною організацією.

Як зазначено в акті перевірки,
відсутність реально вчиненою
господарської операції, та, як
наслідок, юридична дефектність
відповідних первинних документів, а
також дефектність у правовому статусі
його контрагентів, не дозволяє ТОВ
«Біотрейд» формувати дані податкового
обліку незалежно від спрямованості
наявності (відсутності) умислу
платників податку - учасників
відповідної операції з огляду на
правочини, що визнані нікчемними з
посиланням на ст..ст.215, 203, 228 ЦК України,
і в силу ст.216 ЦК України не створюють
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з їх недійсністю для всіх
укладених правочинів.

Про нікчемність правочинів свідчать
такі обставини: неможливість реального
здійснення платником платків
зазначених операцій з урахуванням
часу, місця знаходження майна або
обсягу матеріальних ресурсів,
економічно необхідних для виробництва
товарів, виконання робіт, послуг,
нездійснення особою, яка значиться
виробником товару, підприємницької
діяльності; відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної підприємницької,
економічної діяльності через
відсутність управлінського або
технічного персоналу, основних коштів,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів; облік
для цілей оподаткування лише тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди.

З огляду на фактичні обставини справи,
норми законодавства, що регулюють
спірні правовідносини, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції
про помилковість висновків
податкового органу.

Спір між сторонами виник з приводу
правомірності відображення позивачем
в податковому обліку операцій з
отримання транспортно-експедиційних
послуг в межах укладеного позивачем з
ТОВ «Аквалайн Еко» договору на
транспортне-експедиційне
обслуговування № 17/38 від 01.04.2008.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції з огляду на принцип дії
закону в часі, закріплений у ст.58
Конституції України, слід
застосовувати норми законів, які діяли
на момент виникнення правовідносин,
тобто Закон України «Про податок на
додану вартість» та Закон України «Про
оподаткування прибутку підприємств», ,
виходячи з того, що спірні
правовідносини мали місце у період з
01.01.2008 по 30.09.2009, а також норми
Податкового кодексу, який набрав
чинності з 01.01.2011 стосовно порядку
проведення перевірки.

Відповідно до пп.5.1 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат включаються, в
тому числі, суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті. (пп.5.2.1 п.5.2
ст.5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»).

Відповідно до пп.5.3.9 п.5.3 ст. 5 цього
Закону, не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до п.5.11 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» установлення додаткових
обмежень щодо віднесення витрат до
складу валових витрат платника
податку, крім тих, що зазначені у цьому
Законі, не дозволяється.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 цього
Закону датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій:

або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Згідно пп.7.2.4 п.7.2 ст.7 цього ж Закону
право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (абзац 1
підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 цього ж
Закону).

Відповідно до п.2 Порядку заповнення
податкової накладної податкову
накладну складає особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі і якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.
Згідно абз.1 п.5 Порядку податкова
накладна вважається недійсною у
випадку її заповнення іншою особою, ніж
вказано у п.2 цього Порядку.

Як свідчать матеріали справи, у період,
що перевірявся, ТОВ «Біотрейд» як
замовник мало господарські відносини з
ТОВ «Аквалайн-Еко» (експедитор) в межах
укладеного договору на
транспортно-експедиційне
обслуговування № 17/38 від 01.04.2008, за
умовами п.1.1 якого ТОВ «Аквалайн-Еко» за
дорученням ТОВ «Біотрейд»
зобов'язувався організувати
перевезення його вантажу
автомобільним транспортом по
території України, а ТОВ «Біотрейд» -
зобов'язаний оплатити транспортні
послуги. При цьому, за умовами п.4.2
договору експедитор зобов'язаний також
забезпечити своєчасне надання
транспортних засобів в пункти
відвантаження у строки, зазначені в
заявці (т. 1 а.с. 127-128).

Факт виконання вище вказаного договору
підтверджений документами, копії яких
містяться в матеріалах справи, а саме:
податковими накладними, реєстром
отриманих податкових накладних від ТОВ
«Аквалайн-Еко» за період з травня 2008
року по травень 2009 року, платіжними
дорученнями, які свідчать про оплату
наданих послуг позивачем на користь
ТОВ «Аквалайн-Еко»,
товарно-транспортними накладними,
актами здачі-приймання робіт, аналіз
рахунку 79 за 01.01.2009 по 31.05.2009,
видатковими накладнимиі, картками
рахунку 281 (т.1, а. с.141-258; т.2, а. с.1- 250; т.3,
а. с.1-250; т.4, а. с.1-250; т.5, а. с.1-250, т.6, а.
с.1-250; т.7, а. с.1-250; т.8, а.с.1-250; т.9, а. с.1-250;
т.10, а. с.1-133).

Виходячи із змісту складених на
підтвердження виконання укладеного
позивачем з ТОВ «Аквалайн-Еко»
договору № 17/38 від 01.04.2008 документів,
вбачається, що вони містять всі
обов'язкові реквізити, що передбачені
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», в розумінні вказаного Закону
є первинними, такими, що підтверджують
здійснення відповідної господарської
операції.

Податкові накладні, на підставі яких
позивачем суми податку на додану
вартість включені до складу
податкового кредиту, складені ТОВ
«Аквалайн-Еко» у відповідності до
вимог ст.7 Закону №168/97-ВР.

На момент укладення та реалізації
вказаного вище договору ТОВ
«Аквалайн-Еко» мало зареєстровані у
встановленому порядку установчі
документи та цивільну дієздатність
згідно з чинним законодавством, було
зареєстровано як платник податку на
додану вартість.

ТОВ «Аквалайн-Еко» зареєстровано як
юридична особа виконавчим комітетом
Одеської міської ради 22.08.2007, а згідно
копії свідоцтва №100063432 з 07.09.2007 дане
підприємство є платником податку на
додану вартість, має ліцензію
Міністерства транспорту на зв'язку
України від 22.02.2008 № 37Л строком дії з
23.02.2008 по 22.02.2013 щодо надання послуг з
перевезення пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом (т. 1 а.с.129-
131).

Виявлені під час перевірки фактичні
обставини щодо взаємовідносин між
позивачем та ТОВ «Аквалайн-Еко», які
зазначені податковим органом в акті
перевірки, відображення позивачем
операцій з отримання обумовлених
договором робіт (послуг) у відповідних
податкових (звітних) періодах
відповідачем не спростовуються.

Законодавчо встановлені вимоги,
необхідні для чинності правочину (ст.203
ЦК України), позивачем та ТОВ
«Аквалайн-Еко» дотримані. Також
господарські зобов'язання з отримання
транспортно-експедиційних послуг не
містять ознак фіктивності (вчинених
без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися
відповідними правочинами). Крім того,
відповідно до ст.234 Цивільного кодексу
України фіктивний правочин визнається
судом недійсним.

Відповідачем вказана норма
законодавства не врахована, належні
докази на підтвердження викладених в
акті перевірки доводів щодо
відсутності фактичного здійснення
господарських операцій з отримання
транспортно-експедиційних послуг
відповідачем не зазначені, суду не
подані. Жодний документ, який в
установленому порядку встановлював би
відповідні факти та був обов'язковим
для застосування на всій території
України, в матеріалах справи відсутній.

Дії позивача та його контрагента,
вчинені на виконання вказаного вище
договору, направленні саме на
створення наслідків, які обумовлені
правовою природою договорів такого
виду.

Також укладений позивачем договір не
містить умов та ознак, які б свідчили
про їх суперечність інтересам держави
та суспільства або порушували
публічний порядок.

Із змісту акту перевірки від 29.11.2011
вбачається, що висновки податкового
органу про заниження позивачем
податку на прибуток та про заниження
податку на додану вартість
ґрунтуються на матеріалах
кримінальної справи, порушеної
відносно ОСОБА_4 та невстановлених осіб
за ознаками злочинів, передбачених
ст.ст.27 ч.3, ст.205, ч.27 ч.3, 212 ч.3 КК України.

В ході досудового слідства даної
кримінальної справи встановлено, що
вказаний громадянин протягом 2006-2007
років з метою надання реально діючим
підприємствам можливість ухилятись
від сплати податків, створив фіктивні
підприємства, які ввійшли до складу
«конвертаційного центру», до якого
входило і ТОВ «Аквалайн-Еко», у зв'язку
з чим податкові інспектори у ході
перевірки ТОВ «Біотрейд», який мав
відносини з вказаним підприємством,
дійшли до висновків про те, що договір
на транспортно-експедиційне
обслуговування № 17/38 від 01.04.2008,
укладений між позивачем та ТОВ
«Аквалайн-Еко», має ознаки нікчемності.

Виходячи з наведених обставин,
посилання податкового органу на
порушення позивачем ч.1 ст.203, ст.ст.215, 216,
228 ЦК України колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки основним
критерієм для того, щоб вважати
правочин нікчемним, є його недійсність,
встановлена законом.

З 01 січня 2011 року набули чинності зміни,
внесені до Цивільного кодексу України,
зокрема, було викладено частину першу
статті 203 у новій редакції та доповнено
статтю 228 частиною третьою.

Частинами 1 та 5 ст.203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Із набуттям чинності зазначеними
змінами податкові органи не повинні
посилатися на нікчемність правочинів
та господарських зобов'язань платників
податків відповідно до частин 1 та 2
статті 228 ЦК України як на правову
підставу для донарахування податкових
зобов'язань. Виключення з цього правила
може становити лише ситуація із
безпідставним відшкодуванням податку
на додану вартість із державного
бюджету, що може бути кваліфіковано як
незаконне заволодіння майном держави.
В інших же випадках дії платників
податків, що мали намір ухилитися від
оподаткування укладаючи правочини та
використовуючи господарські операції
як інструмент коригування показників
своєї господарської діяльності для
цілей отримання так званої податкової
вигоди (мінімізації оподаткування) без
наміру здійснювати реальні
господарські операції, не охоплюються
змістом поняття «незаконне
заволодіння майном держави», що
міститься у диспозиції частини першої
статті 228 ЦК України, й тому відсутні
правові підстави для застосування
частин 1 та 2 статті 228 ЦК України.

Таким чином до правочинів, які
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, відносяться
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу, землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Складений відповідачем акт перевірки
від 29.11.2011 не тільки не містить посилань
на вищезазначені обставини, а й не
доводить умислу посадових осіб
позивача на порушення публічного
порядку, не пояснює в чому саме таке
порушення полягає. Судове рішення про
визнання правочину недійсним
(нікчемним), який укладено між
позивачем та ТОВ «Аквалайн Еко»,
відсутнє. Відсутній і вирок відносно
посадових осіб як ТОВ «Аквалайн Еко»,
так і посадових осіб позивача.

Судом першої інстанції правильно
зазначено, що жодний документ, який в
установленому порядку встановлював би
відповідні факти щодо порушення норм
податкового законодавства позивачем
або його контрагентом та був
обов'язковим для застосування на всій
території України, відповідачем не
наведений, в матеріалах справи
відсутній.

Крім того, зазначені відповідачем
обставини щодо ТОВ «Аквалайн Еко» не є
законодавчо встановленими підставами
для позбавлення позивача права на
податковий кредит та формування
валових витрат з операцій отримання
послуг, робіт.

Посилання відповідача на відсутність у
ТОВ «Аквалайн Еко» транспортних
засобів, які б могли здійснювати
перевезення вантажу позивача за
вказаним договором не підтверджені
жодними доказами та спростовуються
копіями наявних в матеріалах справи
ліцензії від 23.02.2008, копіями
товарно-транспортними накладними, які
свідчать про те, що саме ТОВ «Аквалайн
Еко» здійснювало перевезення вантажу
за замовленням позивача.

Судом встановлено, що позивачем як
отримувачем послуг, робіт виконані всі
законодавчо передбачені умови для
віднесення вартості цих послуг, робіт
до валових витрат, сум податку на
додану вартість - до складу податкового
кредиту у відповідних (податкових)
періодах.

Також колегія суддів зазначає, що
добросовісний платник податків, який в
силу покладеного на нього законом
обов'язку щодо сплати податків, зборів
вступає у зв'язку з цим у відповідні
правовідносини з державою, не може
нести відповідальність за невиконання
чи неналежне виконання такого
обов'язку іншими платниками податків.
Слід врахувати і те, що якщо контрагент
не виконував свої зобов'язання перед
державою та податковим органом, то це
тягне відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення добросовісного платника
податку права на віднесення сплачених
ним у ціні виконаних робіт сум податку
на додану вартість до податкового
кредиту, якщо останній виконував усі
передбачені законом умови щодо цього
та має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Європейський Суд з прав людини у своєму
рішення від 22.01.2009 («Булвес «АД проти
Болгарії») зазначив, що платник податку
не повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати ПДВ другий раз. На думку
Європейського Суду такі вимоги стали
надмірним тягарем для платника
податку, що порушило справедливий
баланс, який повинен підтримуватися
між вимогами суспільного інтересу та
вимогами захисту права власності.
Право на податковий кредит є
«власністю»у розумінні статті 1
Протоколу № 1, яке повинно розглядатися
як таке, що виникло у момент повного
виконання нею своїх зобов'язань щодо
податкової звітності з ПДВ. Визнання
права на нарахування податкового
кредиту було поставлено в залежність
від виконання обов'язків
постачальником, в той час коли це не
залежало від волі одержувача поставки -
застосування відповідних положень
Закону «Про ПДВ»стало не передбаченим
і самовільним. Платник податку не має
абсолютно ніяких повноважень
відслідковувати, контролювати і
забезпечувати виконання
постачальником його обов'язків із
складення та подання декларації з ПДВ,
а також обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69
зазначеного вище рішення
Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини»практика Європейського Суду з
прав людини є джерелом права та
свідчить про те, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(рішення Європейського Суду від 09.01.2007р.
у справі «Інтерсплав проти України»).

Отже суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що у
відповідача відсутні правові підстави
для зменшення валових витрат та
податкового кредиту з податку на
додану вартість, позовні вимоги є
обґрунтованими, оскаржувані податкові
повідомлення-рішення підлягають
визнанню протиправними та скасуванню.

Суд першої інстанції під час розгляду
справи в повному обсязі дослідив
обставини, які мають значення для
справи, ухвалив законне та
обґрунтоване рішення про задоволення
позовних вимог.

Передбачених статтею 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підстав для скасування постанови суду
першої інстанції та ухвалення нового
судового рішення не вбачається, у
зв'язку з чим колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу залишити
без задоволення, а постанову суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Спеціалізована
державна податкова інспекція по роботі
з великими платниками податків у м.
Дніпропетровську Державної податкової
служби залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
29.08.2012 у справі № 2а/0470/4122/12 залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку, встановленому ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
Я.В. Семененко