Справа № 801/10950/13-а
Суддя: Гаманко Є.О.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 лютого 2014 р. (15:30) Справа №801/10950/13-а

Окружний адміністративний суд АР
Крим, м. Сімферополь, у складі
головуючого судді Гаманка Є.О., за
участю секретаря Сироватського М.С.,
розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до Євпаторійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в АР Крим

про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення № від 11.11.13р.

Сторони явку представників не
забезпечили.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
(далі-позивач) звернувся до Окружного
адміністративного суду АР Крим із
адміністративним позовом до
Євпаторійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в АР Крим (далі -
відповідач) про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення
№ від 11.11.13р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оскаржуване податкове повідомлення -
рішення, прийняте по необґрунтованим
висновкам про порушення позивачем норм
податкового законодавства під час
взаємовідносин з контрагентом
позивача - ТОВ «Гарант-буд-сервіс». Таки
висновки були включені відповідачем до
акту перевірки безпідставно та не
відповідають фактичним обставинам
господарської діяльності позивача,
оскільки зроблені з формальних
підстав, без фактичного з'ясування
питань придбання позивачем у
контрагента товарів та використання їх
в господарській діяльності. Враховуючи
викладене, позивач вважає включення
позивачем до податкового кредиту сум
за господарськими операціями з
вищенаведеним контрагентом законним,
та таким, що не порушує п. 198.3 ст. 198 ПК
України.

Правова позиція відповідача викладена
у письмових запереченнях на
адміністративний позов (а.с.54-55). У
наведених запереченнях відповідач
просить суд відмовити у задоволенні
позовних вимог, вважає, що зроблені у
результаті перевірки висновки є
обґрунтованими, а прийняте на їх
підставі податкове
повідомлення-рішення є правомірним і
підстави для його скасування відсутні.
Відповідач зазначає, що позивачем до
перевірки не надані належним чином
оформлені первини документи, які
свідчать про отримання,
транспортування, зберігання
товарно-матеріальних цінностей.
Відповідач також зазначає, що в ході
проведення перевірки встановлено, що
операції по взаємовідносинах позивача
з ТОВ «Гарант-буд-сервіс» не мали
реального товарного характеру.

Сторони в судове засідання, що
відбулося 04.02.2014р., явку представників
не забезпечили, про дату, час та місце
розгляду справи були проінформовані
належним чином.

04.02.2014р. до суду від позивача надійшло
клопотання про розгляд справи у
відсутності представника, у якому
позивач повідомив суду, що підтримує
позовні вимоги у повному обсязі.

Приймаючи до уваги те, що в матеріалах
справи достатньо доказів для
з'ясування обставин по справі, суд
вважає за можливе на підставі ст. 71, ст.
128 КАС України розглянути справу за
наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази, надані сторонами,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Посадовими особами Євпаторійської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів в АР Крим проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 з питань правомірності
формування податкового кредиту
декларації з податку на додану
вартість за лютий 2012р. по контрагенту
ТОВ «Гарант-буд-сервіс».

За результатами перевірки складений
акт перевірки від 11.10.2013р.
№000362/01-05-17-01/НОМЕР_1 (далі-акт), у
висновках якого встановлено порушення
позивачем п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.1, 201.10
ст.201 Податкового кодексу України, у
зв'язку із чим безпідставно сформовано
податковий кредит за рахунок відносин
з підприємством - постачальником ТОВ
«Гарант-буд-сервіс», що призвело до
завищення податкового кредиту та до
нарахування ПДВ за лютий 2012р. в сумі
734грн. (а.с.63-70).

На підставі зазначеного Акту
відповідачем прийняте податкове
повідомлення-рішення № від
11.11.2013р. про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 1101,00грн., у тому числі
за основним платежем на 734,00 грн. та
штрафними (фінансовими) санкціями 367,00
грн. (а.с.6).

Позивач не погодився з висновками Акту
перевірки та звернувся до суду з цим
позовом.

Перевіряючи правомірність прийняття
податковим органом вказаного
податкового повідомлення-рішення,
судом встановлено наступне.

В Акті перевірки зазначено, що
перевіркою повноти визначення
податкового кредиту з ПДВ по
взаємовідносинам з ТОВ
«Гарант-буд-сервіс» встановлено
завищення податкового кредиту за лютий
2012р. у сумі 734грн.

До вищенаведеного висновку відповідач
дійшов посилаючись на акт ДПІ у
Печерському р-ні м. Києва про
неможливість проведення зустрічної
звірки по ТОВ «Гарант-буд-сервіс» (акт
№1691/22.8/37635291 від 17.05.2013р.), у якому
зазначено про не встановлення
фактичного місцезнаходження
підприємства та його посадових осіб,
стан платника ТОВ «Гарант-буд-сервіс»
11- припинено, але не знято з обліку.

Також у Акті перевірки зазначено, що
відсутність у ТОВ «Гарант-буд-сервіс»
необхідних економічних умов для
поставки товару (виконання робіт)
свідчать про відсутність доказів щодо
фактичного надання послуг, тобто про
безтоварність операцій.

Також, у якості доказів безтоварності
правочинів укладених з ТОВ
«Гарант-буд-сервіс», відповідач
посилається на протоколи допиту
свідків.

Крім того, у Акт перевірки відповідач
посилається на те, що до перевірки не
надані належним чином оформлені
первинні документи, які свідчать про
отримання, транспортування, зберігання
товарно-матеріальних цінностей
(відсутні товарно-транспортні
накладні, подорожні листи, акти
прийому-передачі, сертифікати якості
товарів, довіреності, інші документи,
які свідчать про витрати на
транспортування, зберігання товарів).
Тобто ТМЦ по ланцюгу постачання від
постачальника - ТОВ «Гарант-буд-сервіс»
до позивача не підтверджені
товарно-транспортними накладними або
іншими первинними документами,
видатковими накладні та податкові
накладні не підтверджують реальність
поставки товару.

При дослідженні правомірності
віднесення позивачем до податкового
кредиту по ПДВ спірних сум по
взаємовідносинам з ТОВ
«Гарант-буд-сервіс», судом встановлено

08.11.2011р. між ТОВ «Гарант-буд-сервіс»
(Постачальник) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець)
був укладений договір на поставку
продукції №0811/1, відповідно до умов
якого Постачальник зобов'язався
поставити Покупцю товар, а Покупець
зобов'язався прийняти та оплатити цей
товар (а.с.45- 47).

На виконання вказаного договору ТОВ
«Гарант-буд-сервіс» було поставлено
позивачу товар (щебінь, ел. лампа,
кабель, колодка, скоби крепежа, розетки)
на загальну суму 4402,80грн., з яких ПДВ -
733,80грн., що підтверджується: видатковою
накладною №16/02-02 від 16.02.2012р. на суму
4402,80грн.; податковою накладною №292 від
16.02.2012р. - на суму 4402,80грн. (а.с.42,43).

Судом встановлено, що суми ПДВ за
зазначеними податковими накладними
включені позивачем до складу
податкового кредиту за лютий 2012р.,
відображені у реєстрі отриманих
податкових накладних, які відповідають
даним додатку 5 до податкової
декларації з ПДВ № від 18.03.2012р.

Розрахунки за поставлений ТОВ
«Гарант-буд-сервіс» товар здійснені
позивачем в періоді постачання за
платіжним дорученням № 1 від 17.12.2012р. на
суму 4402,80грн., що підтверджується
випискою банку (а.с.44), а також було
встановлено перевіркою.

На підтвердження реальності
зазначеної угоди позивачем надано
договір поставки від 04.01.2012 року, що
укладений між Дитячим
санаторно-оздоровчим центром «Дружба»
ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» (замовник)
та позивачем (постачальник) (а.с.40) та
договір поставки №2712 від 27.12.2011року, що
укладений між Державним унітарним
підприємством міста Москви «Медичний
центр управління справами Мера та
Уряду Москви» в особі директору
представництва «ДУП «Медичний центр» -
«Дитячий санаторій ім. Т.Г. Шевченко»
(покупець) та позивачем (продавець)
(а.с.41).

Здійснення господарської діяльності
між позивачем та вищенаведеними
контрагентами підтверджується
наступними документами: видатковими
накладними № 10 від 20.02.2012 року на суму
312,00 грн.; №11 від 20.02.2012 року на суму 4200,00
грн.; податковими накладними №2 від
15.02.2012р. на суму 312,00грн.; №1 від 14.02.2012р.
на суму 4200,00грн.; банківськими
виписками (а.с.35-39).

Вищенаведеними договорами
підтверджується реалізація позивачем
придбаного ним товару від ТОВ
«Гарант-буд-сервіс», тобто
підтверджується використання товару,
отриманого від контрагенту ТОВ
«Гарант-буд-сервіс» у власній
господарської діяльності позивача.

Копії вказаних документів досліджені
судом та залучені до матеріалів справи.

Відповідно до вимог п.п. 1, 2 статті 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарських операцій, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", Міністерство
фінансів України є уповноваженим
державним органом по затвердженню
національних положень (стандартів)
бухгалтерського обліку та інших
нормативно-правових актів відносно
ведення бухгалтерського обліку та
складання фінансової звітності.

Пункт 2.1. Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95року № 88, передбачає, що
"первинні документи" - це письмові
свідоцтва, які фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження і дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Документи створені у ході виконання
правочину вчиненого між позивачем та
ТОВ «Гарант-буд-сервіс» в силу норм
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
є первинними документами, що фіксують
факти здійснення господарських
операцій, мають реквізити, необхідні
для підтвердження здійснення
господарської операції по
оприбуткуванню, та є підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій.

На момент укладення з позивачем
вищенаведеного договору, виписки
податкових накладних ТОВ
«Гарант-буд-сервіс» було зареєстровано
у якості юридичної особи та в якості
платника податку на додану вартість.
Відповідачем не надано доказів
підтверджуючих те, що вищенаведений
контрагент позивача на момент
укладення договору був виключений з
ЄДРПОУ, у зв'язку з чим не був наділений
цивільною дієздатністю та
правоздатністю.

Суд зазначає, що в Акті перевірки
відповідачем безпідставно розширено
ряд документів (доказів), якими повинні
підтверджуватися факти поставки
товару, зокрема в акті зазначено, що у
позивача відсутні товарно-транспортні
накладні, подорожні листи, акти
прийому-передачі, сертифікати якості
товарів, довіреності, інші документи,
які свідчать про витрати на
транспортування, зберігання товарів.

Суд також зазначає, що вимога
податкового органу підтвердити
отримання позивачем товару
товарно-транспортними накладними,
подорожними листами, актами
прийому-передачі, сертифікатами якості
товарів, довіреностями є протиправною,
оскільки законодавець не ставить в
залежність відсутність транспортних
документів на перевезення вантажу
(товару) з наслідками формування бази
оподаткування.

Наявні в матеріалах справи видаткові
та податкові накладні, в силу Закону
№996-XV та Положення №88 є первинними
документами. Докази того, що вказані
накладні не мають юридичної сили або
визнані в установленому порядку
недійсними - відсутні.

Згідно з позицією Вищого
адміністративного суду України, що
викладена у постанові від 14 листопада
2012 року у справі № К/9991/50772/12, при
визначенні законності висновків
органів податкової служби щодо
нікчемності правочинів платника
податків судам слід враховувати:

по-перше, припис акту цивільного
законодавства України, викладений в
частині 1 статті 204 Цивільного кодексу
України, згідно з яким правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом, або якщо
він не визнаним судом недійсним
(презумпція правомірності). Головною
підставою вважати правочин нікчемним
являється його недійсність,
встановлена законом: "Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку";

по-друге, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність: "У зв'язку з цим слід
зазначити, що одним з основних завдань
органів державної податкової служби є
здійснення контролю дотримання
податкового законодавства і надання
роз'яснень законодавства з питань
оподаткування платникам податків.
Жодним законом не передбачено право
органу державної податкової служби
самостійно, в позасудовому порядку,
визнавати нікчемними правочини і дані,
вказані платником податків в
податкових деклараціях". Відповідно до
частини 2 статті 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Крім того, відповідно
до частини 1 статті 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині;

по-третє, відповідно до статті 228
Цивільного кодексу України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним: "У складі
цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню". Мета
юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю: "Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставини можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком".

Інший підхід, на думку Вищого
адміністративного суду України,
"потенційно надасть можливість
посадовим особам державних органів на
власний розсуд оголошувати будь-який
правочин недійсним (нікчемним) без
звернення до суду, що не є правильним
виходячи з загальних засад
судочинства".

Доказів, які б доводили нерозумність
або необачність правової поведінки
позивача у спірних правовідносинах при
укладанні і виконанні договору із ТОВ
«Гарант-буд-сервіс» суду не надано, а
судом самостійно при виконанні вимог
ст.11 КАС України не виявлено.

Будь - яких доказів недобросовісності
позивача як платника податку на додану
вартість податковим органом не подано.

Правочин вчинений між позивачем та ТОВ
«Гарант-буд-сервіс» виходячи з його
змісту, спрямований не на незаконне
заволодіння майном держави, а на
передачу товару покупцю і отримання за
це коштів продавцем.

Таким чином, зміст правочину, що
укладений між позивачем та ТОВ
«Гарант-буд-сервіс» не суперечить
законодавству, моральним засадам
суспільства, укладений за вільним
волевиявленням його учасників, у формі,
встановленій законом, та спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно, первинні та бухгалтерські
документи за вищевказаними
господарськими операціями свідчать
про реальне виконання вказаних
правочинів.

Суд зазначає, що обґрунтування
встановлених актом перевірки порушень
податкового законодавства, що призвело
до нарахування позивачу грошових
зобов'язань з ПДВ, не можуть
ґрунтуватися на викладених даних
досудового слідства по кримінальних
справах порушених відносно посадових
осіб постачальників контрагентів
позивача, та на протоколах допиту
свідків, оскільки ці факти не містять
конкретних даних про здійснені
операцій та не містять доказів
наявності причинного зв'язку між
взаємовідносинами контрагентів
позивача з такими юридичними особами
та відносинами позивача з
контрагентами по вказаних вище угодах.

Крім того, неможливість проведення
зустрічних звірок контрагентів
позивача не є підставою для висновків
про невиконання господарських
операцій.

Слід також вказати, що відповідно до
норм діючого законодавства не є
обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом і не мають причинного
зв'язку.

Суд звертає увагу на те, що на час
складання Акту перевірки у податкового
органу був відсутній вирок суду щодо
посадових осіб ТОВ «Гарант-буд-сервіс»,
отже обставини встановлені у ході
досудового слідства податковим
органом не повинні братися до уваги.

На час розгляду справи суду не наданий
вирок суду щодо посадових осіб ТОВ
«Гарант-буд-сервіс».

Суд також звертає увагу на те, що
постановою Окружного
адміністративного суду АРК від 18.11.2013
року у справі №801/9963/13-а, яка залишена
без змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 28.01.2014р., позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Євпаторійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в АР Крим про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення - задоволено;
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення - рішення
Євпаторійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в АР Крим №
від 04.10.2013 року; стягнуто з
Державного бюджету України на користь
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 434,01
грн. судового збору.

Відповідно до ст. 255 КАС України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.
Обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть оспорюватися в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Суд звертає увагу на те, що під час
розгляду справи №801/9963/13-а судом було
досліджено договір на поставку
продукції №0811/1, що укладений 08.11.2011
року між позивачем та ТОВ
«Грант-буд-Сервіс», та не встановлено
будь-яких порушень чинного
законодавства при укладанні та
виконанні наведеного договору. Також,
вищенаведеним судовим рішенням, яке
набрало законної сили, було
встановлено правомірність формування
позивачем податкового кредиту
декларації з ПДВ за січень 2012р. по
контрагенту ТОВ "Грант-буд-Сервіс".

За таких підстав, доводи відповідача
про відсутність здійснення реального
виконання господарських операцій між
позивачем та ТОВ «Гарант-буд-сервіс» є
необґрунтованими.

Порядок формування податкового
кредиту визначено ст. 198 Податкового
Кодексу України.

Так, відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК
України, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разу здійснення операцій, зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (в
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

В силу п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.6.2 Наказу Міністерства
фінансів України № 1379 від 01.11.2011 року,
зареєстрованому в Міністерстві
юстиції України 22.11.2011 р. за № 1333/20071 "Про
затвердження форми податкової
накладної та Порядку заповнення
податкової накладної" податкова
накладна є підставою для віднесення до
податкового кредиту витрат зі сплати
податку на додану вартість у покупця,
зареєстрованого як платник податку.

Пункт 198.3 ст. 198 КАС України визначає, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

В силу п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Як зазначено у п. 201.8 ст. 201 Податкового
кодексу України, право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

В силу п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Як зазначено у п. 184.1 ст. 184 Податкового
кодексу України, реєстрація діє до дати
анулювання реєстрації платника
податку, яка проводиться шляхом
виключення з реєстру платників
податку.

При цьому, в силу п. 184.5 ст. 185
Податкового кодексу України з моменту
анулювання реєстрації особи як
платника податку така особа
позбавляється права на віднесення сум
податку до податкового кредиту,
виписку податкових накладних.

Як вже зазначалося, ТОВ
«Гарант-буд-сервіс» на момент
укладення з позивачем договору і
виписки податкової накладної було
зареєстровано у якості платника
податку на додану вартість.

Частиною 2 п. 201.1 ст. 200 Податкового
кодексу України визначено обов'язкові
реквізити, які необхідно зазначати у
податковій накладній в окремих рядках.

Перевіряючи податкову накладну №292 від
16.02.2012р., виписану ТОВ
«Гарант-буд-сервіс» судом встановлено,
що вона відповідає вимогам зазначеної
норми.

Наведені в податковій накладній дані
повністю відповідають даним, що
зазначені в інших первинних
документах, що підтверджують факт
постачання товару. Відповідачем також
не надано доказів та доводів щодо
підписання первинних та податкових
документів не уповноваженими особами.

Відповідачем також не було надано суду
ніяких доказів, які б свідчили про
незвичність цін за спірними
операціями, або про невідповідність
господарських операцій цілям та
завданням статутної діяльності
позивача, незвичності цих операцій для
осіб, які приймали в них участь,
збитковості здійснених операцій або
інших обставин, які б окремо або в
сукупності могли б свідчити про їхню
фіктивність, а також того, що вчинення
зазначених операцій не було обумовлено
розумними економічними причинами, а
дії позивача були спрямовані на
отримання необґрунтованої податкової
вигоди.

Одним з принципів розгляду податкових
спорів, відповідно до ст. 4 Податкового
Кодексу України є принцип презумпції
добросовісності рішень платника
податків, у зв'язку з чим
передбачається, що дії платників
податків, які мають своїм результатом
одержання податкової вигоди
економічно виправдані, а відомості, що
містяться у податкових деклараціях,
податкових накладних та інших
первинних документах, є достовірними.
Надання податковому органу всіх
належним чином оформлених документів,
передбачених законодавством про
податки та збори, з метою одержання
податкової вигоди є підставою для її
одержання, якщо податковим органом не
встановлено та не доведено, що
відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність яких
установлена судом.

Крім того, суд вважає доцільним
зазначити, що згідно пп. 36.1, 36.5 ст. 36; п.
38.1 ст. 38, п. 44.1 ст. 44, п. 47.1 ст. 47, п. 49.2 ст. 49
ПК України, обчислення, декларування
таабо сплата суми податку та збору є
персональним податковим обов'язком
кожного окремого платника податків,
який і несе відповідальність за
невиконання або неналежне виконання
податкового обов'язку. Тобто, платник
податку несе самостійну
відповідальність за порушення ним
правил ведення податкового обліку.
Зазначена відповідальність стосується
кожного окремого платника податку і не
може автоматично поширюватись на
третіх осіб, в тому числі і на його
контрагентів.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до
уваги дотримання норм чинного
законодавства під час оформлення
первинних бухгалтерських та
податкових документів позивачем та ТОВ
«Гарант-буд-сервіс», суд вважає
необґрунтованим та безпідставним
визначення податковим органом
позивачу грошового зобов'язання з
податку на додану вартість на загальну
суму 1101,00грн., та як наслідок,
протиправним податкове
повідомлення-рішення № від
11.11.2013р.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги чи
заперечення. Відповідач не довів суду
належними та допустимими доказами
обґрунтованість своїх заперечень.

Згідно з ч.2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову

Відповідачем не надано доказів не
отримання позивачем товарів від ТОВ
«Гарант-буд-сервіс», не проведення
платежів з ним (в тому числі оплату ПДВ),
не використання товарів в
господарській діяльності платника
податків.

Відповідно до частини 2 ст.11 КАС України
суд може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб.
Враховуючи, що позивач заявив вимоги
про визнання недійсним спірного
податкового повідомлення-рішення,
замість вимог про визнання його
протиправним і скасування, як це
передбачено КАС України для правових
актів індивідуальної дії, суд,
керуючись ст.11 КАС України, вважає
можливим в цій частині вийти за межі
позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги суд
знаходить обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Під час прийняття постанови суд,
зокрема, вирішує, як розподілити між
сторонами судові витрати (стаття 161
Кодексу адміністративного судочинства
України).

Якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа) (частина перша статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України).

Тому суд стягує на користь позивача
понесені витрати по сплаті судового
збору на підставі квитанції № ПН 2132 від
21.11.2013р. у сумі 172,05 грн. з Державного
бюджету України.

Згідно частини 2 статті 87 Кодексу
адміністративного судочинства України
порядок сплати судового збору
встановлюється законом.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про
судовий збір" від 08.07.2011 №3674-УІ
вирішений порядок сплати судового
збору під час подання
адміністративного позову майнового
характеру. А саме: під час подання
адміністративного позову майнового
характеру сплачується 10 відсотків
розміру ставки судового збору. Решта
суми судового збору стягується з
позивача або відповідача пропорційно
до задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

На підставі наведеного суд стягує з
відповідача 90 відсотків розміру ставки
судового збору 1548,44 грн. в дохід
Державного бюджету України.

Під час судового засідання, яке
відбулось 04.07.2013р., оголошено вступну та
резолютивну частини постанови. Повний
текст постанови виготовлений та
підписаний 05.07.2013 р.

З урахуванням викладеного, керуючись
ст.ст. 11, 94, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі.

2. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Євпаторійської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в АР Крим №
від 11.11.2013р. про нарахування Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 1101грн. (одна тисяча сто
одна гривня), з яких: за основним
платежем - 734,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 367,00 грн.

3. Стягнути судовий збір в розмірі
172,05грн. (сто сімдесят дві гривні п'ять
копійок) із Державного бюджету України
на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (97407, Україна, АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1;
п/рНОМЕР_2 в «Кримському РУ» ПАТ КБ
«Приватбанк» м. Сімферополь, МФО 384436).

4. Стягнути на користь Державного
бюджету України 1548,45 грн. (одна тисяча
п'ятсот сорок вісім гривен сорок п'ять
копійок) з Євпаторійської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів в АР
Крим (97416, м. Євпаторія, вул. Дм. Ульянова,
2б; ).

Постанова набирає законної сили через
10 днів з дня її проголошення. Якщо
проголошено вступну та резолютивну
частину постанови або справу
розглянуто у порядку письмового
провадження, постанова набирає
законної сили через 10 днів з дня її
отримання у разі неподання апеляційної
скарги.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду через Окружний
адміністративний суд Автономної
Республіки Крим протягом 10 днів з дня
проголошення. У разі проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови або розгляду справи у
порядку письмового провадження,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до Севастопольського
апеляційного адміністративного суду.

Суддя Гаманко Є.О.