Справа № 805/17144/13-а
Суддя: Старосуд І.М.
Дата ухвалення: 2014-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2014 р.
Справа №805/17144/13-а

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови:

Донецький окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді -
Старосуд І.М.,

при секретарі судового засідання
Рижук В.І.,

за участю позивача
не з'явився,

представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Рубцова А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду за адресою: місто
Донецьк, вулиця 50 Гвардійської дивізії,
17, адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Донецького юридичного
інституту Міністерства внутрішніх
справ України про зобов'язання
виплатити кошти, -

В С Т А Н О В
И В:

29.11.2013 року ОСОБА_3 звернувся до
Донецького окружного
адміністративного суду з позовом до
Донецького юридичного інституту
Міністерства внутрішніх справ України
про зобов'язання сплатити матеріальну
допомогу для вирішення
соціально-побутових питань та допомогу
на оздоровлення у розмірі 8 775,00 гривень,
зобов'язання відшкодувати кошти за
затримку розрахунку при звільненні у
розмірі 50 310,00 гривень та зобов'язання
сплатити одноразову грошову допомогу
при звільненні у розмірі 2 193,75 гривень.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що на підставі наказу
Донецького юридичного інституту
Луганського Державного університету
внутрішніх справ від 07.09.2006 № 127 о/с його
було звільнено у запас за власним
бажанням з посади командира учбового
взводу слідчо-криміналістичного
факультету.

ОСОБА_3 зазначає, що за весь період
служби він не отримував від
відповідача матеріальної допомоги для
вирішення соціально-побутових питань
та допомоги на оздоровлення, а тому
така матеріальна допомога згідно
пункту 2 Указу Президента України № 926
від 04.10.1996 року повинна була виплачена
йому у розмірі: 585,00 гривень (місячне
забезпечення)*15 років (повні календарні
роки служби) = 8 775,00 гривень.

Відшкодування за затримку розрахунку
при звільненні згідно ст.ст.116,117 КЗпП
України складає: 585 грн.*86 місяців
(кількість місяців затримки
розрахунку) = 50 310 грн.

При звільненні з органів МВС за власним
бажанням йому згідно п.10 Постанови
Кабінету міністрів України № 393 від
17.07.1992 року не була виплачена
одноразова грошова допомога при
звільненні, яка повинна була складати:
585,00 грн.*25% (25% місячного грошового
забезпечення) * 15 років = 2 193,75 грн. З
огляду на викладене, просив позовні
вимоги задовольнити та зобов'язати
відповідача сплатити вказані суми (арк.
справи 61 - 64).

30.01.2014 через відділ діловодства та
документообігу представник позивача
надав суду заяву від 30.01.2014 про
зменшення позовних вимог, в якій просив
суд зобов'язати Донецький юридичний
інститут Міністерства внутрішніх
справ України сплатити матеріальну
допомогу у розмірі: 585,00 грн.*10 (повні
календарні роки служби з 1996 по 2005
роки)-281,05 грн. (матеріальна допомога
отримана у 2004 році) = 5 568,95 грн.,
зобов'язати відповідача сплатити
відшкодування за затримку розрахунку
при звільненні у розмірі 50 310,00 грн.,
зобов'язати сплатити одноразову
грошову допомогу при звільненні у
розмірі 2 193,75 грн. (арк. справи 100 - 101).

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги з урахуванням
заяви від 30.01.2014 про зменшення позовних
вимог підтримав у повному обсязі та
просив позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення позовних вимог,
надав письмові заперечення, в яких
зазначив, що згідно з розрахунковою
карткою ОСОБА_3 та відповідно до свого
рапорту від 15.06.2004, позивач у червні 2004
року отримав матеріальну допомогу у
розмірі 281,05 гривень у зв'язку з
черговою відпусткою. У 2005 та 2006 роках
позивач з рапортом на виплату йому
матеріальної допомоги не звертався.
Разом з цим Донецький юридичний
інститут у зазначений період було
профінансовано на 65% від потреб, тому
через таке фінансування матеріальна
допомога не виплачувалася.

Відповідач зазначає, що поняття
матеріальної допомоги для вирішення
соціально побутових питань та допомоги
для оздоровлення вперше було введено
наказом МВС України від 31.12.2007 № 499 «Про
впорядкування структури та умов
грошового забезпечення осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ», тобто вже після
звільнення відповідача з органів
внутрішніх справ.

Крім того, стосовно виплати позивачу
одноразової грошової допомоги при
звільненні, відповідач вказує на те, що
посилання позивача на пункт 10
Постанови Кабінету міністрів України
від 17.07.1992 № 393 та статті 10 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб», така допомога
виплачувалась у розмірі 25 відсотків
місячного грошового забезпечення за
кожний повний календарний рік служби
особам, які звільняються з органів
внутрішніх справ за власним бажанням
та мають право на пенсію. Тобто, однією
з обов'язкових умов для отримання такої
допомоги було наявність у особи, що
звільняється за власним бажанням права
на пенсію, але права на пенсію на час
звільнення з органів внутрішніх справ
у позивача не було.

Крім того, під час звільнення позивача
з органів внутрішніх справ, відповідно
до Методичних рекомендацій «Про
порядок застосування
нормативно-правових актів з питань
грошового забезпечення осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ та умов оплати праці
працівників, які не мають спеціальних
звань рядового і начальницького
складу», затверджених наказом МВС
України від 30.06.2005 № 501, йому було видане
грошове забезпечення за період з 01.09.2006
по 07.09.2006 у розмірі 136,50 гривень. З
вказаних підстав просив у задоволенні
позову відмовити (арк. справи 85 - 87).

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
вирішивши питання, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги, та якими доказами вони
підтверджуються, чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження,
яку правову норму належить застосувати
до цих правовідносин, суд приходить до
висновку про те, що позов задоволенню
не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач -
Донецький юридичний інститут
Міністерства внутрішніх справ України
є юридичною особою та
підпорядковується Міністерству
внутрішніх справ України.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходив службу в
Донецькому юридичному інституті
Міністерства внутрішніх справ України
з 10.02.2004 по 07.09.2006, що підтверджується
наказом Донецького інституту
внутрішніх справ від 23.02.2004 № 32 о/с (арк.
справи 88, 104).

12.08.2006 позивач подав начальнику
Донецького юридичного інституту
рапорт про звільнення за власним
бажанням (арк. справи 19).

Наказом Донецького юридичного
інституту Луганського Державного
університету внутрішніх справ від
07.09.2006 № 127 о/с на підставі Положення про
проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України звільнено у
запас за пунктом 64 «ж» (за власним
бажанням) старшого лейтенанта міліції
ОСОБА_3. Вислуга на 01.09.2006 в
календарному обчисленні становить - 15
років 07 місяців 23 дні, у пільговому
обчисленні - 17 років 10 місяців 25 днів.
(арк. справи 20).

Щодо позовних вимог про зобов'язання
Донецький юридичний інститут
Міністерства внутрішніх справ України
згідно пункту 2 Указу Президента
України № 926 від 04.10.1996 року сплатити
матеріальну допомогу у розмірі: 585,00
гривень*10 (повні календарні роки служби
з 1996 по 2005 роки) - 281,05 гривень
(матеріальна допомога отримана у 2004
році) = 5 568,95 гривень, суд зазначає
наступне.

З наказу ректора Донецького юридичного
інституту Міністерства внутрішніх
справ України № 32 о/с від 23.02.2004 року
вбачається, що лейтенанта міліції
ОСОБА_3, прибулого по переведенню з УМВС
України в Донецькій області,
призначено командиром навчального
взводу факультету № 3 і йому
встановлено посадовий оклад - 110 грн. та
надбавка за особливі умови служби в
розмірі 10% з 10.02.2004 року (арк. справи 104).

Отже, позивач лише з 10.02.2004 року
проходив службу в Донецькому
юридичному інституті, тому суд
приходить до висновку щодо
безпідставності його позовних вимог в
частині зобов'язання відповідача
згідно пункту 2 Указу Президента
України № 926 від 04.10.1996 року сплатити
йому матеріальну допомогу з 1996 року до
2004 року.

Згідно розрахункового листа позивачу в
червні 2004 року була виплачена
матеріальна допомога в розмірі 281,05 грн.
(арк. справи 90).

Щодо не сплати позивачу матеріальної
допомоги у 2005, 2006 роках, суд зазначає, що
Положеннями Законів України про
Державні бюджети на 2005 - 2006 роки
встановлено, що видатки бюджетних
установ і організацій на виплату
матеріальної допомоги можуть
здійснюватись лише за наявності
економії фонду заробітної плати та
грошового забезпечення.

А з довідки Донецького юридичного
інституту вбачається, що Міністерством
внутрішніх справ України у 2005-2006 роках
на покриття видатків інституту
профінансовано коштів у сумі: 2005 рік - 11
795,4 тис. грн., що на 60% забезпечило
нормативну потребу; 2006 рік - 15 078,6 тис.
грн., що на 47% забезпечило нормативну
потребу.

Таким чином, фінансування відповідача
з державного бюджету у вказаний період
в належному обсязі не здійснювалось, а
фондом заробітної плати не
передбачались кошти для виплати такої
допомоги.

Крім того, позивач в обґрунтування
своїх вимог щодо виплати матеріальної
допомоги посилається на пункт 2 Указу
Президента України від 04.10.1996 року № 926,
яким передбачено виплату особам
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ матеріальної
допомоги в розмірі місячного грошового
забезпечення на рік.

Однак, пунктом 6 цього Указу
передбачено, що умови оплати праці,
передбачені цим Указом, поширюються на
осіб рядового і начальницького
складу органів внутрішніх справ: які
перебувають у розпорядженні органів
внутрішніх справ і тих, які вибули у
навчальні заклади Міністерства
внутрішніх справ України зі
збереженням грошового утримання за
останньою штатною посадою.

Таким чином, пунктами 2,6 цього Указу
встановлено, що виплата матеріальної
допомоги в розмірі місячного грошового
забезпечення на рік поширюються на
осіб рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ: які вибули у
навчальні заклади Міністерства
внутрішніх справ України зі
збереженням грошового утримання за
останньою штатною посадою.

Однак, з наказу ректора Донецького
юридичного інституту Міністерства
внутрішніх справ України № 32 о/с від
23.02.2004 року вбачається, що прибулому по
переведенню з УМВС України в Донецькій
області позивачу не збережено грошове
утримання за останньою штатною
посадою, а цим наказом йому встановлено
посадовий оклад - 110 грн. та надбавка за
особливі умови служби в розмірі 10% з
10.02.2004 року (арк. справи 104).

Отже, позивач був переведений з
УМВС України в Донецькій області до
відповідача без збереження грошового
утримання за останньою штатною
посадою, а тому на нього не
розповсюджується дія пункту 2 Указу
Президента України від 04.10.1996 року № 926.

З огляду на наведене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги позивача в
частині зобов'язання відповідача
сплатити йому матеріальну допомогу з
1996 року по 2005 рік у розмірі 5 568,95
гривень, є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог позивача про
зобов'язання відповідача щодо
відшкодування йому за затримку
розрахунку при звільненні згідно
статей 116, 117 Кодексу законів про працю
України (далі за текстом КЗпП України)
50 310,00 грн. за повних 86 місяців затримки
розрахунку, суд зазначає наступне.

В обґрунтування цієї частини позовних
вимог позивач посилається на статті 116,
117 КЗпП України, які регулюють трудові
відносини працівників та не підлягають
застосуванню до правовідносин щодо
проходження служби в органах
внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» від 24
грудня 1999 року № 13 передбачені
законодавством про працю норми її
оплати і порядок вирішення спорів про
останню не поширюються на
військовослужбовців та прирівняних до
них осіб (рядовий і начальницький склад
органів внутрішніх справ тощо).

Порядок проходження служби позивача та
звільнення регулюється спеціальним
законодавством таким як: Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженого
постановою кабінету Міністрів України
від 29 липня 1991 року № 114, Законом
України «Про міліцію», Законом України
«Про пенсійне забезпечення
військовослужбовців та осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ», постановою
Кабінету Міністрів України «Про
порядок обчислення вислуги років,
призначення та виплати пенсій і
грошової допомоги особам офіцерського
складу, прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та членам їхніх сімей» від 17
липня 1992 року № 393.

Отже, норми трудового законодавства на
ці правовідносини не поширюються і
можуть бути застосовані лише при умові,
якщо це передбачено законодавством,
яке регулює порядок проходження служби
в органах внутрішніх справ (пункт 61
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ: додаткові і
соціальні відпустки особам рядового і
начальницького складу надаються
відповідно до законодавства), а тому
положення статей 116 та 117 КЗпП України ,
на які посилається позивач як на
підставу стягнення на його користь
відшкодування за затримку виплати йому
розрахунку при звільненні,
застосуванню не підлягають.

З огляду на наведене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги позивача в
частині зобов'язання відповідача
відшкодувати йому за затримку
розрахунку при звільненні 50 310,00
гривень за повних 86 місяців затримки
розрахунку, є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов'язання
відповідача сплатити позивачу
одноразову грошову допомогу при
звільненні у розмірі 2 193,75 гривень, суд
зазначає наступне.

В обґрунтування цієї частини позовних
вимог позивач посилається на те, що при
звільненні з органів МВС за власним
бажанням йому згідно пункту 10
Постанови Кабінету міністрів України
№ 393 від 17.07.1992 року не була виплачена
одноразова грошова допомога при
звільненні, яка повинна була складати:
585,00 гривень*25% (25% місячного грошового
забезпечення) * 15 років = 2 193,75 гривень.

Відповідно до пункту 10 постанови
Кабінету Міністрів України від 17 липня
1992 року № 393, військовослужбовцям,
особам начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ,
звільненим з військової служби або з
органів внутрішніх справ через сімейні
обставини або інші поважні причини,
перелік яких визначається Кабінетом
Міністрів України, виплачується
грошова допомога у розмірі 25 відсотків
місячного грошового забезпечення за
кожний повний календарний рік служби.

Згідно з Переліком сімейних обставин
та інших поважних причин, що можуть
бути підставою для звільнення з
військової служби
військовослужбовців, які проходять
службу за контрактом, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 4 березня 1994 року № 150, дію якої
поширено на осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ встановлено, що
військовослужбовці, які проходять
службу за контрактом на посадах
рядового, сержантського і
старшинського складу, прапорщики,
мічмани та офіцери за їх проханням
можуть бути звільнені з військової
служби через такі сімейні обставини
або причини: смерть дружини (чоловіка)
військовослужбовця, якщо на його
вихованні залишилися одна
неповнолітня дитина або декілька
дітей; розірвання шлюбу, якщо на
вихованні військовослужбовця
залишилися згідно з рішенням суду одна
неповнолітня дитина або декілька
дітей; взяття шлюбу
військовослужбовцем з громадянкою
(громадянином) України чи особою без
громадянства, яка (який) вибуває для
постійного проживання за межі України,
або з іноземною громадянкою
(громадянином), яка (який) проживає за
межами України; хвороба
військовослужбовця чи дружини
(чоловіка), дитини, а також батьків
своїх чи дружини (чоловіка), які
проживають разом з ним, якщо ця хвороба
перешкоджає проходженню служби в даній
місцевості (згідно з медичним
висновком), за неможливості
переведення до іншої місцевості;
необхідність догляду за хворою
дружиною (чоловіком), дитиною, а також
батьками своїми чи дружини (чоловіка) -
за медичним висновком; наявність у
військовослужбовця трьох і більше
дітей; наявність у
військовослужбовців-жінок дитини
віком до трьох pоків або дитини віком до
шести pоків, яка потребує домашнього
догляду за висновком
військово-лікарської комісії, а в
одиноких матерів - дитини віком до
чотирнадцяти pоків або дитини -
інваліда.

Як вбачається з рапорту позивача від
12.08.2006 року на ім'я начальника
Донецького юридичного інституту,
позивач без посилання на поважні
причини просив звільнити його за
власним бажанням (арк. справи 19).

Наказом відповідача від 07.09.2006 № 127 о/с
позивача звільнено у запас за пунктом 64
«ж» (за власним бажанням).

Таким чином, позивач при звільненні за
власним бажанням не вказав поважних
причин, які давали б підстави
відповідачу для виплати грошової
допомоги у розмірі 25 відсотків
місячного грошового забезпечення за
кожний повний календарний рік служби.

Суд зазначає, що така правова
позиція викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України №
К-29563/09 від 31.10.2013 року.

З огляду на наведене, суд вважає, що
позовні вимоги позивача в частині
зобов'язання відповідача сплатити йому
одноразову грошову допомогу при
звільненні у розмірі 2 193,75 гривень є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги позивача щодо
зобов'язання Донецький юридичний
інститут Міністерства внутрішніх
справ України: сплатити йому
матеріальну допомогу з 1996 року по 2005
рік у розмірі 5 568,95 гривень,
відшкодувати йому за затримку
розрахунку при звільненні 50 310,00
гривень, сплатити йому одноразову
грошову допомогу при звільненні у
розмірі 2 193,75 гривень, є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Враховуючи приписи Закону України «Про
судовий збір» та статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, питання про перерозподіл
судового збору не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7 - 11, 17 - 20, 69 - 72, 86, 94, 122 - 154, 158 -
163, 167, 185, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А
Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_3 до Донецького юридичного
інституту Міністерства внутрішніх
справ України про зобов'язання
виплатити кошти - відмовити.

Постанову прийнято у нарадчій кімнаті
та проголошено її вступну та
резолютивну частини у судовому
засіданні 03 лютого 2014 року.

Повний текст постанови виготовлено 07
лютого 2014 року.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду
через Донецький окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня її проголошення. У разі
застосування судом частини 3 статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом 10 днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Старосуд І.М.