Справа № К/9991/11031/12-С
Суддя: Гаманко О.І.
Дата ухвалення: 2014-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/11031/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Гаманка
О.І.

суддів Білуги С. В.

Загороднього А.Ф.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Орджонікідзевського
районного суду м.Маріуполя Донецької
області від 21 жовтня 2011 року та ухвалу
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 17 січня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Орджонікідзевського
району Маріупольської міської ради про
стягнення заборгованості по догляду за
дитиною,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з позовом до Управління праці
та соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради про
стягнення заборгованості по догляду за
дитиною. Просила суд визнати
неправомірними дії, бездіяльність та
відмову відповідача у здійсненні
перерахунку та виплати їй допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, стягнути на її користь
заборгованість по виплаті такої
допомоги за період 10 березня 2010 року і
по момент винесення судового рішення,
судові витрати та витрати на правову
допомогу.

Постановою Орджонікідзевського
районного суду м.Маріуполя Донецької
області від 21 жовтня 2011 року, залишеною
без змін ухвалю Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 17 січня 2012 року, в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення судів
першої і апеляційної інстанцій та
ухвалити нове рішення про задоволення
її позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі в
межах, визначених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в
Управлінні праці та соціального
захисту населення Орджонікідзевського
району Маріупольської міської ради як
застрахована особа та отримує допомогу
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що до спірних відносин підлягає
застосуванню Закон України «Про
допомогу сім'ям з дітьми». Оскільки
виплати проведені у відповідності з
його положеннями, порушень прав
позивача не вбачається.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України з
такими висновками судів не
погоджується.

Статтею 46 Конституції України
громадянам гарантовано право на
соціальний захист, що включає, зокрема,
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ
і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення;
створенням мережі державних,
комунальних, приватних закладів для
догляду за непрацездатними. Пенсії,
інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

До 1 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України від 28 грудня
2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»-
правовідносини щодо виплати допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку регулювалися Законом
України «Про допомогу сім'ям з дітьми",
дія якого поширювалася на осіб, не
застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13) та
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням", який поширював свою дію на
застрахованих у зазначеній системі
осіб. Розмір допомоги також визначався
цими законами. Зокрема, частиною 1
статтею 15 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» передбачено,
що допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі встановленого
законом прожиткового мінімуму для
дітей віком до 6 років.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» були
внесені відповідні зміни до Закону
України «Про допомогу сім'ям з дітьми»
та Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням». Зокрема, змінами до статті
13 Закону України «Про допомогу сім'ям з
дітьми» його дію поширено на
застрахованих осіб, а із Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» було виключено статті 40-44.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано
неконституційними низку положень
Закону України» Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України",
в тому числі й пункту 25 розділу II Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» щодо
виключення статей 40-44 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням».

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» було
передбачено, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
№ 10-рп/2008 відновили свою дію
вищезазначені положення Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням", а з 1 січня 2009 року - статті
13, 15 Закону України «Про допомогу сім'ям
з дітьми".

Отже, висновки суду про те, що положення
пункту 23 розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», яким
виключено статтю 43 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» та зупинено дію статті 15
Закону України «Про допомогу сім'ям з
дітьми», залишалися чинними у 2010 та у 2011
роках, є неправильним, адже свою дію
відновили редакції цих статей до
внесення в них змін Законом України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України».

Водночас частиною третьою статті 45
Закону України від 27 квітня 2010 року
№ 2154-VI «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» (Закон № 2154-VI) було
визначено, що допомога при народженні
дитини та по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
відповідно до Закону України «Про
допомогу сім'ям з дітьми» та Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» призначається і
здійснюється в розмірах і порядку,
визначених Кабінетом Міністрів
України.

Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми був
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 27 грудня 2001 року
№ 1751 саме на виконання Закону України
«Про допомогу сім'ям з дітьми» (пункт 1
Порядку). Новий акт Уряду на виконання
статті 45 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2010 рік» не приймався.

Крім того, за змістом пункту 17 цього
Порядку право на виплату допомоги
мають особи, зазначені в статті 13
Закону України «Про допомогу сім'ям з
дітьми», яка на час виникнення спірних
відносин поширювала свою дію щодо
виплати допомоги лише на
незастрахованих осіб.

Розміри і порядок виплати допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» на виконання статті 45
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» Кабінет Міністрів
України не визначав.

Аналогічні правовідносини склалися і у
2011 році, оскільки ані Законом України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік», ані іншими Законами, не
встановлювалось на 2011 рік іншій, ніж у
Законах №2811-ХII та №2240-III розмір
допомоги, а дії Законів про державний
бюджет діяли лише у відповідних роках.

Оскільки спір щодо виплати допомоги
охоплює період з 10 березня 2010 року
особі, яка застрахована у системі
соціального загальнообов'язкового
державного соціального страхування, то
на відносини щодо виплати допомоги
такій особі у зазначеному періоді
поширюються норми спеціального закону,
яким є Закон України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» висновки судів попередніх
інстанцій, щодо відсутності підстав
для задоволення позовних вимог за цей
період є помилковими.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що рішення як суду першої, так і суду
апеляційної інстанції, прийняті по
недостатньо з'ясованим і перевіреним
обставинам справи, що мають значення
для її правильного вирішення.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Так, відповідно до частини першої та
другої статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, на час звернення позивача
до суду з даним позовом)
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Статтею 100 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
Адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Так, всупереч зазначеним нормам
процесуального права суди першої та
апеляційної інстанцій не з'ясували,
коли позивач дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права і чому звернулася до суду лише 11
липня 2011 року.

Крім того, судами першої та апеляційної
інстанції зазначено, що позовні вимоги
щодо перерахунку та виплати допомоги
по догляду за дитиною відповідно до
вимог статті 15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» є
необґрунтованими. Проте, судами
попередніх інстанцій не взято до уваги,
що в матеріалах справи міститься копія
наказу про надання позивачу відпустки
по догляду за дитиною, а тому,
відносини щодо виплати спірної
допомоги регулюються статтею 43 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням».

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Частиною другою статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Враховуючи наведене, судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Орджонікідзевського
районного суду м.Маріуполя Донецької
області від 21 жовтня 2011 року та ухвалу
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 17 січня 2012
року скасувати, а справу за позовом
ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради про
стягнення заборгованості по догляду за
дитиною направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий
Гаманко О. І.

Судді Білуга С. В.

Загородній
А.Ф.