Справа № 2а-5423/11/2070
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року м.
Київ К/9991/77597/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
Степашка О.І.

суддів:
Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Вовчанської міжрайонної державної
податкової інспекції у Харківській
області

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 20.07.2011

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.10.2011

у справі № 2а-5423/11/2070

за позовомДержавного підприємства
«Вовчанське лісове
господарство»доВовчанської
міжрайонної державної податкової
інспекції у Харківській
областіпроскасування податкових
повідомлень-рішеньВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Вовчанське
лісове господарство» (далі по тексту -
позивач, ДП «Вовчанське лісове
господарство») звернулась до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Вовчанської міжрайонної державної
податкової інспекції у Харківській
області (далі по тексту - відповідач,
Вовчанська МДПІ) про скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 20.07.2011, яка
залишена без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.10.2011,
позов задоволено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій про задоволення
позову та прийняти нове рішення, яким в
позові відмовити, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 18.04.2011
Вовчанською МДПІ проведено
позапланову невиїзну перевірку ДП
«Вовчанське лісове господарство» з
питання правильності визначення,
повноти нарахування та сплати податку
на додану вартість за період з 01.12.2010 по
31.01.2011, за результатами якої складений
акт від 18.04.2011 за №215/22-00993136, яким
встановлено порушення пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п.
7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», п. 198.1, п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення №, яким
позивачу визначено суму грошового
зобов'язання позивачу по податку на
додану вартість в загальній сумі 15878,00
грн., з яких 12989,00 грн. - основний платіж,
2889,00 грн. - штрафна (фінансова) санкція.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суди попередніх інстанцій
виходили з наступного, з чим
погоджується суд касаційної інстанції.

У відповідності до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з п. 7.2.6
цього пункту). При цьому датою
виникнення такого права на податковий
кредит є дата сплати позивачем коштів
за товари (роботи, послуги), або дата
отримання від постачальника
податкової накладної, а не дата сплати
зазначених коштів продавцем товарів
(послуг) безпосередньо до бюджету (пп.
7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону).

Таким чином, Закон України «Про податок
на додану вартість» не ставить право
позивача на податковий кредит у
залежність від факту сплати ПДВ
постачальником товарів (послуг) (по
ланцюгу) до бюджету.

З наведених положень п. 7.4 ст. 7 Закону
випливає, що право на податковий кредит
у позивача виникло у зв'язку зі сплатою
ним ПДВ у складі ціни товару (послуг), що
підтверджується наданими позивачем до
суду: копією договору, видаткових
накладних, податкових накладних,
отриманих від постачальника, копіями
сертифікатів відповідності дизельного
палива, паспортами його якості, та
товаро-транспортними накладними. Актом
перевірки встановлено факт оплати
позивачем товару отриманого від ТОВ
«Енергія 2010» та відсутність
заборгованості.

Згідно п. 10.2 ст. 10 Закону України «Про
податок на додану вартість» платники
податку, визначені у підпунктах «а»,
«в», «г», «д» п. 10.1 цієї статті,
відповідають за дотримання
достовірності та своєчасності
визначення сум податку, а також за
повноту та своєчасність його внесення
до бюджету відповідно до закону, а в п.
10.4 цієї норми встановлено, що контроль
за правильністю нарахування та сплати
(перерахування) податку до бюджету
здійснюється відповідним податковим
органом.

Тобто, обов'язок контролю за
правильністю нарахування та сплати ПДВ
відповідно до Закону, як вірно
встановлено судом першої інстанції,
покладаються на відповідача, а не на
позивача, у зв'язку з чим відсутні
підстави для позбавлення позивача
права на формування податкового
кредиту через можливі порушення
податкового законодавства
постачальниками товарів (послуг).

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку (покупця товарів, робіт, послуг)
права на формування податкового
кредиту та на відшкодування ПДВ у разі,
якщо останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування і має документальне
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Відповідно до п. 1.1 ст. 1 Податкового
кодексу України відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, зокрема, визначає вичерпний
перелік податків та зборів, що
справляються в Україні, та порядок їх
адміністрування, платників податків та
зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.181 ст. 14 Податкового
кодексу України податковий кредит
визначено як суму, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України ) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного Кодексу
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

В п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, зазначено, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі якщо
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України, видається платником
податку, який здійснює операції з
постачання товарів/послуг, на вимогу
покупця та є підставою для нарахування
сум податку, що відносяться до
податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних вище
норм, можливо дійти до висновку, що для
отримання права на податковий кредит
із сум податку на додану вартість,
сплачених в ціні придбаного товару
(робіт, послуг), платник ПДВ повинен
мати податкові накладні, видані на
реально отриманий товар (роботи,
послуги), призначений для використання
в господарській діяльності.

Як обґрунтовано встановлено судом
першої інстанції, між ДП «Вовчанське
лісове господарство» та ТОВ «Енергія
2010» були укладені договори
купівлі-продажу дизельного палива, а
саме: договір НР 70 від 24.12.2010, договір НР
80 від 21.01.2011 та договір НР 99 від 24.01.2011.

На виконання зазначених договорів
згідно видаткових накладних №РН-24-12/2
від 24.12.2010, №РН-24-04/1 від 24.01.2011 та №
РН024-01/2 від 24.01.2011 позивачем отримано
дизельне паливо.

На виконання зазначених договорів
контрагентом позивача - ТОВ «Енергія
2010» виписані податкові накладні, на
підставі яких позивачем сформовано
податковий кредит.

Колегія суддів зауважує, що факт оплати
позивачем отриманого дизельного
палива та використання його у власній
господарській діяльності позивача не
заперечується податковим органом та
підтверджується актом перевірки від
18.04.2011 за № 215/22-00993136.

При цьому нікчемність договорів
купівлі-продажу дизельного палива,
укладених позивачем з ТОВ «Енергія 2010»,
податковий орган обґрунтовує на
підставі виключно висновків акту ДПІ у
Київському районі м. Харкова від 09.03.2011
№712/23-3/37161535 за результатами
документальної невиїзної перевірки
ТОВ «Енергія 2010» за період з 16.08.2010 по
31.01.2011, який надійшов на адресу
Вовчанської МДПІ у Харківській області
та в якому містяться відомості про
нікчемність угод ТОВ «Енергія 2010» з
постачальниками та покупцями за період
з 16.08.2010 по 31.01.2011 з огляду на ненадання
для перевірки фінансово-господарських
документів, при цьому конкретні угоди
та первинні документи, складені на їх
виконання, при проведенні перевірки
ТОВ «Енергія 2010» ДПІ у Київському
районі м. Харкова не досліджувались.

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано не прийнято до уваги такі
доводи податкового органу, оскільки
згідно довідки з ЄДРЮО та ФОП №10475995 та
№10475862 станом на 11.07.2011 відомості про
відсутність ТОВ «Енергія 2010» за своїм
місцезнаходженням до ЄДР не внесені;
відсутність у штаті ТОВ «Енергія 2010»
відповідної кількості працівників для
виконання укладених угод не
підтверджена належними доказами; не
відображення ТОВ «Енергія 2010» або його
контрагентами у податковому обліку
відомостей за
фінансово-господарськими операціями з
купівлі-продажу дизельного палива у
відповідності до чинного
законодавства тягне негативні
наслідки тільки для таких платників
податків; спрямованість спірних
правочинів на реальне настання
правових наслідків підтверджується
оплатою позивачем отриманої продукції,
накладними тощо та подальшим
використанням позивачем придбаної
продукції у своїй господарській
діяльності.

Крім того, судами вірно не прийнято до
уваги доводи податкового органу про
оплату позивачем у добровільному
порядку податкового зобов'язання з
податку на прибуток, нарахованого
податковим повідомленням-рішенням
№ від 19.08.2011 за наслідками
встановленого податковим органом
порушення позивачем податкового
законодавства по взаємовідносинам з
ТОВ «Енергія 2010» за аналогічний період,
оскільки як вбачається з акту
перевірки від 19.08.2011 складеного
Вовчанською МДПІ у Харківській
області, документи первинного
бухгалтерського обліку по
взаємовідносинам з ТОВ «Енергія 2010» не
досліджувались та предметом перевірки
була достовірність відображених
позивачем показників у поданих
деклараціях з податку на прибуток
підприємства на підставі самих
декларацій та матеріалів зустрічної
перевірки по ТОВ «Енергія 2010» від 08.08.2011
та від 12.03.2011 отриманих від ДПІ у
Київському районі.

З урахуванням системного аналізу норм
чинного законодавства та матеріалів
справи колегія суддів зазначає, що
висновки суду першої інстанції про
неправомірність доводів податкового
органу про порушення позивачем пп. 7.4.1,
п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» та ст. 198 Податкового
кодексу України підтверджені
матеріалами справи та зібраними
доказами, яким судами першої та
апеляційної інстанції надано
об'єктивну оцінку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Приймаючи податкове
повідомлення-рішення від 05.05.2011 №,
відповідач діяв не на підставі та не у
спосіб, що передбачені Законом України
«Про податок на додану вартість» та
Податковим кодексом України, а тому
колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
про те, що позовна вимога про
скасування такого податкового
повідомлення-рішення є обґрунтованою і
такою, що підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами першої та
апеляційної інстанцій належним чином
з'ясовані обставини справи та дано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Вовчанської
міжрайонної державної податкової
інспекції у Харківській області
відхилити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 20.07.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.10.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І.
СтепашкоСудді(підпис)С.Е.Острович
(підпис)М.О. Федоров