Справа № 2а-1567/09/10/0170
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року м.
Київ К/9991/83725/11

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Вербицька О.В., Маринчак Н.Є.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу державної
податкової інспекції в м. Сімферополі
Автономної Республіки Крим (далі - ДПІ)

на постанову окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 16.06.2010

та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 03.10.2011

у справі № 2а-1567/0910/0170

за позовом ДПІ

до суб'єкта підприємницької діяльності
- фізичної особи ОСОБА_1 (далі - СПД
ОСОБА_1.)

про стягнення грошових коштів.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У січні 2009 року ДПІ звернулася до
окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим з позовом, в
якому просила стягнути з СПД ОСОБА_1
кошти у сумі 981 814,23 грн., отримані за
нікчемним правочином.

Постановою названого суду від 16.06.2010,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2011, у
позові відмовлено з посиланням на
недоведеність податковим органом
ознак нікчемності у спірному правочині
як підстави для застосування до
відповідача заходів відповідальності
в порядку статті 208 Господарського
кодексу України.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів нормам матеріального
права (зокрема, положенням статей 203, 215
Цивільного кодексу України) та дійсним
обставинам справи, ДПІ звернулася до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувані судові акти та
задовольнити позов. На обґрунтування
касаційних вимог скаржник зазначає, що
вчинення відповідачем правочину без
достатнього обсягу цивільної
дієздатності, наслідком чого стало
заниження податкових зобов'язань, є
підставою для кваліфікації правочину
як такого, що порушує публічний
порядок.

Перевіривши повноту встановлення
судовими інстанціями фактичних
обставин справи та правильність
застосування ними норм матеріального і
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги ДПІ, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для її задоволення з
урахуванням такого.

Судовими інстанціями у справі
встановлено, що ДПІ було проведено
невиїзну позапланову документальну
перевірку СПД ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2005 по 30.06.2008, оформлену
актом від 28.10.2008 № 7873/171/НОМЕР_1. Під час
цієї перевірки податковим органом було
виявлено, що у перевіреному періоді
відповідач перебував на спрощеній
системі оподаткування, обліку та
звітності із визначеними у свідоцтві
про сплату єдиного податку видами
діяльності за КВЕД «роздрібна торгівля
одягом» та «роздрібна торгівля взуттям
та шкіряними виробами». У той же час
відповідач поставив товариству з
обмеженою відповідальністю «Кримська
юридична група» будівельні матеріали
та сантехніку на загальну суму 981 814,23
грн., вчинивши правочин поза межами
зазначених видів діяльності; за
наслідками виконання цієї
господарської операції СПД ОСОБА_1 було
донараховано податкові зобов'язання з
податку на додану вартість та з податку
з доходів фізичних осіб за податковими
повідомленнями-рішеннями.

Кваліфікувавши зазначений правочин як
такий, що вчинений СПД ОСОБА_1 без
достатнього обсягу цивільної
дієздатності та мав наслідком
ненадходження до бюджету необхідних
сум податків, ДПІ звернулася до
адміністративного суду з позовом про
застосування до відповідача
адміністративно-господарський санкцій
в порядку статті 208 Господарського
кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Частиною першою статті 208 названого
Кодексу передбачено, що якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Наведені законодавчі положення у
розрізі функцій податкової інспекції,
що полягають у здійсненні контролю за
правильністю нарахування, повнотою і
своєчасністю сплати податків і зборів
застосовуються до правочинів, вчинених
виключно з метою ухилення від
оподаткування.

Втім у даному разі податковим органом
не доведено факту укладення
відповідачем правочину виключно з
метою побудови механізму ухилення від
оподаткування. Реальність виконання
поставки товару відповідачем в адресу
контрагента (що, до речі, не
заперечується ДПІ) є свідченням
спрямування розглядуваного правочину
на досягнення відповідної його
економіко-правового змісту мети. А
відтак навіть у разі несплати
відповідачем необхідної суми податків
за операціями в рамках виконання цього
правочину штрафні санкції в порядку
статті 208 Господарського кодексу
України не застосовуються, позаяк таку
несплату слід розцінювати як
правопорушення у сфері податкового
законодавства, що тягне застосування
негативних наслідків до платника за
порушення правил оподаткування.

До того ж, у даному разі суди цілком
об'єктивно відхилили як неспроможні
доводи ДПІ про відсутність у
відповідача необхідної цивільної
дієздатності на укладення та виконання
розглядуваного правочину.

Адже вид діяльності, визначений у
свідоцтві про сплату єдиного податку,
не є складовою дієздатності. Умови
провадження господарської діяльності
суб'єктом малого підприємництва не
обмежують такого суб'єкта у виборі
здійснюваних ним видів діяльності лише
тими, що зазначені у свідоцтві про
сплату єдиного податку чи в будь-якому
іншому документі, та не впливають на
дієздатність такого суб'єкта як
учасника господарських правовідносин.

А відтак суди цілком правомірно
зазначили про відсутність підстав для
застосування до відповідача заходів
відповідальності за вчинення
правочину, що порушує публічний
порядок, та об'єктивно відмовили у
позові.

Оскільки висновки судів відповідають
нормам чинного законодавства та
фактичним обставинам спору,
установленим на підставі повного та
об'єктивного дослідження доказів у
справі, то процесуальних підстав для
скасування оскаржуваних постанови та
ухвали судів першої та апеляційної
інстанцій зі спору не вбачається.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу державної податкової
інспекції в м. Сімферополі Автономної
Республіки Крим відхилити, а постанову
окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим від 16.06.2010
та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 03.10.2011 у справі № 2а-1567/0910/0170
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:О.В. Вербицька Н.Є. Маринчак