Справа № 2а-13095/12/2670
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2014-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 року
К/800/60597/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Олексієнка М.М., Стародуба О.П.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 грудня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2013
року по справі № 2а-13095/12/2670

за позовом ОСОБА_4

до Міністерства оборони
України

третя особа ОСОБА_5

про визнання дій
протиправними, скасування наказів,
поновлення на роботі,

стягнення середньомісячного заробітку
за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
Міністерства оборони України, третя
особа ОСОБА_5, в якому просив визнати
протиправними дії Міністерства
оборони України щодо звільнення його з
посади директора Департаменту
правового забезпечення Міноборони,
визнати протиправними та скасувати
накази Міністра оборони України (по
особовому складу державних службовців)
№ 114 від 23 липня 2012 року, № 175 від 2
листопада 2012 року, № 191 від 4 грудня 2012
року, поновити на роботі на займаній
посаді та стягнути заробітну плату за
час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог
позивач посилався на невиконання
відповідачем домовленості від 10 липня
2012 року про строк припинення трудового
договору, відсутність домовленості про
припинення трудового договору в інший
час, порушення вимог законодавства
щодо надання та оплати відпусток,
недотримання норм статті 40 Кодексу
законів про працю України (далі - КЗпП
України) щодо заборони звільнення
працівника в період тимчасової
непрацездатності.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 грудня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого
2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями, ОСОБА_4 подав
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати судові рішення першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги, суд
касаційної інстанції вважає, що
касаційну скаргу необхідно відхилити з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що з вересня 2011 року
ОСОБА_4 працював на посаді директора
Департаменту правового забезпечення
Міністерства оборони України.

10 липня 2012 року позивачем подано
заяву про звільнення із займаної
посади за угодою сторін з наданням
чергової відпустки за 2012 рік.

Наказом Міністра оборони України
№ 14 від 23 липня 2012 року позивачу з
23 липня 2012 року по 28 серпня 2012
року надано частину щорічної відпустки
та додаткову відпустку з виплатою
допомоги на оздоровлення і з 28 серпня
2012 року звільнено із займаної посади
відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП
України за угодою сторін.

Згідно листків непрацездатності
серії АВН № 700016 від 20 липня 2012 року,
серії АВН №700839 від 8 вересня 2012 року у
період з 20 липня 2012 року по 28 вересня 2012
року позивач перебував на
амбулаторному лікуванні.

Наказом № 175 від 2 листопада 2012
року викладено в новій редакції наказ
№ 114 від 23 липня 2012 року, ОСОБА_4 надано
основну та додаткову відпустки з 29
вересня 2012 року по 9 листопада 2012 року з
виплатою допомоги на оздоровлення та з
9 листопада 2012 року на підставі пункту 1
статті 36 КЗпП України звільнено із
займаної посади директора
Департаменту правового забезпечення
Міністерства оборони України.

Згідно наказу № 191 від 4 грудня 2012 року у
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю
під час використання додаткової
оплачуваної відпустки ОСОБА_4
продовжено відпустку на 3 календарні
дні, встановлено дату звільнення - 26
листопада 2012 року та визначено до
виплати грошову компенсацію за
невикористаний день щорічної основної
відпустки.

Відповідно до відомості про виплату
коштів, розрахункових листів, виписок з
поточного рахунку позивачу виплачено
заробітну плату, середній заробіток за
час відпустки та допомогу на
оздоровлення.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли висновку, що сторони
досягли домовленості про припинення
трудового договору за угодою сторін,
яку відповідач виконав.

Суд касаційної інстанції погоджується
з висновками судів з огляду на
наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36
КЗпП України підставою припинення
трудового договору є угода сторін.

Частиною 1 статті 3 Закону України від 15
листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про
відпустки» зі змінами і доповненнями
(далі - Закон № 504/96-ВР) встановлено, що
за бажанням працівника у разі його
звільнення (крім звільнення за
порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення в цьому разі є
останній день відпустки.

Судами встановлено, що 10 липня 2012 року
позивач подав заяву про звільнення
його з роботи за угодою сторін з
наданням щорічної відпустки за 2012 рік
без зазначення дати, з якої він хотів
отримати відпустку. Ця заява 11 липня 2012
року була зареєстрована в Департаменті
кадрової політики Міноборони за № 6335 і
того ж дня Міністр оборони України
поставив резолюцію на заяві про
надання відпустки позивачу з 23 липня 2012
року із звільненням з роботи
відповідно до пункту 1 частини 1 статті
36 за угодою сторін.

Згідно заяви про звільнення позивача з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини 1 статті 36 КЗпП України, сторони
погодили лише надання позивачу
щорічної відпустки за 2012 рік. Проте,
інших умов звільнення, зокрема, дати
початку відпустки, заява не містила.

А тому, посилання позивача про
домовленість сторін про надання
відпустки позивачу саме з 10 липня 2012
року є безпідставним та не ґрунтується
на матеріалах справи.

Крім того, відповідно до роз'яснень,
викладених у пункті 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів», при
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за пунктом 1 частини 1 статті 36
КЗпП України (за згодою сторін) договір
припиняється у строк, визначений
сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Враховуючи викладене, суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку, що анулювання
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом щодо звільнення працівника з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини 1 статті 36 КЗпП України, можливе
при взаємній згоді власника
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом та
працівника.

У матеріалах справи відсутня згода
Міністра оборони України на анулювання
попередньої домовленості з позивачем
про звільнення за угодою сторін.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 грудня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ємельянова В.І.

Судді
Олексієнко М.М.

Стародуб О.П.