Справа № 2а-556/10
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

29 січня 2014 року м. Київ
В/800/39/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого, судді
Ситникова О.Ф.,

суддів: Білуги
С.В.,

Бутенка В.І.,

Весельської
Т.Ф.,

Гаманка О.І.,

перевіривши подану заяву ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 про допуск до перегляду
Верховним Судом України постанови
Вищого адміністративного суду України
від 02 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Управління
Пенсійного фонду України в місті
Івано-Франківську про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії, -

УСТАНОВИЛА :

У жовтні 2009 року позивачі звернулися до
суду із адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
місті Івано-Франківську про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити певні дії

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року скасовано постанову
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 6 грудня
2010 року та позов задоволено частково.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 02 жовтня 2013 року касаційну
скаргу ОСОБА_4 залишено без
задоволення, а постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 29 травня 2012 року без змін.

У заяві про перегляд Верховним Судом
України зазначеної вище ухвали Вищого
адміністративного суду України
заявник порушує питання про її
скасування, посилаючись на неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Статтею 237 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
заява про перегляд судових рішень в
адміністративних справах може бути
подана виключно з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Тобто, у пункті першому вказаної статті
чітко визначено, що судові рішення в
адміністративних справах можуть бути
переглянуті виключно з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції лише
одних і тих самих норм матеріального
права.

Під неоднаковим застосуванням одних і
тих самих норм матеріального права
необхідно розуміти, зокрема: різне
тлумачення змісту і сутності правових
норм, на підставі якого зроблено
висновок про різний зміст суб'єктивних
прав і обов'язків учасників
відповідних правовідносин, у тому
числі про наявність та обсяг прав і/або
обов'язків осіб, які беруть участь у
справі; різне застосування правил
конкуренції правових норм при
вирішенні колізій між ними з
урахуванням ієрархії цих правових
норм, а також дії норм у часі, просторі
та за колом осіб, тобто незастосування
закону, який підлягав застосуванню;
різне визначення предмета регулювання
правових норм, зокрема застосування
різних правових норм для регулювання
одних і тих самих відносин або
поширення дії норми на певні
правовідносини в одних випадках і
незастосування цієї самої норми до
аналогічних відносин в інших випадках,
тобто різне застосування закону, який
не підлягав застосуванню; різне
застосування правил аналогії права чи
закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає,
зокрема, тотожність об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин). Зміст правовідносин з
метою з'ясування їх подібності в різних
рішеннях суду (судів) касаційної
інстанції визначається обставинами
кожної конкретної справи.

У заяві, що надійшла до Вищого
адміністративного суду України,
скаржник посилається на неоднакове
застосування Вищим адміністративним
судом України, як судом касаційної
інстанції, одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
зокрема на ухвалу Вищого
адміністративного суду України від 06
грудня 2012 року, якою рішення суду
апеляційної інстанції скасовано та
направлено справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Проте, судові рішення, на які скаржник
посилається як на підставу перегляду
справи, - не можна вважати такими, що
дають підстави для допуску справи до
провадження та перегляду її Верховним
Судом України - з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст 227 КАС
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення допущені тільки цим судом. В
усіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

Як вбачається із змісту вищевказаних
ухвал суду касаційної інстанції від 03
липня 2012 року та від 24 січня 2012 року,
підставою для скасування рішень суду
першої та касаційної інстанцій з
направленням справ на новий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ухвала Вищого адміністративного суду
України про скасування ухвалених у
справі судами попередніх інстанцій
рішень та направлення справи на новий
розгляд не розв'язує спір по суті.
Відповідно такі ухвали не можуть
переглядатися Верховним Судом України,
оскільки в них не відбулося
застосування норм матеріального права
для розв'язання спору по суті.

Також необґрунтованим є посилання
скаржника на ухвали Вищого
адміністративного суду України від
30.11.2011 року та від 09.11.2011 року, як на
підставу для допуску до перегляду
Верховним Судом України справи за
даним позовом, оскільки заявником не
наведено, яка саме норма матеріального
права неоднаково застосована судом
касаційної інстанції в рішеннях
доданих до заяви про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 02
жовтня 2013 року та в самій ухвалі, щодо
якої ставиться питання про перегляд.
Крім того, з наведених судових рішень
суду касаційної інстанції не
вбачається аналогічності фактичних
обставин, які досліджувались у
зазначених справах, що не дає
можливості встановити наявність
підстав, передбачених ст. 237 КАС
України.

Враховуючи наведене, обговоривши
доводи заяви та виходячи з мети
судового перегляду, колегія суддів не
знаходить підстав для допуску до
перегляду Верховним Судом України
справи за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до
Управління Пенсійного фонду України в
місті Івано-Франківську про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити певні дії.

Керуючись статтями 235 - 240 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження
Верховного Суду України
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Управління
Пенсійного фонду України в місті
Івано-Франківську про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.Ф. Ситников

судді:
С.В. Білуга

В.І. Бутенко

Т.Ф. Весельська

О.І. Гаманко