Справа № 809/4087/13-а
Суддя: Гундяк В.Д.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р.
№ 809/4087/13-a

11 год. 15 хв.
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - Гундяка В.Д.

при секретарі Мулі Х.О.

за участю: представників
позивача Лейб'юка Б.Б., Гарасимика Т.О.

представника відповідача Торос В.Я.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
Коломийського міжрайонного прокурора
до Коломийської міської ради про
визнання незаконним та скасування
рішення,-

ВСТАНОВИВ:

18.12.2013 року Коломийський міжрайонний
прокурор звернувся в суд з
адміністративним позовом до
Коломийської міської ради про визнання
незаконним та скасування рішення
№1673-35/2013 від 07.12.2013 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Коломийською міською радою 07.12.2013 року
на тридцять п'ятій сесії міської ради
шостого демократичного скликання
прийнято рішення "Про підтримання
вимог Євромайдану", яке за своїм
змістом суперечить Конституції
України та Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", оскільки
врегулювання таких правовідносин на
думку прокурора не входить до
компетенції органів місцевого
самоврядування.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали в
повному обсязі з підстав, наведених в
позовній заяві. Суду пояснили, що
Коломийською міською радою 07.12.2013 року
прийнято рішення "Про підтримання
вимог Євромайдану". Вказали, що
відповідно до ст.ст. 19, 140 Конституції
України органи місцевого
самоврядування, здійснюючи владу і
самостійно вирішуючи питання
місцевого значення, віднесені законом
до їх компетенції, та приймаючи
рішення, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Така правова позиція
кореспондується із висновками
Конституційного Суду України,
викладеними у рішенні від 26.03.2002 року.
Однак в порушення чинного
законодавства, Коломийська міська рада
вийшла за межі своїх повноважень і
прийняла рішення з питання, що не
відноситься до її компетенції. Позов
просили задовольнити повністю.

Представник відповідача
адміністративний позов не визнала з
підстав, зазначених у поданому
запереченні. Суду пояснила, що
відповідно до ч.1 ст.5 Конституції
України народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. Зазначила, що згідно
ч.1 ст. 10 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" сільські,
селищні, міські ради є органами
місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами. Вказала, що частиною 2 ст. 2
Закону України "Про статус депутатів
місцевих рад" депутат місцевої ради,
як представник інтересів
територіальної громади, виборців
свого виборчого округу, зобов'язаний
виражати і захищати інтереси
відповідної територіальної громади та
її частини - виборців свого виборчого
округу, виконувати їх доручення в межах
своїх повноважень, наданих законом,
брати активну участь у здійсненні
місцевого самоврядування. Зауважила,
депутати міської ради, які підтримали
вимоги Євромайдану, діяли від імені та
в інтересах виборців, тому міська рада,
як представницький орган місцевого
самоврядування, відповідно до статті 5
Конституції України у законний спосіб
реалізувала свої повноваження щодо
прийняття оскаржуваного рішення. Також
вважає, що позивач безпідставно
посилається на рішення
Конституційного суду від 26.03.2002 року,
яким визначено політико - правову
природу органів місцевого
самоврядування, оскільки
вищезазначене рішення стосується
офіційного тлумачення ч.2 ст. 28 Закону
України "Про статус депутатів місцевих
рад", якою врегульоване питання охорони
трудових прав, тому дане судове рішення
не стосується спірних правовідносин. В
задоволенні позову просила відмовити.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
представників сторін, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд дійшов до
висновку, що позов підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про прокуратуру" прокурорський нагляд
за додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону
України "Про прокуратуру" на
прокуратуру України покладаються
функції представництва інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

Положеннями частин 1 і 3 статті 36-1
Закону визначено, що представництво
прокуратурою інтересів держави в суді
полягає у здійсненні прокурорами від
імені держави процесуальних та інших
дій, спрямованих на захист держави у
випадках, передбачених законом.
Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень інтересів
держави.

В силу вимог пункту 1 частини першої та
частини другої статті 19 коментованого
Закону предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів,
серед іншого, є відповідність актів,
які видаються всіма органами,
підприємствами, установами,
організаціями та посадовими особами,
вимогам Конституції України та чинним
законам.

При цьому, перевірка виконання законів
за наявності приводів може проводитися
з власної ініціативи прокурора.

Так, згідно з пунктом 2 частини п'ятої
статті 23 Закону України "Про
прокуратуру" прокурор, серед іншого,
може звернутися до суду щодо визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень.

Таким чином, предметом прокурорського
нагляду за додержанням і застосуванням
законів є відповідність актів, які
видаються всіма органами, вимогам
Конституції України та чинним законам,
а до функцій прокурора входить
представництво інтересів держави в
суді у випадках, визначених пунктом 2
частини 5 статті 23 Закону.

Відповідно до вищевикладеного, в
розгляді даної справи прокурор
наділений правом на захист інтересів
держави, а отже звертаючись до суду з
вимогами, передбаченими частиною 5
статті 23 Закону України "Про
прокуратуру", діє як посадова особа
органу державної влади, відтак є
позивачем у справі, яка незалежно від
статусу відповідача предметно
підсудна окружному адміністративному
суду.

Судом встановлено, що 07.12.2013 року
Коломийської міською радою шостого
демократичного скликання (тридцять
п'ята сесія) прийнято рішення за
№1673-35/2013 від 07.12.2013 року "Про
підтримання вимог Євромайдану", згідно
якого вирішено підтримати вимоги
Євромайдану, а саме: відставку уряду;
призначення дострокових
парламентських та президентських
виборів; негайне звільнення незаконно
затриманих та арештованих учасників
Євромайдану; притягнення до
кримінальної відповідальності
працівників правоохоронних органів,
причетних до побиття студентів на
Євромайдані в ніч з 29 на 30 листопада 2013
року. Відповідно до ст. 72 КАС України,
дана обставина доказуванню не
підлягає, як така що визнана сторонами
в судовому засіданні і в суду не
виникає сумніву щодо її достовірності.

Суд не погоджується з прийнятим
оскаржуваним рішенням з огляду на
нижчевикладене.

За змістом вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють,
зокрема, чи прийняті вони на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

З аналізу вказаних конституційних
положень слідує, що органи місцевого
самоврядування, здійснюючи владні
управлінські функції і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є
обов'язковими до виконання на
відповідній території, зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

За змістом вимог статей 140 та 144
Конституції України місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи. Органами місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, є районні та
обласні ради.

Повноваження міської ради визначені
статтею 143 Конституції України та
статтею 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Органи місцевого самоврядування
вправі самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України, шляхом прийняття
рішень, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території.

Рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються у
встановленому законом порядку з
одночасним зверненням до суду.

Системний аналіз статті 4 Європейської
Хартії місцевого самоврядування,
ратифікованої Верховною Радою України
15.07.1997 року, вказує на те, що органи
місцевого самоврядування, в тому числі,
міські ради, мають право вирішувати
будь-які питання, включені до їх
повноважень і функцій конституцією або
законами національного законодавства.
Коло таких питань і компетенція
встановлюється в межах, визначених
відповідними законами.

Така правова позиція кореспондується з
рішенням Конституційного Суду України
№7 від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009
за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до Конституції України
народ здійснює владу безпосередньо і
через органи державної влади та органи
місцевого самоврядування (частина 2
статті 5 Конституції). Основним Законом
встановлено, що місцеве самоврядування
є правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина 1 статті 140
Конституції). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою, зокрема,
через районні ради та їх виконавчі
органи, в особі виконавчого апарату
районної ради, і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень слідує, що ці
органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

В главі 1 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" закріплені
повноваження сільських, селищних,
міських рад.

Стаття 26 Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' встановлює
виключну компетенцію питань, що
вирішуються сільськими, селищними,
міськими радами на пленарних
засіданнях. Перелік виключної
компетенції у відповідних
правовідносинах включає в себе 56
пунктів частини першої і 2 пункти
частини другої статті 26 даного Закону.

Закон України "Про місцеве
самоврядування в Україні" надає
можливість міським радам розглядати і
вирішувати й інші питання, віднесені до
їх відання Конституцією та законами
України (ч.1 ст.26). Тобто, знову ж таки
Закон закріплює можливість вирішення
не будь-яких інших питань, а тільки тих,
які законодавчо віднесені до
повноважень відповідної ради.

Представником відповідача в судовому
засідання не наведено жодної норми
матеріального чи процесуального права,
яка б наділяла міську раду
повноваженнями вирішувати на
пленарних засіданнях питання,
викладені в оскаржуваному рішенні.

Дослідивши та оцінивши кожен пункт
вказаної норми Закону, та об'єднавши їх
в сукупному розумінні, можна дійти
висновку, що у переліку виключної
компетенції міських рад відсутні
повноваження звертатися із будь-якими
вимогами до Президента України, Голови
Верховної Ради чи Прем'єр - міністра як
і схвалювати рішення, яке містить такі
вимоги.

Поняття депутатського звернення
закріплено в статті 13 Закону України
"Про статус депутатів місцевих рад" №
93-IV від 11.07.2002 року, із змінами та
доповненнями, згідно з якою
депутатське звернення - це викладена в
письмовій формі вимога депутата
місцевої ради з питань, пов'язаних з
його депутатською діяльністю, до
місцевих органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування та їх
посадових осіб, а також керівників
правоохоронних та контролюючих
органів, підприємств, установ та
організацій незалежно від форми
власності, розташованих на території
відповідної ради, здійснити певні дії,
вжити заходів чи дати офіційне
роз'яснення з питань, віднесених до їх
компетенції.

З наведеної правової норми та з
врахуванням приписів статті 43 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" слідує, що відповідна заява
може бути оформлена виключно як
депутатське звернення, а не у вигляді
рішення сесії, водночас порушені в
ньому питання повинні бути пов'язані
виключно з депутатською діяльністю.

При цьому на переконання суду, ні
депутати місцевої ради, ні міська рада,
як і кожен громадянин України не
позбавлені права своєї власної думки,
позиції, власного заклику, промови
тощо, адресованої окремому учаснику
територіальної громади, якомусь
колективові, установі, організації чи
народові загалом. Це є власним закликом
окремого депутата, чи більшості
депутатів від місцевої ради, без
встановлення вимог та обов'язковості
виконання, що публічно висловлюється у
сесійній залі місцевої ради
одноособово або колективно під час
пленарного засідання, чи поза межами
нього. Такі звернення чи позиція
розраховані саме на донесення та
підтримку власної або колективної
думки, міркувань громадянина, громади
тощо. Однак, згадані звернення чи
декларативна позиція (заклик) не
потребують жодних затверджень в
органах місцевого самоврядування, в
тому числі на пленарних засіданнях
районних рад у формі рішення, оскільки
вказане не визначено чинним
законодавством.

За таких обставин оскаржуване рішення
прийнято поза межами повноважень та не
в спосіб, визначених Конституцією та
законами України.

Суд враховує, що рішення Коломийської
міської ради від 07.12.2013 р., "Про
підтримання вимог Євромайдану", в
розумінні вимог статті 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" не є нормативно-правовим,
нормативним або іншим (ненормативним)
актом, а відтак, у відповідності до
пункту 1 частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
та пункту 2 частини 5 статті 23 Закону
України "Про прокуратуру", підлягає
визнанню протиправним та скасуванню.

При цьому суд не приймає до уваги
доводи представника відповідача про
те, що оскаржене рішення не може бути
скасоване, як таке, що не носить
нормативного характеру, оскільки
зазначений факт не звільняє міську
раду від встановленого нормативного
обов'язку дотримуватися при прийнятті
даного рішення вимог Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
та діяти лише в межах своїх компетенції
.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Однак в порушення зазначеного
процесуального припису Коломийська
міська рада, як відповідач - суб'єкт
владних повноважень, не надала суду
достатніх доказів правомірності
рішення № за №1673-35/2013 від 07.12.2013 року
"Про підтримання вимог Євромайдану".

Враховуючи вищенаведене, суд вважає
вимоги позивача обґрунтованими, а
позов таким, що підлягає до задоволення
в повному обсязі.

На підставі ст.19, 124 Конституції
України, керуючись ст. ст. 158-163, Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити повністю.

Рішення Коломийської міської ради за
№1673-35/2013 від 07.12.2013 року визнати
незаконним та скасувати.

Згідно ст.254 КАС України постанова
набирає законної сили після закінчення
встановлених строків подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу
не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Постанова складена в повному обсязі
04.02.2014 року.

Суддя
Гундяк
В.Д.