Справа № 2а-6066/09/2670
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

27 січня 2014 року м. Київ
В/800/141/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Калашнікової О.В., Леонтович К.Г.,
Маслія В.І., Розваляєвої Т.С.
Черпіцької Л.Т., розглянувши заяву
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Трініті-БС"

про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 01 березня 2012 року,

прийнятої за результатами розгляду
касаційної скарги Фонду державного
майна України на постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 липня 2011 року

у справі №2а-6066/09/2670 за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "Трініті-БС"

до Фонду державного майна України,
треті особи - Міністерство транспорту
та зв'язку України, Державна
адміністрація залізничного транспорту
України "Укрзалізниця"

про скасування наказу, -

в с т а н о в и л а :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Трініті-БС" (далі -
ТОВ "Трініті-БС") звернулося з заявою
про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 01 березня 2012 року,
прийнятої за результатами перевірки
касаційної скарги Фонду державного
майна України на постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 липня 2011 року у справі за позовом
ТОВ "Трініті-БС" до Фонду державного
майна України, треті особи -
Міністерство транспорту та зв'язку
України, Державна адміністрація
залізничного транспорту України
"Укрзалізниця" про скасування наказу.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 2
лютого 2010 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 липня 2011
року постанова суду першої інстанції
скасована та ухвалено нове рішення про
задоволення позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 01 березня 2012 року рішення
суду апеляційної інстанції скасоване,
постанова суду першої інстанції
залишена в силі.

У заяві про перегляд Верховним Судом
України вказаного рішення Вищого
адміністративного суду України,
заявник ставить питання про поновлення
строку для подання заяви про перегляд
судового рішення та його скасування,
посилаючись на неправильне
застосування судом пп. 5, 51 Державної
програми приватизації на 2000-2002 роки,
затвердженої Законом України від 18.05.2000
року № 1723-111 "Про Державну програму
приватизації" , ч.5 ст. 7 Закону України
від 06.03.1991 року № 2171-Х11 "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)", ч.3 ст.
12 Закону України № 2163-Х11 «Про
приватизацію державного майна».
Заявник зазначає, що вирішуючи спір,
суд касаційної інстанції не взяв до
уваги того, що дискреційні функції
Фонду державного майна України, як
органу влади, щодо відмови у
приватизації державного майна на
етапі, коли рішення про останню вже
прийнято, досить жорстко обмежені в
законодавчому порядку, тому Фонд
зобов'язаний діяти в межах
передбачених законом підстав відмови у
приватизації.

Клопотання про поновлення строку
заявник обґрунтовує тим, що судове
рішення, на яке ним здійснюється
посилання на підтвердження
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, внаслідок
чого ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах,
було ухвалено 22.10.2013 року, про що йому
стало відомо на початку листопада,
попередня заява про перегляд була
залишена без розгляду у зв'язку з
пропуском строку.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 КАС України у
разі порушення строку, встановленого
частиною першою цієї статті з причин,
визнаних поважними, суд за клопотанням
особи, яка подала заяву про перегляд
судового рішення, може поновити цей
строк.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що можливо поновити заявнику
строк на подачу заяви про перегляд
судового рішення.

З матеріалів справи, по якій ставиться
питання про перевірку судового рішення
вбачається, що 02.09.2004 року між
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по м. Києву та
ТОВ "Трініті-БС", укладено договори
оренди нерухомого майна, що належить до
державної власності №№ 951, 953, 954 та 955.

Наказом Фонду державного майна України
від 27.11.2007 року №1861 орендоване майно
було включено до переліку об'єктів
групи А, що підлягають приватизації.

10.01.2008 року Фондом державного майна
України винесено Накази №10, №11, №12 та
№ 13 щодо прийняття рішення про
приватизацію шляхом викупу нежитлових
приміщень.

На виконання Наказів № 10, 11, 12, 13
позивачем були здійснені заходи щодо
передприватизаційної підготовки
об'єкту до продажу, а саме: оцінювачем,
залученим ФДМУ, проведено незалежну
оцінку об'єктів оренди;
балансоутримувачами створені
інвентаризаційні комісії для
проведення інвентаризації об'єктів та
проведено інвентаризацію вищевказаних
нежитлових приміщень, матеріали
інвентаризації були надані Фонду
державного майна України та позивачем
проведено аудиторську перевірку
станом на 31.01.2008 щодо підтвердження
фінансування здійснених поліпшень
зазначених об'єктів за рахунок коштів
орендаря, аудиторські висновки також
було передано до Фонду державного
майна України.

Разом з цим, Наказом від 19.03.2009 № 400 Фонд
державного майна України виключив з
переліку об'єктів державної власності
групи А, що підлягають приватизації
шляхом викупу, нежитлові приміщення,
орендовані позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що
наказ про включення вказаних вище
об'єктів до Переліку об'єктів державної
власності групи А, що підлягають
приватизації було прийняте відповідно
до Державної програми приватизації на
2000-2002 роки, затвердженої Законом
України "Про Державну програму
приватизації", ст. 7 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)", а
також на підставі заяв, наданих
орендарем - ТОВ "Трініті-БС" та листів
Міністерства транспорту та зв'язку
України від 20.11.2007 №7986/16/10-07, від 27.09.2007
року №6668/16/10-07, від 27.09.2007 року №6669/16/10-07,
Укрзалізниці від 26.09.2007 №Ц-1/1241.

Скасовуючи постанову апеляційної
інстанції та погоджуючись з рішенням
суду першої інстанції, суд касаційної
інстанції вважав, що Фондом державного
майна України правомірно, в рамках
чинного законодавства було винесено
спірний Наказ від 19.03.2009 № 400 про
внесення змін до наказів Фонду
державного майна України, зокрема,
наказу від 27.11.2007 року №1861 щодо спірних
об'єктів нерухомого майна.

На підтвердження доводів заяви щодо
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції наведених норм
заявник посилається на судові рішення
колегій суддів Вищого
адміністративного суду України по
справах, на його думку, за тотожними
предметами, підставами та за
аналогічними обставинами і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин, в яких суд
касаційної інстанції дійшов
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

Так заявник посилається на ухвалу ВАСУ
від 22 жовтня 2013 року № К/9991/83404/11 за
позовом Публічного акціонерного
товариства "Український центр
обслуговування пасажирів на
залізничному транспорті України" (далі
- товариство) до Фонду державного майна
України про скасування наказу.

По цій справі висновки суду касаційної
інстанції ґрунтувалися на наступних
встановлених судами обставинах.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що наказом Фонду
державного майна України від 27
листопада 2007 року №1861 відповідно до
Державної програми приватизації на
2000-2002 роки до переліку об'єктів
державної власності групи А, що
підлягають приватизації, включено у
тому числі двоповерхову адмінбудівлю
площею 897,4 кв.м., розташовану за
адресою: м. Київ, Труханів острів,
Паркова дорога, 20-а та двоповерхової
будівлі площею 557, 1. кв.м., за адресою м.
Київ, вул.. Залізничне шосе, 5-б.

Наказами Фонду державного майна
України від 10.01.2008 року №8 та №9 було
прийнято рішення про приватизацію
шляхом викупу двоповерхової
адмінбудівлі площею 897,4 кв.м.,
розташованої за адресою: м. Київ,
Труханів острів, Паркова дорога, 20-а та
двоповерхової будівлі площею 557, 1. кв.м.,
за адресою м. Київ, вул.. Залізничне
шосе, 5-б, що орендуються публічним
акціонерним товариством "Український
центр обслуговування пасажирів на
залізничному транспорті України", з
компенсацією орендарю вартості
невід'ємних поліпшень, здійснених з
дозволу орендодавця за рахунок власних
коштів за час оренди.

Також судами було встановлено, що на
виконання вказаних наказів були
здійснені необхідні заходи щодо
приватизації шляхом викупу
орендованого позивачем майна,
невід'ємні поліпшення якого були
здійснені орендарем за згодою
орендодавця вартістю не менше як 25
відсотків від залишкової вартості
майна. Вказані об'єкти не входять до
складу цілісних майнових комплексів та
не мають загальнодержавного значення,
а приватизація зазначеного майна не
впливає на основну діяльність
залізниці та не порушує цілісного
майнового комплексу залізниці, що
задіяний у її
транспортно-технологічному процесі.

Водночас наказом Фонду державного
майна України №400 від 19.03.2009 року з
переліку об'єктів державної власності
групи А, що підлягають приватизації
шляхом викупу, були виключені
двоповерхова адмінбудівля площею 897,4
кв.м., розташована за адресою: м. Київ,
Труханів острів, Паркова дорога, 20-а та
двоповерхова будівля площею 557, 1. кв.м.,
за адресою м. Київ, вул.. Залізничне
шосе, 5-б.

Суд касаційної інстанції вважав
висновок суду першої інстанції про
правомірність наказу неправильним та
погодився з висновком суду апеляційної
інстанції, що відповідачем в
оскаржуваному наказі не визначено
жодних встановлених законом підстав
для виключення зазначених об'єктів з
переліку об'єктів, що підлягають
приватизації. Також не наведено
підстав, передбачених законом, у тому
числі ст. 12 Закону України "Про
приватизацію державного майна" та ст. 7
Закону України "Про приватизацію
невеликих державних підприємств (малу
приватизацію)", на підставі яких орган
приватизації має право відмовити у
приватизації і при вирішенні спору.

Згідно із статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства України
заява про перегляд судових рішень в
адміністративних справах може бути
подана виключно з мотивів: 1)
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах; 2) встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

Подібність правовідносин означає,
зокрема, тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкту та предмету
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин). Зміст правовідносин з
метою з'ясування їх подібності в різних
рішеннях суду (судів) касаційної
інстанції визначається обставинами
кожної конкретної справи.

З наведеного слідує, що різні за
змістом кінцеві судові рішення у
справах стали можливими через
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права.

Враховуючи, що заявником надані
рішення судів касаційної інстанції, в
яких по різному застосовані одні й ті ж
норми матеріального права у подібних
правовідносинах, колегія суддів вважає
за можливе допустити справу до
перегляду Верховним Судом України.

Керуючись статтею 237, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Клопотання Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Трініті-БС" про поновлення строку на
подачу заяви про перегляд судового
рішення задовольнити.

Поновити Товариству з обмеженою
відповідальністю "Трініті-БС" строк на
подачу заяви про перегляд судового
рішення.

Допустити до провадження Верховного
Суду України справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Трініті-БС" до Фонду
державного майна України, треті особи -
Міністерство транспорту та зв'язку
України, Державна адміністрація
залізничного транспорту України
"Укрзалізниця" про скасування наказу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: (підписи)