Справа № 2а-1876/12/2670
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року м.
Київ К/9991/57006/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Калашнікової О.В., Голяшкіна О.В.
Леонтович К.Г., розглянувши в порядку
попереднього розгляду адміністративну
справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 26 березня 2012 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 05 вересня
2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України, третя особа:
Головне управління Державного
казначейства України в м. Києві, про
визнання бездіяльності протиправною,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України, в якому
просила: визнати незаконною
бездіяльність відповідача щодо
незастосування до кредитної спілки
"Тринадцята зарплатня" заходів впливу у
вигляді відсторонення керівництва від
управління фінансовою установою та
призначення тимчасової адміністрації;
стягнути з казначейського рахунку
державного бюджету відшкодування
завданої шкоди у розмірі вкладу 116 500,00
грн. та 3 620,00 грн. нарахованих відсотків.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
внаслідок протиправної бездіяльності
відповідача, позивачу завдано шкоду у
вигляді неповернення кредитною
спілкою "Тринадцята зарплатня" суми
вкладів та нарахованих відсотків.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 березня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 05 вересня
2012 року, у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваними
судовими рішеннями, ОСОБА_4 звернулась
до Вищого адміністративного суду
України з касаційною скаргою, у якій
просить їх скасувати та задовольнити
позовні вимоги.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, 28 січня 2009 року
позивач та кредитна спілка "Тринадцята
зарплатня" уклали договір № 104/01/09,
предметом якого є розміщення на
депозитному рахунку 116500 грн. строком на
3 місяці з 28 січня по 28 квітня 2009 року із
зобов'язанням повернути вкладнику
вклад та проценти за користуванням
вкладом у розмірі 28%.

У день закінчення строку дії договору
позивач звернулась до спілки з
проханням повернути суму вкладу та
нараховані відсотки, однак, їй в цьому
було відмовлено з посиланням на
фінансову кризу.

В подальшому між позивачем та
кредитною спілкою "Тринадцята
зарплатня" укладалися додаткові угоди
до договору 28 січня 2009 року №104/01/09, 28
квітня 2009 року № 1, 01 грудня 2009 року № 1
та 01 березня 2010 року № 3, відповідно до
яких строки дії вказаного договору
продовжувалися.

Однак, по закінченню вказаних строків,
кошти позивачу не були повернуті.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди першої та апеляційної
інстанцій виходили з того, що
відповідача вживав залежні від нього
заходи з метою припинення порушень
законодавства з боку кредитної спілки
"Тринадцята зарплатня".

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій, виходячи з
наступного.

Указом Президента України № 292/2003 від 04
квітня 2003 року затверджено Положення
про Державну комісію з регулювання
ринків фінансових послуг України, яким
визначено, що Державна комісія з
регулювання ринків фінансових послуг
України (Комісія) є центральним органом
виконавчої влади зі спеціальним
статусом. Комісія є спеціально
уповноваженим органом виконавчої
влади у сфері регулювання ринків
фінансових послуг у межах, визначених
законодавством.

Відповідно до пункту 3 Положення про
Державну комісію з регулювання ринків
фінансових послуг України,
затвердженого Указом Президента
України № 292/2003 від 04 квітня 2003 року,
серед основних завдань Комісії
визначено, зокрема, здійснення
державного регулювання та нагляду за
наданням фінансових послуг і
додержанням законодавства в цій сфері;
захист прав споживачів фінансових
послуг шляхом застосування заходів
впливу з метою запобігання порушенням
законодавства на ринках фінансових
послуг та їх припинення.

Комісія здійснює захист прав
споживачів фінансових послуг в межах
наданих їй повноважень та способами,
передбаченими законодавством.

Пунктом 4 Положення про Державну
комісію з регулювання ринків
фінансових послуг України,
затвердженого Указом Президента
України № 292/2003 від 04 квітня 2003 року,
визначені функції, які виконує Комісія
відповідно до покладених на неї
завдань та у межах своєї компетенції,
зокрема: здійснює згідно із законами
України державне регулювання і нагляд
за діяльністю страхових компаній та
страхових брокерів, установ
накопичувального пенсійного
забезпечення, довірчих товариств,
кредитних спілок, лізингових та
факторингових компаній,
кредитно-гарантійних установ,
ломбардів, інших учасників ринків
фінансових послуг (крім банків,
професійних учасників фондового ринку,
інститутів спільного інвестування в
частині їх діяльності на фондовому
ринку, фінансових установ, які мають
статус міжурядових міжнародних
організацій, Державного казначейства
України та державних цільових фондів)
(підпункт 3 пункту 4); здійснює
реєстрацію фінансових установ та веде
Державний реєстр фінансових установ
(підпункт 4 пункту 4); установлює порядок
та умови застосування заходів впливу
згідно з законом (підпункт 45 пункту 4);
надсилає фінансовим установам і
саморегулівним організаціям
обов'язкові до виконання розпорядження
щодо усунення порушень законодавства
про фінансові послуги та вимагає
надання необхідних документів
(підпункт 46 пункту 4); надсилає
матеріали в правоохоронні органи
стосовно фактів правопорушень, які
стали відомі під час проведення
перевірок (підпункт 47 пункту 4).

Відповідно до підпункту 12 пункту 5
Положення про Державну комісію з
регулювання ринків фінансових послуг
України, затвердженого Указом
Президента України № 292/2003 від 04 квітня
2003 року, Комісія має право в межах своїх
повноважень застосовувати до
фінансових установ, які не
додержуються законів та інших
нормативно-правових актів, що
регулюють діяльність з надання
фінансових послуг, такі заходи впливу:
зобов'язати порушника вжити заходів до
усунення порушення; вимагати скликання
позачергових зборів учасників
фінансової установи; накладати штрафи
відповідно до закону; тимчасово
зупиняти дію або анулювати ліцензію
на право здійснення діяльності з
надання фінансових послуг;
відсторонювати керівництво від
управління фінансовою установою та
призначати її тимчасову адміністрацію;
затверджувати план відновлення
фінансової стабільності фінансової
установи; порушувати питання про
ліквідацію фінансової установи;

Згідно пункту 6 Положення про Державну
комісію з регулювання ринків
фінансових послуг України,
затвердженого Указом Президента
України № 292/2003 від 04 квітня 2003 року, до
виключної компетенції Комісії як
колегіального органу належить,
зокрема: прийняття рішень про
відсторонення керівництва від
управління фінансовою установою у разі
недодержання законів та інших
нормативно-правових актів України, що
регулюють діяльність з надання
фінансових послуг, призначення
тимчасової адміністрації та її
керівника належить до виключної
компетенції Комісії як колегіального
органу (підпункт 6 пункту 6 цього
Положення). схвалення рішень
директорів департаментів Комісії про
включення фінансових установ до
Державного реєстру фінансових установ
або виключення з нього, а також видачу,
зупинення або анулювання ліцензій на
надання фінансових послуг (підпункт 8
пункту 6 цього Положення); здійснення
функції, визначеної п.п. 45 п. 4 Положення,
а саме - встановлення порядку та умов
застосування заходів впливу згідно з
чинним законодавством (підпункт 17
пункту 6 цього Положення).

Відповідно до положень частини першої
статті 1166 Цивільного кодексу України
майнова (матеріальна) шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 45
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг" шкода, заподіяна
учасникам ринку фінансових послуг
неправомірними діями національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг, при здійсненні ним своїх
повноважень, підлягає відшкодуванню в
повному обсязі за рахунок держави
відповідно до закону.

Отже, обов'язковими умовами
відшкодування шкоди з державного
бюджету згідно вказаних статей є
неправомірність дій органу та
наявність причинно-наслідкового
зв'язку між такими діями та завданою
шкодою.

Разом з тим, як встановлено судами
попередніх інстанцій, відповідач
вживав відповідні заходи в межах
наданих йому повноважень. Крім того,
відповідач надавав слідчим органам всі
документи, які були наявні у нього щодо
протиправних дій колишнього
керівництва кредитної спілки
"Тринадцята зарплатня"

З огляду на наведене, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанції щодо відсутності
підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення без змін,
якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 26 березня 2012 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 05 вересня
2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
239-240 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді:
(підписи)