Справа № 803/2158/13-а
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2014-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2014 року Справа № 803/2158/13-a

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого-судді Дмитрука В.В.,

при секретарі судового засідання
Приходай Я.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Пахолюка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області про скасування
наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним
позовом до Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області про скасування
наказу № 64 від 09.09.2013р. про відмову в
оформленні документів про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
09.09.2013 р. Управління Державної
міграційної служби у Волинській
області відмовило позивачу в
оформленні документів про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Позивач вважає, що
дане рішення є необґрунтованим,
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню, оскільки прийняте без
врахування та без дослідження всіх
обставин, які мають юридичне значення і
стосуються справи. Зокрема те, що
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином
Палестини, працював у силах безпеки
Палестинської адміністрації в м.
Рамаллі з вересня 2001 року. Після того як
влада над цим регіоном перейшла до
політичного руху ХАМАСу за підозрою у
співпраці з опозиційною політичною
партією ФАТХ, побоюючись ув'язнення і
застосування катувань він покинув
країну. Позивач вказує на те, що він
може стати жертвою переслідувань у
країні походження за свої політичні
погляди, а також зазнати там тортур,
нелюдського чи принижуючого гідність
поводження з боку бойовиків
терористичного угрупування ХАМАС або
бути вбитим ними, залишив Палестину та
прибув до України, де звернувся до
Управління Державної міграційної
служби України у Волинській області із
заявою про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, де йому відмовили, а тому
просить суд скасувати рішення
відповідача про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

У судовому засіданні та додаткових
письмових поясненнях представник
позивача адміністративний позов
підтримав із підстав, викладених у
ньому, просив позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі,
додатково зазначивши, що документально
засвідчений факт реєстрації позивача в
Близькосхідній агенції ООН по допомозі
палестинським біженцям (БАПОР) вже сам
по собі є достатньою підставою для
ґрунтовного розгляду поданої
позивачем заяви про надання йому
захисту.

В поданих суду письмових запереченнях
проти адміністративного позову
відповідач позовні вимоги не визнав
повністю та зазначив, що Управлінням
Державної міграційної служби України у
Волинській області на основі
всебічного вивчення наданих ОСОБА_1
матеріалів, а також матеріалів за
країною походження (Палестина)
позивача, співбесіди по уточненню
викладених позивачем фактів,
встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
народився в Саудівській Аравії, м. Хаіл,
за національністю - араб, за
віросповіданням - мусульманин, освіта
– середня, одружений, громадянин
Палестини. Сім'я позивача складається з
10 осіб: він, дружина, мама, три брати і
чотири сестри, батько. У своїй заяві про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту позивач
повідомляє, що він змушений був виїхати
з сектору Газа через те, що у нього були
проблеми з угрупуванням Хамас.
Представники даного угрупування
шукають його, бо володіють інформацією
про те, що він ізраїльський шпигун. На
думку позивача його директор надіслав
інформацію не для Рамала, а в Ізраїлі,
за що директору загрожує смертна кара.
ОСОБА_1 стверджує, що працював у
національній службі безпеки для
Рамала з вересня 2001 року. Це була
примусова робота. Також він мав збирати
інформацію про уряд Хамасу та їхніх
людей у його районі. На думку позивача,
директор назавав його ім'я
представникам уряду Хамас, тому
позивач поїхав до Єгипту. В свою чергу,
він повідомив під час співбесіди від
20.08.2013 р., що дійсно працював сержантом
підрозділу національної безпеки
Палестини до 2007 року, а після цього він
рахувався на роботі. Позивач в
основному працював водієм та ходив в
караул. Він збирав інформацію про
бастування, демонстрації, які мали
відбутися, про що доповідав своєму
керівництву. Крім того позивач
повідомляє, що не впевнений в тому, що
інформація, яку він збирав. Передана до
спецслужб Ізраїлю, це лише його
припущення, як і про арешт його колеги
по роботі. Як зазначає ОСОБА_1, він не
приймав участь у бойових діях, нічого
не робив проти Палестини, а також не
являвся членом будь-якої політичної
організації, а тому у нього відсутні
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а також
відсутні обґрунтовані загрози його
життю, безпеці чи свободі через
побоювання застосування щодо нього
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання та
перебуванням у третій безпечній
країні. Дружина, мати два брати та
чотири сестри позивача проживають в
Палестині (м. Газа), однак, будь-яких
утисків чи погроз з боку представників
угрупування Хамас до них не надходило.
Тобто, позивач не повідомив жодних
конкретних фактів його особистого
переслідування (або загрози
переслідування) в країні постійного
проживання і не надав жодного
документа на підтвердження цих фактів,
фактів загрози його життю, безпеці чи
свободі через побоювання застосування
щодо нього смертної кари або виконання
вироку про смертну кару чи тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність поводження чи покарання.
Посилання позивача на побоювання
зазнати переслідування достовірними
доводами не підтверджуються і носять
характер припущення. Крім того, позивач
повідомив, що фізичне насильство до
нього та до членів його сім'ї не
застосовувалось.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_1, він
покинув країну постійного проживання
24.04.2013р. та виїхав до Єгипту, де
перебував до 16.05.2013р., звідки через
Йорданію транзитом позивач прибув
літаком в Україну до аеропорту
«Бориспіль». Перебуваючи в Києві
чотири дні, придбав квиток на потяг
Київ-Варшава, при цьому використовуючи
паспорт громадянина Греції, який
оформив незаконним шляхом в Єгипті.

Згідно листа Північного Регіонального
Управління Луцького прикордонного
загону ДПС України від 19.08.2013р. № 29/7559
даний громадянин, 20.05.2013р. намагався
незаконно перетнути державний кордон
України в пункті пропуску через
державний кордон України для
залізничного сполучення на потязі
сполученням «Київ - Варшава» з
використанням підробленого паспорта
громадянина Греції. Матеріали були
передані Волинський ЛВ ЛУ на
Львівській залізниці УМВС України для
прийняття рішення щодо відкриття
кримінального провадження, однак,
17.07.2013р. кримінальне провадження було
закрито за відсутністю складу злочину.
18.08.2013р. ОСОБА_1 був повторно затриманий
прикордонним нарядом на ділянці
відділу прикордонної служби «Рівне» за
спробу незаконного перетинання
державного кордону України поза
пунктом пропуску, з України в
Республіку Польща.

Такі вчинки позивача свідчить, що
останній зловживає та використовує
процедуру визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту для легалізації свого
незаконного перебування на території
України, з метою уникнення контролю з
боку силових структур, а Україну
використовує, як транзитну країну на
шляху до країн Західної Європи.

Відповідач вважає, що рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання Такі
ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, прийнято
правомірно, з дотриманням
законодавства України, тому в
задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши подані суду
письмові докази, суд приходить до
висновку, що заявлений позов підлягає
до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 19.08.2013 р.
подав до відповідача заяву про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у якій
просив притулок в Україні з підстав
переслідування з боку уряду Хамас,
представники якого будуть його
катувати чи засудять до смертної кари.

Наказом управління Державної
міграційної служби у Волинській
області від 09.09.2013 р. № 64 позивачу
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відповідно до ст. 8
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Як вбачається з матеріалів особової
справи № 2013 LT 0015, 19.08.2013 р. ОСОБА_1
законним шляхом потрапив в Україну.

24.04.2013р. він покинув країну постійного
проживання та виїхав до Єгипту, де
перебував до 16.05.2013р., звідки через
Йорданію транзитом позивач прибув
літаком в Україну до аеропорту
«Бориспіль». Перебуваючи в Києві
чотири дні, придбав квиток на потяг
Київ-Варшава, при цьому використовуючи
паспорт громадянина Греції, який
оформив незаконним шляхом в Єгипті.

20.05.2013р. намагався незаконно перетнути
державний кордон України в пункті
пропуску через державний кордон
України для залізничного сполучення
«Ягодин-залізнична станція» на потязі
№ 67 сполученням «Київ - Варшава» з
використанням підробленого паспорта
громадянина Греції. Матеріали були
передані Волинський ЛВ ЛУ на
Львівській залізниці УМВС України для
прийняття рішення щодо відкриття
кримінального провадження, однак,
17.07.2013р. кримінальне провадження було
закрито за відсутністю складу злочину.
18.08.2013р. ОСОБА_1 був повторно затриманий
прикордонним нарядом на ділянці
відділу прикордонної служби «Рівне» в
15 м. від державного кордону України за
спробу незаконного перетинання
державного кордону України поза
пунктом пропуску, з України в
Республіку Польща.

18.08.2013р. позивач звернувся до
управління Державної міграційної
служби України у Волинській області із
заявою-анкетою про визнання його
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Правовий статус біженця в Україні,
порядок його надання, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
питання державних гарантій захисту
біженців регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі - Закон № 3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону № 3671 біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий
статус біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, не надається,
визначені статтею 6 Закону № 3671,
зокрема, не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону
№ 3671 оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону
№3671 рішення про оформлення або відмову
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
уповноваженої посадової особи
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту.

У висновку щодо прийняття рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 06.09.2013 р.
зазначено, що ОСОБА_1 ніколи не
перебував членом жодної політичної,
військової чи громадської організації,
до інцидентів із застосуваннями
фізичного насильства, які б були
пов'язані з його расовою, національною,
релігійною належністю, політичними
поглядами причетним не був, а тому під
конвенційні ознаки біженця не
підпадає. Крім того, ОСОБА_1 не надано
жодних аргументованих або
обґрунтованих пояснень, конкретних
фактів щодо побоювань стати жертвою
переслідувань. Аналіз матеріалів
засвідчив, що заявник з метою набуття
статусу біженця або особою, яка
потребує додаткового захисту надав
свідчення, що не можуть бути підставою
для подальшого розгляду його заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону
№ 3671 рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

З наведеного вбачається, що рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту приймається лише з
двох підстав: заява є очевидно
необґрунтованою або заява носить
характер зловживання.

Підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування можуть
отримуватись від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Разом з тим, як зазначає Пленум Вищого
адміністративного суду у своїй
постанові від 26.06.2011 р. № 3 (із змінами та
доповненнями), згідно з Конвенцією про
статус біженців 1951 року і Протоколом 1967
року поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної
групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених
справ слід ураховувати, що
обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті
1 Конвенції про статус біженців 1951 року
не зазначає, що такі дії повинні бути
здійсненими державною владою. Тобто
таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

Як встановлено з пояснень представника
позивача, матеріалів справи,
громадянин Палестини, ОСОБА_1, працював
у силах безпеки Палестинської
адміністрації в м. Рамаллі з вересня 2001
року. Після того як влада над цим
регіоном перейшла до політичного руху
Хамас, його почали розшукувати
представники силових органів Хамасу за
підозрою у співпраці з опозиційною
політичною партією ФАТХ, побоюючись
ув'язнення і застосування катувань він
покинув країну. На думку суду,
зазначеним обставинам при прийняті
оспорюваного рішення, відповідачем
оцінку не дано та не вжито заходів щодо
перевірки тверджень позивача про
можливість зазнати переслідувань чи
жорстокого поводження з боку силових
органів Хамасу, на що звертає увагу і
Керівництво УВКБ ООН.

Також з протоколу співбесіди від 20.08.2013
р. вбачається, що відповідачем не було
з'ясовано характер участі заявника в
опозиційній політичній партії ФАТХ. У
протоколі співбесіди зазначено про те,
що заявник у разі відмови йому у
наданні притулку бажає повернутися в
країну походження лише в тому разі,
якщо зміниться влада.

При цьому, суд також зазначає, що
вчинені позивачем 2 спроби незаконного
перетину Державного кордону України
можуть бути взяті до уваги виключно при
розгляді питання щодо надання
останньому статусу біженця, в той час
як вже зазначалось судом вище, рішення
про відмову в оформленні документів
для вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту приймається лише з
двох підстав: заява є очевидно
необґрунтованою або заява носить
характер зловживання, і жодної з цих
підстав судом встановлено не було.

Крім того, судом встановлено, що
позивач зареєстрований БАПОР та є
палестинським біженцем з моменту
народження, що підтверджується
довідкою БАПОР від 01.04.2010р. (а.с. 68). Слід
зазначити, що БАПОР поширює свою дію
лише на певні території Ближнього
Сходу і надає свою допомогу та захист
виключно в межах цього району, а тому,
біженці з Палестини, що знаходяться
поза межами даного району, не
користуються правом на отримання
зазначеної допомоги і можуть
розглядатись в якості осіб, що
відповідають вимогам щодо визначення
статусу біженця за критеріями
Конвенції 1951 року. Тобто, фактично,
ОСОБА_1 підпадає під дію параграфу 2
статті 1D Конвенції.

Проаналізувавши зібрані та досліджені
докази по справі, суд дійшов висновку,
що існують обставини, яким не було
надано оцінку, відповідачем не в повній
мірі було досліджено можливість
переслідування позивача зі сторони
Палестинської адміністрації, не в
повній мірі використано актуальну
інформацію щодо країни походження
позивача, зокрема доповідь міжнародної
організації «Amnesty International» по
Палестинській автономії за 2013 рік, а
тому безпідставно відмовлено ОСОБА_1 в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Відповідач не довів
правомірності прийнятого наказу про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а тому
оскаржуване рішення слід скасувати як
протиправне.

Також з метою гарантування дотримання
і захисту прав, свобод, інтересів
позивача від порушень з боку суб'єкта
владних повноважень суд вважає за
необхідне, відповідно до ст.11 КАС
України, вийти за межі позовних вимог
та прийняти рішення про зобов'язання
управління Державної міграційної
служби України у Волинській області
прийняти рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання ОСОБА_1 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Керуючись статтями 2, 11, 68-72, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України
та на підставі Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області від 09.09.2013р. № 64 "Про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту".

Зобов'язати Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області прийняти рішення
про оформлення документів для
вирішення питання про визнання ОСОБА_1
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови, повний
текст якої буде складено 31 січня 2014
року. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції

Суддя
В. В. Дмитрук