Справа № 2-а-859/11
Суддя: Бешлієва Т. А.
Дата ухвалення: 2011-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-859/11
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

01.11.2011 р.
м. Рені

Суддя Ренійського районного суду
Одеської області Бешлієва Т.А.,
розглянувши у порядку скороченого
провадження справу за адміністра
тивним позовом ОСОБА_1 до Управління
пенсійного фонду України у Ренійському
районі Одеської області про визнання
протиправною відмови у нарахуван ні та
виплаті державної соціальної допомоги
згідно з Законом України «Про
соціальний захист дітей війни» та
зобов'язання здійснити нарахування та
виплату щомісячної державної
соціальної допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
адміністративним позовом до
Управління пенсійного Фонду України в
Ренійському районі Одеської області, в
якому просить визнати протиправною
відмову відповідача щодо нарахування
та виплати їй щомісячної державної
соціальної допомоги згідно з Законом
України «Про соціальний захист дітей
війни» та зобов'язати здійснити
нарахування та виплату державної
соціальної допомоги за період з 01.02.2011
року по 01.08.2011 року в сумі 1366 грн. 80 коп.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилається на те, що
вона є дитиною війни та відповідно до
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» від 18.11.2004 року №
2195-ІV (зі змінами та доповненнями), має
право на отримання щомісячного
підвищення пенсії у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком, але в 2010 та
2011 році така допомога їй відповідачем
не виплачувалась. Як зазначено в
позові, про те, що позивач, як дитина
війни, має право на виплату їй вище
означеної щомісячної державної
соціальної допомоги, ОСОБА_1 стало
відомо в липні 2011 року. 29.07.2011 року
позивачем на адресу відповідача було
направлене письмове звернення з
вимогою здійснити нарахування
належної їй, як дитині війни,
соціальної держаної допомоги за 2011 рік
у розмірі 30% від мінімальної пенсії за
віком та забезпечити її виплату надалі,
але Управління пенсійного Фонду
України у Ренійському районі відмовило
їй в реалізації гарантованого
Конституцією та ст. 6 вищеназваного
Закону права.

Означену відмову відповідача
ОСОБА_1 вважає протиправною та
безпідставною, посилаючись в позові на
порушення зі сторони Управління
пенсійного Фонду України у Ренійському
районі вимог ст.ст.19 ч.2, 22 ч.3, 46 ч.1
Конституції України та ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», згідно з якими органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в Україні та їх
посадові особи зобов'язані діяти на
підставі та в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, при прийнятті нових
законів або внесені змін до чинних
законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і
свобод. Мотивуючи заявлені вимоги,
позивач також вказала, що розмір
соціальної допомоги відповідно до ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» складає 30 % мінімальної
пенсії за віком. Мінімальна пенсія за
віком відповідно до ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність. Ст. 22 Конституції
України зазначає, що конститу ційні
права і свободи гарантуються державою.
З цього положення випливає, що держава
взяла на себе зобов'язання забезпечити
реалізацію громадянами своїх
конституційних прав. За змістом ч.1 ст. 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у старості та
в інших випадках, передба чених
законами України. Законом України «Про
соціальний захист дітей війни», на
думку позивача, і реалізовано
конституційне право на соціальний
захист громадян, які мають статус «діти
війни» і яким надано право на отримання
30% мінімальної пенсії за віком. На
відповідача згідно з Положенням про
Пенсійний Фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 01.03.2002
року за № 121/2001 року, покладено
обов'язок щодо призначення пенсії,
підготовки документів для її виплати,
забезпечення своєчасного і в повному
обсязі фінансування та виплати пенсії.
Виходячи з цих положень, обов'язок щодо
нарахування та виплати соціальної
допомоги, передбаченої ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» покладено також на органи
Пенсійного фонду України, але
відповідач порушує Конституцію та
закони України. Мотивуючи заявлені
позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається
також на практику Європейського суду
по справі «Кечко проти України» (заява
№ 63134/00) звертаючи увагу суду на те, що
Європейський суд зауважив на колізію
двох нормативно-правових актів та не
прийняв аргумент Уряду України що до
відсутності бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посила тись на відсутність
коштів, як на підставу невиконання
своїх зобов'язань (п.26 рішення
зазначеного суду).

Ухвалою суду від 17.10.2011 року було
відкрито скорочене провадження по
справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України
справа розглянута в порядку
скороченого провадження без
проведення судового засідання та
виклику сторін.

Управління пенсійного Фонду України у
Ренійському районі Одеської області в
наданих суду запереченнях позов не
визнає, просить позивачеві в ньому
відмовити, посилаючись зокрема на
наступні обставини: відповідно до п.1
ст.6 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV,
непрацездатні громадяни крім
пенсійних виплат із системи пенсійного
забезпечення мають право отримувати
доплати, надбавки та підвищення до
зазначених виплат, додаткову пенсію в
порядку та за рахунок коштів,
визначених законодавством.

Ст. 7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
передбачає, що фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій,
передбачених цим Законом, здійснюється
за рахунок коштів Державного бюджету
України.

Статтею 95 Конституції України
визначено, що будь-які видатки держави
на загальносуспільні потреби, а також
розмір і цільове спрямування цих
видатків визначаються виключно
Законом «Про державний бюджет
України». Норми, які вводяться цим
Законом діють протягом бюджетного року
та є пріоритетними відносно інших
законів.

Згідно з п. 5 ст. 18 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхуван ня» від 09.07.2003 року
№ 1058-ІV страхові внески не можуть
зараховуватись до держав ного бюджету
України, бюджетів інших рівнів та не
підлягають вилученню з Пенсійного
Фонду України або з Накопичувального
фонду і не можуть використовуватися на
цілі, не передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 Закону №
1058-ІV забороняється використання
коштів Пенсійного Фонду для оплати
договорів страхування довічних пенсій
і одноразових виплат на цілі, не
передбачені цим Законом.

Статтею 110 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2006 рік" від
20.12.2005 року № 3235 встановлено, що пільги
дітям війни, передбачені статтею 6
Закону України «Про соціальних захист
дітей війни» запроваджуються у 2006 році
поетапно за результатами виконання
бюджету у першому півріччі, у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України за погодженням з Комітетом
Верховної Ради України з питань
бюджету. Пунктом 3 прикінцевих положень
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2006 рік" було визначено, за
результатами виконання Державного
бюджету України за перше півріччя 2006
року внести Верховній Раді України
пропозиції щодо подальшого поетапного
впровадження статті 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»,
але, за результатами виконання Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2006 рік" у І півріччі 2006 року,
Кабінетом Міністрів України так і не
було запроваджено дію статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», тобто протягом 2006 року не діяли
норми ст. 6 означеного Закону.

Крім того, вимоги позивача щодо
нарахування і виплати щомісячної
державної соціальної допомоги з 01.01.2006
р. відповідач вважає неправомірними і
тому, що положення статті 110 Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2006 рік" не визнавалися такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними). Відповідач також
зазначив, що ст. 71 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2007 рік" від
19.12.2006 року № 489-V встановлено, що з метою
приведення окремих норм законів у
відповідність із ним Законом зупинити
н 2007 рік дію статті 6 Закону № 2195 з
урахуванням статті 111 цього закону.

Статтею 111 Закону України «Про
державний бюджет України на 2007
рік» передбачено, що у 2007 році
підвищення до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, яка виплачується замість
пенсії, відповідно до статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», виплачується особам, які є
інвалідами, у розмірі 50 відсотків від
розміру надбавки, встановленої для
учасників війни. Рішенням
Конституційного суду України від 09.07.2007
року № 6-рп/2007 встановлено, що положення
статей 71 та 111 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2007 рік" не
відповідають Конституції України,
тобто є неконституційними.

Таким чином, по запереченням
відповідача, норми ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни», є
діючими з 09.07.2007 р., але разом з тим,
Законом України „Про Державний бюджет
України на 2007 рік" не передбачені
виплати відповідно до Закону України
"Про соціальний захист дітей війни".

Разом з тим, як зазначено в
запереченнях відповідача, Законами
України «Про державний бюджет України
на 2008 рік», «Про державний бюджет
України на 2009 рік», «Про державний
бюджет України на 2010 рік» та «Про
державний бюджет України на 2011 рік» 30%
підвищення до пенсії відповідно до ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» не передбачено. Водночас
розмір мінімальної пенсії за віком
встановлено ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» № 1058- ІV. Згідно абзацу 1 ч.
1 ст.28 цього ж Закону мінімальний розмір
пенсії за віком за наявнос ті у
чоловіків 25, а у жінок-20 років
страхового стажу встановлюється у
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.
Частина 3 цієї ж статті встановлює, що
«мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом 1 ч.1 ст.28,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно с цим Законом».

Згідно зі ст.9 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», «за рахунок коштів
Пенсійного Фонду в солідарній системі
призначаються такі пенсійні виплати:
пенсія за віком, пенсія по інвалідності
внаслідок загального захворювання,
пенсія у зв'язку з втратою
годувальника. Тобто, застосування
цього розміру для визначення надбавок
та підвищень до пенсії «дітям війни»
цим Законом не передбачено.

Таким чином, до 01.01.2008 року механізм
реалізації Закону № 2195-ІV не був
законодавчо врегульований, питання
визначення величини мінімальної
пенсії за віком, що застосовується для
обчислення підвищення пенсії особам,
яким встановлено статус «дитина війни»
у законодавчому порядку вирішено не
було. Позицію Пенсійного фонду України
з зазначеного питання, як зазначено у
запереченнях, підтримано
Міністерством юстиції України в листі
Міністерства юстиції від 06.08.2007 року №
1254/0220 та Кабінетом Міністрів України.

На теперішній час, як зазначено в
запереченнях, обчислення пенсій та
підвищень, передбачених Законом
України «Про соціальний захист дітей
війни» здійснюється відпо відно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 28.05.2008 року № 530 «Про деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян». 3окрема, ч. 8 цієї постанови
передбачено, що дітям війни (крім тих,
на яких поширюється дія Законів
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» та
«Про жертви нацистських
переслідувань») до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, підвищення проводиться у таких
розмірах: з 22 травня - 48 грн. 10 коп., з 1
липня - 48 грн.20 коп. та з 1 жовтня -49 грн.80
коп. по теперішній час.

Посилається відповідач у своїх
запереченнях і на Ухвалу
Конституційного суду України від 22.05.2009
року № 27-у/2009, стверджуючи, що у
зазначеній Ухвалі Конституційний Суд
дійшов висновку про те, що у ч. 3 ст. 28
Закону № 1058-ІV закладено однозначну
вимогу щодо застосування мінімального
розміру пенсій за віком, установленого
у абзаці 1 ч. 1 цієї статті, тобто
виключно для визначення розмірів
пенсій призначених згідно з цим
Законом.

Непоширення мінімального розміру
пенсії за віком, встановленого в абзаці
1 ч. 1 ст. 28 Закону № 1058-ІV на
правовідносини, що виникають на
підставі інших законів, крім цього
закону, на думку відповідача, дає
підстави стверджувати про наявність
прогалини у законодавчому регулюванні
виплат «дітям війни». Ця прогалина
полягає у відсутності механізму,
вирахування мінімальної пенсії за
віком, на 30% якої мають підвищуватися
«дітям війни» пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії.

Заповнення прогалин має
здійснюватися законодавцем, а тому
вирішення цього питання не належить до
повноважень суду.

Проаналізувавши положення
діючого законодавства на час розгляду
справи, оцінивши надані позивачем
докази, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку, що заявлений
адміністративний позов підлягає
частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 3 Конституції
України людина, її життя і здоров'я,
честь і гідність, недоторканість і
безпека визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Конституції
України права і свободи людини та їх
гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

У ст. 48 Конституції України
закріплено гарантоване державою право
кожного громадянина на достатній
життєвий рівень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місце вого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах та у спосіб визначений
Конституцією та Законами України.

Частиною 1 ст. 46 Конституції
України встановлено, що громадяни
України мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

В Законі України «Про соціальний
захист дітей війни» (далі Закон № 2195-ІV)
встановлені основні положення що до
реалізації конституційного права
громадян, які мають статус «дитина
війни», на їх соціальну захищеність
шляхом надання пільг і державної
соціальної підтримки.

Так, ст.1 вищеназваного Закону №
2195- ІV «Про соціальний захист дітей
війни» визначає, що дитина війни, це
особа, яка є громадянином України та
якій на час закінчення Другої Світової
війни (02 вересня 1945 року) було менше 18
років.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
громадянка України, відноситься до
соціальної категорії - «дитина війни»,
а тому на неї повністю
розповсюджуються всі пільги та
соціальні гарантії, передбачені
зазначеним вище Законом України.
Статус позивача, як «дитини війни»
підтверджується копіями документів,
які знаходяться в матеріалах
адміністративної справи:

- копією паспорту громадянки України
серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_1 виданого
13.12.2001 року Ренійським РВ УМВС України в
Одеській області,

- копією довідки Управління праці та
соціального захисту населення
Ренійської районної Державної
адміністрації на ім'я ОСОБА_1, яка
підтверджує право позивача
користуватися пільгами відповідно до
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» (а. с. 8).

Звернення позивача із вимогами щодо
перерахунку пенсії підтверджується
матеріалами справи, а саме листом
відповідача від 02.08.2011 року № 692/С-01 на а.
с. 5, з відмовою здійснити перерахунок
пенсії ОСОБА_1 з посиланням на те, що
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
та постановою Кабінету Міністрів
України від 28.05.2008 року № 530 «Деякі
питання соціального захисту окремих
категорій громадян», передбачено, що
«дітям війни» (крім тих, на яких
поширюється дія Законів України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та «Про жертви
нацистських переслідувань») до пенсії
виплачується підвищення у розмірі
надбавки, встановленої для учасників
війни. Це підвищення становило з 01.01.2008
року - 47,00 грн., з 22.05.2008 року - 48,10 грн., з
01.07.2008 року - 48,20 грн., з 01.10.2008 року по
23.07.2011 року - 49,80 грн.

В означеному листі також вказано, що на
даний час встановлення розміру
надбавки «дітям війни» регулюється
Законом України від 14.06.2011 року № 3491-VІ
«Про внесення змін до Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» та постановою Кабінету Міністрів
України від 06.07.2011 року № 745 «про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету». Є посилання в
відмові і на ст.7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», в якій
передбачено, що фінансове забезпечення
соціальних гарантій, передбачених
зазначеним Законом, здійснюється за
рахунок коштів державного бюджету.
Посилається також відповідач у відмові

і на п.7 Закону України від 14.06.2011 року №
3491-VI «Про внесення змін до Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2011 рік» та постанову кабінету
Міністрів України від 06.07.2011 року № 745
«Про встановлення деяких розмірів
виплат, що фінансуються за рахунок
коштів державного бюджету», якими
передбачено, що «дітям війни» до пенсії
або щомісячного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії,
підвищення проводиться у розмірі 49,80
грн., яке позивач, за ствердженням
відповідача, отримує щомісячно у
складі пенсійних виплат.

Означений статус позивача, як «дитини
війни» не заперечується відповідачем.

Не заперечується відповідачем, з
посиланням на п.1 ст. 6 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №
1058-ІV, та обставина, що непрацездатні
громадяни, крім пенсійних виплат із
системи пенсійного забезпечення мають
право отримувати доплати, надбавки та
підвищення до зазначених виплат,
додаткову пенсію в порядку та за
рахунок коштів, визначених
законодавством.

Статтею 6 закону України № 2195- ІV «Про
соціальний захист дітей війни»
передбачено, що дітям війни пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії,
підвищується на 30% від мінімальної
пенсії за віком. Позивач є пенсіонером
і має право на зазначене підвищення до
пенсії, яке повинен нараховувати та
виплачувати відповідач. Наявність
такого права у позивача є визначаль ним
для вирішення даного спору, оскільки
щомісячна доплата до пенсії для дітей
війни є формою соціального
забезпечення громадян, які відповідно
до вищеназваного спеціального закону,
є дітьми війни. Таким чином, фактично ця
щомісячна надбавка є формою
реалізації конституційного права
громадян, які є дітьми війни, на
соціальний захист. Право на соціальний
захист гарантується ч.2 ст. 46
Конституції України, це право також
закріплене в ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»,
відповідно до якої державні соціальні
гарантії «дітям війни» встановлені цим
Законом, не можуть бути обмежені або
скасовані іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії»
мінімальний розмір пенсії за віком, як
основна державна соціальна гарантія,
встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної
пенсії за віком Кабінетом Міністрів
України суперечить наведеній нормі
закону.

Згідно з ч.3 ст. 46 Конституції України
пенсії, інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України
«Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999
року № 966-14 прожитковий мінімум
застосовується для встановлення
розмірів мінімальної заробітної плати
та мінімальної пенсії за віком. Розмір
прожиткового мінімуму для осіб щорічно
встановлюється Законом України «Про
державний бюджет України» на
відповідний рік.

Таким чином, вихідним критерієм
обрахунку доплати до пенсії дітям
війни виступає мінімальна пенсія за
віком. Відповідно до ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від
09.07.2003 року № 1058-ІV мінімальний розмір
пенсії за віком на час розгляду справи
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність.

Виходячи з наведеної конституційної
норми, розмір мінімальної пенсії за
віком, з якого має обраховуватися
підвищення до пенсії позивача не може
бути нижчим від прожитково го мінімуму,
встановленого законом.

Таким чином, за діючим законодавством
розмір мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року № 1058- ІV,
інших нормативно-правових актів, які б
визначали механізм вирахування
мінімальної пенсії за віком, або
встановлювали її розмір, не має.

Враховуючи вищевикладене, положення ч.
3 ст.28 вищезазначеного Закону України
щодо застосування мінімального
розміру пенсії за віком, встановленого
ч. 1 цієї ж статті, тільки стосовно
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, не є
перешкодою для застосування даної
величини (мінімального розміру пенсії
за віком) для обрахування інших пенсій
чи доплат, пов'язаних з мінімальною
пенсією за віком, оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого,
крім передбаченого ч. 1 ст.28 означеного
Закону, мінімального розміру пенсії за
віком.

З огляду на викладене, неможна
погодитися з доводами відповідача про
те, що мінімальний розмір пенсії за
віком, встановлений абзацом 1 частинні
ст. 28 вищевказаного Закону,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсії,
призначених згідно з цим Законом,
оскільки наявність такої норми та
відсутність іншого мінімального
розміру пенсії за віком не є підставою
для відмови в реалізації позивачем
конституційної гарантії, встановленої
ст.46 Конституції України та права на
отримання доплати до пенсії,
передбаченої ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» № 2195- ІV.

Відповідно до ч. 7 ст. 9 КАС України у
разі відсутності закону, що регулює
відповідні правовідносини, суд
застосовує закон, що регулює подібні
правовідносини (аналогія закону).

На підставі викладеного, позивач має
право на перерахунок пенсії з
підвищенням її на 30% мінімальної пенсії
за віком, який необхідно обраховувати
відповідно до ч.1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого.
Доводи відповідача про відсутність
механізму нарахування безпідставні.

Пенсійний фонд України діє у
відповідності до Положення про
Пенсійний Фонд України, яке
затверджене Указом Президента України
від 01.03.2002 року за № 121/2001 і здійснює
свої повноваження на підставі п.15
зазначеного положення через створені в
установленому порядку його
територіальні управління. Згідно з
Положення про управління Пенсійного
фонду в районах, містах та районах в
містах, місцеве управління Пенсійного
фонду забезпечує своєчасне та в
повному обсязі фінансування і виплату
пенсій, також безпосередньо призначає
та виплачує пенсії та другі виплати
згідно з діючим законодавством.

Відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» рішення про призначення
та перерахунок пенсій приймаються
районними управліннями Пенсійного
Фонду України за місцем проживання
пенсіонерів.

Таким чином, суд погоджується з
доводами позивача про те, що враховуючи
вищезазначені обставини, обов'язок по
нарахуванню та виплаті доплати до
пенсії позивача, передбаченої ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» покладено на УПФУ в
Ренійському районі за місцем
проживання позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» заява про
призначення (перерахунок) пенсії або
про її відстрочення та необхідні
документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі у порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Відповідно до ч. 4 ст. 45 названого
Закону, перерахунок призначеної пенсії
у разі виникнення права на її
підвищення проводиться з першого числа
місяця, в якому пенсіонер звернувся за
перерахунком пенсії, якщо відповідну
заяву з усіма необхідними документами
подано ним до 15 числа включно, і з
першого числа наступного місяця, якщо
заяву з усіма необхідними документами
подано ним після 15 числа.

Визначаючись з позицією своїх позовних
вимог, ОСОБА_1 просила суд зобов'язати
відповідача нарахувати та виплатити їй
підвищення до пенсії за період з 01.02.2011
року по 01.08.2011 року в сумі 1366 грн. 80 коп.

Державна соціальна підтримка
громадян віднесених діючим
законодавством до категорії «дітей
війни» у вигляді підвищення до пенсії
являється окремим джерелом їх доходу
та не являється складовою частиною
їхньої пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання, тому
суд при вирішенні означеної справи
керується вимогами ст.99 КАС України що
до строків звернення до суду.

Строки звернення до суду встановлені
вищеназваною ст. 99 КАС України. Так,
згідно з ч.ч. 1 та 2 цієї статті
адміністративний позов може бути
подано до суду в межах строку звернення
до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом своїх прав, свобод та
інтересів особі встановлюється
6-місячний строк, який, якщо не
встановлене інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку.

Позивач звернулася до суду з даним
позовом 11.10.2011 року, про порушення свого
права, як вказано в позові, їй стало
відомо в липні 2011 року, відмовлено їй в
нарахуванні та підвищенні пенсії
листом УПФУ в Ренійському районі 02.08.2011
р.

14.06.2011 року Верховною Радою України був
прийнятий Закон України «Про внесен ня
змін до Закону України «Про державний
бюджет України на 2011 рік» № 3491-V І, яким
було встановлено, що у 2011 році норми і
положення ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» № 2195-ІV
від 18.11 2004 року, застосовуються у
порядку і розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України, виходячи
з наявного фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного Фонду України на 20011 рік. Цей
Закон набрав чинність 19.06.2011 року. Разом
з тим, постановою Кабінету Міністрів
України від 06.07.2011 року № 745 п.п. 4-9
постанови Кабінету Міністрів України
від 28.05.2008 року № 530, були визнані
такими, що втратили чинність.
Одночасно, п.6 цієї ж постанови було
встановлено, що «дітям війни» (крім тих,
на яких поширюється дія Законів
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» та
«Про жертви нацистських
переслідувань») до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, підвищення проводиться у
розмірі 49 грн. 80 коп. Ця постанова
Кабінету Міністрів набрала чинність
23.07.2011 року, та припинить свою дію 01.02.2012
року.

Керуючись вищевикладеним, вимоги
відносно строків нарахування та
виплати щомісячної соціальної
державної допомоги підлягають
частковому задоволенню за період з
11.04.2011 року по 22.07.2011 року включно.

Згідно ст. 55 Конституції України права
і свободи людини і громадянина
захищаються судом шляхом гарантування
кожному права на оскарження в суді
рішень, дій чи бездіяльності органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб.

Відповідно до ст. 64 Конституції
України, конституційні права і свободи
людини і громадянина не можуть бути
обмежені, крім випадків, передбачених
Конституцією України.

Ст. 8 Конституції України визначено, що
норми Конституції є нормами прямої дії,
а тому звернення до суду для захисту
своїх конституційних прав і свобод
людини і громадянина безпосередньо на
їх підставі гарантується.

Частинами 3 і 4 ст. 8 КАС України
гарантується звернення до
адміністративного суду для захисту
прав і свобод людини і громадянина
безпосередньо на підставі Конституції
України. Забороняється відмова в
розгляді та вирішенні
адміністративної справи з мотивів
неповноти, неясності, суперечливості
чи відсутності законодавства, яке
регулює спірні правовідносини.

Таким чином, доводи відповідача в
частині неврегульованості на
законодавчому рівні порядку
здійснення доплат особам, які мають
статус «дітей війни» не може бути
підставою для не здійснення таких
виплат або відмови в задоволенні
позову. Як було зазначено вище, норми
Конституції України є нормами прямої
дії.

Ст. 8 КАС України також передбачає, що
суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її
права і свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

При вирішенні справи суд застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського суду з прав людини.
Відповідно до вимог ч 1 ст.1 Протоколу №
12 до Конвенції про захист прав людини
та основних свобод від 04.11.2000 року,
користування будь-яким правом, яке
визнано законом, повинно бути
забезпечено державою виконанням його
без будь якої дискримінації.

Позиція Європейського Суду що до
принципу юридичної визначеності
викладена у справі «Yvonne van Duym v.Home Office (Case
41/74 van Duym v. Home Office)», де зокрема, вказано,
що означений принцип означає, що
зацікавлені особи повинні мати змогу
покладатися на зобов'язання, взяті
державою, навіть, якщо такі
зобов'язання містяться у законодавчому
акті, який взагалі не має автоматичної
прямої дії. Принцип юридичної
визначеності пов'язаний з іншим
принципом - відповідальності держави.
Цей принцип полягає в тому, що держава
не може посилатися на власне порушення
зобов'язань для запобігання своєї
відповідальності.

Судом встановлено при наявності
наданих доказів в матеріалах справи, що
позивач відповідно до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» від 18.11.2004 року № 2195-ІV має право
на отримання доплати до пенсії у
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Всупереч ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
позивачеві щомісячне підвищення до
пенсії виплачувалось відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів України
від 28.05.2008 року № 530. Таким чином,
відповідач неправомірно виплачував
щомісячне підвищення до пенсії в
меншому розмірі, ніж це передбачено ст.
6 зазначеного Закону. З огляду на
загальні засади пріоритетності
законів над підзаконними актами, Закон
України «Про соціальний захист дітей
війни» має вищу юридичну силу в
порівнянні з Постановою Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 року № 530.

Обчислення підвищення до пенсії,
виходячи з розміру, встановленого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 530 від 28.05.2008 року, є порушенням засад
пріоритету законів над підзаконними
актами, а тому, як було вказано вище,
розрахунок такого підвищення повинен
здійснюватися з розміру, встановленого
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни».

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про
правомірність доводів позивача про
наявність у нього права на перерахунок
доплати до пенсії в розмірі,
передбаченому Законом України «Про
соціальний захист дітей війни» та
порушення його конституційних прав.
Бездіяльність же відповідача що до не
нарахування та виплати позивачу
щомісячної державної соціальної
допомоги в розмірі 30% мінімальної
пенсії за віком згідно ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» є наявною.

Не приймає суд до уваги і доводи
відповідача, з посиланням на ст. 95
Конституції України, що до
пріоритетності норм Закону «Про
державний бюджет України» відносно
інших законів та щодо правомірності
нарахування та виплати позивачу пенсії
за віком із надбавкою, як дитині війни,
відповідно п. 8 постанови Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 року № 530
по теперішній час з наступних підстав:

Статтею 95 Конституції України
встановлено, що будь які видатки
держави на загальносуспільні потреби,
а також розмір і цільове спрямовування
цих видатків визначаються виключно
законом «Про Державний бюджет
України». За доводами відповідача,
норми, які вводяться цим законом діють
протягом бюджетного року та є
пріоритетними відносно інших законів.

Але відповідно до ч. 2 ст.152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення рішення Конституційним
Судом України про їх
неконституційність.

Так, рішенням Конституційного Суду
України від 22.05.2008 року № 10-рп/ 2008 року
були визнані неконституційними зміни,
внесені підпунктом 2 пункту 41 розділу 2
Закону України «Про державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
яким ст. 6 Закону України № 2195-ІV, була
викладена в новій редакції. Згідно
означеної редакції «дітям війни»
передбачалась виплата підвищення до
пенсії у розмірі надбавки встановленої
для учасників війни, тобто на 10 %
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Таким чином, означеним рішенням
Конституційного Суду була поновлена
попередня редакція ст. 6 Закону України
№ 2195-ІV про право дітей війни на
підвищення до пенсії у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком.

Станом на 1 січня 2009 року ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» відповідно до якої дітям війни
пенсії підвищуються на 30% мінімальної
пенсії за віком, була діючою.

Ст. 71 Закону України «Про державний
бюджет України на 2009 рік» Кабінету
Міністрів України надано право у 2009
році встановлювати розміри соціальних
виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.
Означена норма передбачає
встановлення в абсолютних сумах
розмірів лише тих виплат, вихідним
критерієм розрахунку яких є розмір
мінімальної заробітної плати. Таким
чином, дія цієї норми не поширюється на
спірні правовідносини, оскільки розмір
зазначених соціальних виплат згідно з
законом «Про соціальний захист дітей
війни» залежить від розрахунку
мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, нарахування та виплата у
2009 році дітям війни підвищення до
пенсії або щомісячного грошового
довічного утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, повинні здійснюватися
відповідно до норм Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Прийнятий 27.04.2010 року Закон України
«Про Державний бюджет України на 2010
рік» не містить положень, що зупиняють
дію Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» чи його окремих
норм, ст. 70 цього Закону надано право
Кабінету Міністрів України у 2010 році
встановлювати розміри соціальних
виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.
Виходячи з вищевикладеного,
нарахування та виплата у 2010 році «дітям
війни» підвищення до пенсії або
щомісячного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії, повинні
здійснюватись також відповідно до ст. 6
Закону «Про соціальний захист дітей
війни» в розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком, так як і в 2009 році, оскільки
норма ст.70 передбачає встановлення в
абсолютних сумах розмірів лише тих
виплат, вихідним критерієм розрахунку
яких є розмір мінімальної заробітної
плати. Відповідно дія цієї норми, не
поширюється на спірні правовідносини
по справі.

Законом України «Про Державний бюджет
на 2011 рік» установлено, що у 2011 році
норми і положення ст.6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
застосовуються у порядку і розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного Фонду України на 2011 рік. Але
відповідно до ст.7 Закону України № 2195-VI
фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій здійснюється за
рахунок Державного бюджету України, а
не за рахунок бюджету Пенсійного фонду
України. Якщо в державному бюджеті
України відсутні кошти на виплату
щомісячних надбавок дітям війни,
утворюється ситуація правової
невизначеності що до джерела коштів, з
яких повинна виплачуватись означена
надбавка. Разом з тим, така обставина,
як відсутність коштів у бюджеті, не
може бути підставою для порушення
права громадянина на соціальний
захист, що включає в себе і право на
отримання надбавки до пенсії згідно зі
ст.6 Закону України № 2195-VI. Тому суд
погоджується з доводами позивача по
справі відносно практики
Європейського суду з прав людини щодо
справи «Кечко проти України» (заява №
63134).

Так, розглядаючи означену справу,
Європейський суд з прав людини
зауважив, що в межах свободи дій
держави вправі визначати які надбавки
виплачувати своїм робітникам з
державного бюджету. Держава може
вводити, призупиняти чи закінчити
виплату таких надбавок, вносячи
відповідні зміни в законодавство.
Однак, якщо чинне правове положення
передбачає виплату певних надбавок і
дотримано всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть
свідомо відмовляти у цих виплатах, доки
відповідні положення є чинними (п.23
означеного рішення суду). У зв'язку з
вищенаведеним, Європейський Суд не
прийняв до уваги позицію Уряду України
про колізію двох нормативних актів -
Закону України, відповідно до якого
встановлені надбавки з бюджету і який є
діючим та Закону України «Про
державний бюджет» на відповідний рік,
де положення останнього Закону, на
думку Уряду України, превалювали як lex
specialis.

Європейський суд не прийняв до уваги
аргумент Уряду України що до бюджетних
асигнувань, оскільки органи державної
влади не можуть посилатися на
відсутність коштів, як на причину
невиконання своїх зобов'язань.

Погоджуючись з позицією позивача, та
Європейського Суду, розглядаючи
означену справу, суд зауважує на те, що
однією з конституційних гарантій прав
і свобод людини та громадянина є
недопущення їх скасування (ч. 2 ст. 22
Конституції України) чи звуження їх
змісту та обсягу при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів( ч. 3 цієї ж ст. 22 Конституції
України).

При вирішенні даної справи, суд
враховує і рішення Конституційного
Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп, в
якому судом зазначено, що «Згідно зі
ст.22 Конституції конституційні права і
свободи гарантуються і не можуть бути
скасовані (ч. 2), при прийнятті нових
законів або внесені змін до чинних
законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і свобод
(ч.3 ). Скасування конституційних прав і
свобод - це їх офіційна (юридична або
фактична) ліквідація. Звуження змісту
та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.
У традиційному розумінні діяльності
визначальними поняттями змісту прав
людини є умови і засоби, які становлять
можливості людини, необхідні для
задоволення потреб її існування та
розвитку. Обсяг прав людини - це їх
сутнісна властивість, виражена
кількісними показниками можливостей
людини, які відображені відповідними
правами, що не є однорідними і
загальними. Загальновизнаним є
правило, згідно з яким сутність змісту
основного права в жодному разі не може
бути порушена». Таким чином, не
нарахування та невиплату дітям війни
підвищення до пенсії, або щомісячного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, у встановленому ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» розмірі, можливо
розцінити, як їхнє ліквідоване право,
гарантоване Конституцією України.
Скорочення бюджетних асигнувань не
може бути підставою для зменшення
дітям війни означених виплат.

За таких обставин, на думку суду,
виходячи також і з загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами, Закон України №
2195-ІV має вищу юридичну силу в
порівнянні з Постановою Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 року № 530,
він діючий і має виконуватись
відповідачем, норми Конституції також
мають пряму дію, але, незважаючи на ці
обставини, відповідач неправомірно в
2011 році виплачував позивачеві
щомісячне підвищення до пенсії в
меншому розмірі, ніж передбачено ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни».

Не приймає суд до уваги і доводи
відповідача, вказані в запереченнях, з
посиланням на Ухвалу Конституційного
Суду України від 19.05.2009 року № 21-у 12009
(справа № 2-25/2009), оскільки рішення
Конституційним Судом України з питань
порушених в поданні суб'єкта звернення
- Пенсійного Фонду України, не
приймалось, цією Ухвалою
Конституційний Суд України відмовив
Пенсійному Фонду України у відкритті
конституційного провадження у справі
за конституційним подання Пенсійного
Фонду України що до офіційного
тлумачення терміна (словосполучення)
«мінімальна пенсія за віком», що
міститься у статті 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»,
тлумачення терміна (словосполучення)
«мінімальний розмір пенсії за віком»,
використаного у ч. 1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», ст. 19 Закону
України «Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії». У вказаній Ухвалі
Конституційного Суду зазначено, що
заповнення прогалин у законах має
здійснюватись законодавцем, а тому
вирішення питань, зазначених у
вищеозначеному поданні не належить до
повноважень Конституційного Суду
України. Дата винесення означеної
Ухвали відповідачем вказана в
запереченнях не вірно.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних повноважень.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи з усього вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що відповідач по
справі не надав суду достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
правомірності своєї бездіяльності
щодо ненарахування і невиплати
позивачеві щомісячної державної
соціальної 30% надбавки до пенсії, як
«дитині війни» згідно Закону України
«Про соціальний захист дітей війни».

Наділивши дітей війни, певним правовим
статусом, який включає в себе і право на
додаткові елементи соціального
захисту, зокрема правом на отримання
зазначеної в законі надбавки до пенсії,
держава взяла на себе публічне
зобов'язання забезпечити належний
матеріальний рівень осіб, які є «дітьми
війни», але не виконала своїх
зобов'язань через Пенсійний фонд
України, який є центральнім органом
виконавчої влади, таким чином, суд
погоджується з доводами позивача про
те, що має місто порушення ст.ст. 22, 46
Конституції України, згідно яких
конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані, при прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод. Доводи позивача
в цій частині, на думку суду, знайшли
своє підтвердження, виходячи з
матеріалів справи, а тому порушені
права підлягають захисту шляхом
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії.

Посилання відповідача, в наданих
запереченнях, на вимоги позивача щодо
стягнення невиплаченої щомісячної
державної соціальної допомоги з 01.01.2006
р. - помилкове, оскільки позивачем такі
вимоги не заявлялись, тому і доводи по
цим вимогам не приймаються судом до
уваги.

Верховною Радою України 14.06.2011 року був
прийнятий, а в подальшому підписаний
Президентом України, Закон України
«Про внесення змін до Закону України
«Про Державний бюджет України 2011 рік»
№ 3491-ІV, який набрав чинності 19.06.2011
року. Пунктом 7 ч 1 зазначеного Закону
Прикінцеві положення Закону № 3491-ІV
доповнено п. 4, яким установлено, що у 2011
році норми і положення ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» застосовуються у порядку і
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного Фонду України на 2011 рік.
Таким чином, Кабінет Міністрів України,
як орган держави, має забезпечувати
реалізацію встановлених Законами
України соціальних прав громадян. На
виконання вимог вищезазначеного
Закону № 3491-ІV Кабінетом Міністрів
України прийнято постанову від 06.07.2011
року № 745 «Про встановлення деяких
виплат, що фінансуються за рахунок
коштів державного бюджету». Ця
постанова набрала чинності 23.07.2011 року.
До набрання чинності означеною
постановою, застосуванню підлягають
положення ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» №2195-ІV.

Таким чином, виходячи з усього
вищевказаного, за період визначений
судом для позивача, ОСОБА_1 з 11.04.2011 року
по 22.07.2011 року включно нарахування та
виплата їй, як дитині війни, державної
соціальної допомоги повинно було
здійснюва тись у розмірі 30% мінімальної
пенсії за віком щомісячно відповідно
до ст..6 Закону України №2195-ІV.

У своїх позовних вимогах позивач
просить нарахувати і виплатити їй, як
дитині війни, щомісячну державну
соціальну допомогу в розрахунку
шестимісячного строку в сумі 1366 грн.80
коп. та приводить розрахунок цієї суми.
Однак, вказаний розрахунок не підтверд
жений відповідними довідками та іншими
доказами, тому суд не бере його до
уваги, ос кільки позивачем не виконані
вимоги ч.1 ст.71 КАС України, якими
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги. За таких
обставин суд вважає, що розрахунок суми
невиплаченої соціальної допомоги має
бути виконаний компетентним органом -
відповідним управлінням Пенсійного
Фонду України.

Позовні вимоги слід задовольнити
частково.

Приходячи до такого висновку, суд
враховує також роз'яснення, які
містяться в п.2 «Довідки про вивчення та
узагальнення практики застосування
адміністративними судами
законодавства про соціальний захист
дітей війни, ветеранів війни, жертв
нацистських переслідувань» Вищого
адміністративного суду України від
01.05.2009 року згідно яких при встановлені
судом порушення норм права, які
регулюють спірні правовідносини,
адміністративний суд повинен винести
рішення про визнання таких дій
незаконними та зобов'язати відповідача
здійснити нарахування та виплату
належних позивачу сум відповідно до
закону, а не ухвалювати рішення про
стягнення конкретних сум.

Відповідно до положень ст.ст. 21, 105, 162
КАС України адміністративний позов
може містити вимоги що до визнання
незаконними рішення, дії чи
бездіяльності відповідача,
зобов'язання його вчинити певні дії,
відшкодувати шкоду, заподіяну
незаконним рішенням, дією чи
бездіяльністю. Враховуючи
вищевикладене та приписи ч.2 ст. 1, ст. 162
КАС України, суд приходить до висновку
про необхідність винесення рішення про
зобов'язання Управління Пенсійного
Фонду України в Ренійському районі
нарахувати та виплатити позивачу
доплату до пенсії за віком, встановлену
ч. 1 ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з урахуванням вже
виплачених сум за період з 11.04.2011 року
по 22.07.2011 року включно та визнати
протиправною відмову та бездіяльність
Управління Пенсійного Фонду України в
Ренійському районі що до ненарухування
і невиплати підвищення пенсії за віком
позивачу, як «дитині війни», згідно до
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» № 2195-1У від 18.11.2004
року.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 3, 8, 19 ч. 2, 22 ч. 2 та 3, 46 ч. 1, 2, 3, 48, 55, 64.
92, 95, 152 ч. 2 Конституції України, ст.ст. 1, 3
ч. 2, 6, 7 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» від 18.11.2004 р. № 2195- ІV
(зі змінами та доповненнями), ст.ст. 6, 9, 28
ч.1, 3, 44 ч. 1, 45 ч. 4 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 р. № 1058- ІV, ст. 17
Закону України «Про державні
соціальні стандарти та державні
соціальні гарантії» від 05.10.2000 р. №
2017-ІІІ, ст. 2 ч. 1 Закону України «Про
прожитковий мінімум» від 15.07.1999 р. №
966-XIV, Законами України «Про Державний
бюджет України на 2009 рік», «Про
Державний бюджет України на 2010 рік»,
«Про Державний бюджет України на 2011
рік», Законом України Про внесення змін
до Закону України «Про державний
бюджет України на 2011 рік» № 3491-VІ від
14.06.2011 р., постановою Кабінету Міністрів
України від 06.07.2011 р. № 745, ст.ст. 2 ч. 1, 6, 7,
ст.. 8 ч. 3 і 4, ст. 9 ч. 7, ст.ст. 11, 21, 71 ч. 1 і 2,
ст. 86, 98, 99, 104, 105, 122, 158-163, 183-2 КАС України,
суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного Фонду України в
Ренійському районі Одеської області
про визнання протиправною відмови у
нарахуванні та виплаті державної
соціальної допомоги згідно із Законом
України «Про соціальний захист дітей
війни» та зобов'язання здійснити
нарахування та виплату щомісячної
державної соціальної допомоги у
розмирі 30 % мінімальної пенсії за віком
- задовольнити частково.

Визнати протиправними відмову та
бездіяльність Управління Пенсійного
Фонду України в Ренійському районі
Одеської області в частині
ненарахування і невиплати підвищення
пенсії за віком ОСОБА_1, як «дитині
війни», призначеної відповідно до ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» у розмірі встановленому
ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» за період з 11.04.2011 року по
22.07.2011 року включно.

Зобов'язати Управління
Пенсійного Фонду України в Ренійському
районі Одеської області провести
перерахунок пенсії ОСОБА_1 з
підвищенням її на 30 % мінімальної
пенсії за віком відповідно до ст. 6
Закону України «Про соціальних захист
дітей війни» за період з 11.04.2011 року по
22.07.2011 року включно, виходячи з розміру
встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» з урахуванням
фактично виплачених сум.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 3 грн. 40 коп. у
якості відшкодування судового збору.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду, через
Ренійський районний суд Одеської
області, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня отримання
копії цієї постанови. Постанова суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
постанова набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.А.
Бешлієва