Справа № 814/4705/13-а
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

вступна та резолютивна частини

м. Миколаїв.

14:35 год.

28 січня 2014 року
справа № 814/4705/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд, у складі судді
Мороза А.О., за участю секретаря
судового засідання Крикливенко І.С.,

представника позивача: Горбачик О.А.,

представника відповідача: Архіпова
Д.О.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовомДержавної екологічної
інспекції у Миколаївській області, вул.
Джержинського, 134, м. Миколаїв, 54030

доТОВ "Баштанська птахофабрика", вул.
Заводська, 2, м. Баштанка, Баштанський
район, Миколаївська область, 56100

протимчасову заборону (зупинення)
діяльності, пов'язаної із викидами
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря та з утворенням і розміщенням
відходів у навколишньому природному
середовищі до отримання спеціальних
дозволів керуючись ст. ст. 2, 7, 17, 94, 158,
160-163 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених цією
статтею, залишається без розгляду, якщо
суд апеляційної інстанції за заявою
особи, яка її подала, не знайде підстав
для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
А. О.
Мороз

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

14:35 год.

28 січня 2014 року
справа № 814/4705/13-а

Миколаївський окружний
адміністративний суд, у складі судді
Мороза А.О., за участю секретаря
судового засідання Крикливенко І.С.,

представника позивача: Горбачик О.А.,

представника відповідача: Архіпова
Д.О.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовомДержавної екологічної
інспекції у Миколаївській області, вул.
Джержинського, 134, м. Миколаїв, 54030

доТОВ "Баштанська птахофабрика", вул.
Заводська, 2, м. Баштанка, Баштанський
район, Миколаївська область, 56100

протимчасову заборону (зупинення)
діяльності, пов'язаної із викидами
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря та з утворенням і розміщенням
відходів у навколишньому природному
середовищі до отримання спеціальних
дозволів В С Т А Н О В И В:

Державна екологічна інспекція у
Миколаївській області (далі - позивач,
Інспекція) звернулась із
адміністративним позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Баштанська
птахофабрика" (далі - відповідач,
Товариство), в якому просить суд
тимчасово заборонити (зупинити)
діяльність Товариства, пов'язану із
викидами забруднюючих речовин в
атмосферне повітря та діяльність,
пов'язану із утворенням і розміщенням
відходів у навколишньому природному
середовищі, до отримання спеціальних
дозволів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
вказав, що Товариством здійснюються
викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря, а також в процесі
його господарської діяльності
утворюються відходи 1-3 класу
небезпечності у вигляді
відпрацьованих люмінесцентних ламп та
мастил, за відсутності у відповідача
відповідних дозволів і лімітів.

Відповідач позов не визнав, в письмових
запереченнях послався на те, що
перевіркою не встановлені конкретні
види забруднюючих речовин, викиди яких
здійснюються підприємством. Також
зазначив, що Товариство зверталось до
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища (далі -
Міністерство) з метою отримання
дозволу і лімітів на розміщення
відходів, але останнє відповіді на
заяву не надало, у зв'язку із чим, в силу
приписів ст. 41 ч. 6 Закону України "Про
дозвільну систему у сфері
господарської діяльності", Товариство
вважається таким, що має право
здійснювати свою діяльність без
отримання дозволу (а. с. 31-33).

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить
з наступного.

4-6 листопада 2013 р. спеціалістами
Інспекції була проведена перевірка
Товариства щодо дотримання вимог
природоохоронного законодавства в
галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами, результати якої
оформлені відповідним актом (далі - акт
перевірки) (а. с. 34-40).

Серед інших порушень, які не розцінені
Інспекцією як підстави для заборони
діяльності відповідача, в акті
перевірки зафіксовано, що Товариство
не отримало дозвіл на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами на
проммайданчик № 2, що є порушенням ст.
10-11 Закону України "Про атмосферне
повітря". Також в акті перевірки
зазначено, що в процесі експлуатації
офісних приміщень та автотранспорту
утворюються відходи 1-3 класів
небезпеки (люмінесцентні лампи, масла
та мастила моторні і фільтрувальні),
але відповідач не отримав лімітів на
утворення цих відходів на 2013 р. та
дозволу на їх розміщення на той же рік
від Міністерства, чим порушені вимоги
ст. ст. 17, 32, 33 Закону України "Про
відходи".

Відповідно до ст. 11 ч. 1 Закону України
"Про охорону атмосферного повітря", для
забезпечення екологічної безпеки,
створення сприятливого середовища
життєдіяльності, запобігання
шкідливому впливу атмосферного
повітря на здоров'я людей та навколишнє
природне середовище здійснюється
регулювання викидів найбільш
поширених і небезпечних забруднюючих
речовин, перелік яких встановлюється
Кабінетом Міністрів України. Отже, цим
Законом визначено, що держава здійснює
регулювання не будь-яких викидів, а
тільки найбільш поширених і
небезпечних, які визначаються
Кабінетом Міністрів України. Так,
постановою Кабінету Міністрів України
від 29 листопада 2001 р. № 1598 затверджено
Перелік найбільш поширених і
небезпечних забруднюючих речовин,
викиди яких в атмосферне повітря
підлягають регулюванню.

Відповідно до вимог Порядку
організації та проведення перевірок
суб'єктів господарювання щодо
дотримання вимог природоохоронного
законодавства, затвердженого наказом
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України 10
вересня 2008 р. № 464 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 15 січня
2009 р. за № 18/16034, за результатами
проведеної планової або позапланової
перевірки, в тому числі спільно з
іншими органами державного нагляду
(контролю), державним інспектором
складається уніфікований акт
перевірки дотримання вимог
природоохоронного законодавства, що
містить перелік питань для здійснення
планових заходів державного нагляду
(контролю), залежно від ресурсу, що
перевірявся (п. 4.13.); не допускається
включення до акта перевірки інформації
або висновків, які не підтверджені
документально, пропозицій, а також
інформації, наданої правоохоронними
органами (п. 4.14.); до акта перевірки
додаються (за наявності) порівняльні
таблиці, графіки, схеми, оформлені
належним чином, підписані та надані
посадовими особами суб'єкта
господарювання, що перевіряється. В
акті перевірки також зазначається
інформація, пов'язана з проведенням
інструментально-лабораторного
контролю (відбір проб та вимірювання
безпосередньо на об'єкті перевірки), та
зазначаються посилання на акти відбору
проб та протоколи вимірювань (п. 4.15.).

Таким чином, акт перевірки Товариства
повинен був містити дані про види
забруднюючих речовин, викиди яких
здійснювались відповідачем і ці записи
в акті перевірки повинні були
підтверджуватись даними актів відбору
проб чи протоколів вимірювання, але акт
перевірки таких даних не містить.

Стаття 71 ч. 1 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
визначає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення. З
урахуванням цих приписів, суд
знаходить недоведеним позивачем факт
здійснення Товариством викидів в
атмосферне повітря забруднюючих
речовин, регулювання яких здійснюється
Кабінетом Міністрів України.

Крім того, суд враховує і те, що в
судовому засіданні представник
відповідача надав дозвіл № -43 на
викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами, виданий Товариству 28 січня
2014 р. (а. с. 162-166). Таким чином, хоча на час
перевірки відповідач такого дозволу і
не мав, на теперішній час він
відповідачем отриманий.

З приводу іншого порушення, а саме
утворення і розміщення відповідачем
відходів 1-3 класів небезпеки, без
отримання дозволу і лімітів на їх
утворення і розміщення на 2013 р., слід
зазначити наступне.

Як визначено ст. 32 ч. 1 п. "а" Закону
України "Про відходи", з метою обмеження
та запобігання негативному впливу
відходів на навколишнє природне
середовище та здоров'я людини
забороняється вести будь-яку
господарську діяльність, пов'язану з
утворенням відходів, без одержання від
уповноважених органів виконавчої
влади у сфері поводження з відходами
лімітів на обсяги утворення та
розміщення відходів.

В матеріалах справи мається дозвіл №
03.52/13, виданий відповідачу 12 липня 2013 р.
на розміщення відходів у 2013 р., дійсний
протягом всього 2013 р., який надає
відповідачу право на розміщення
відходів 3-4 класів небезпеки (а. с. 16 і
зворот).

Відповідно до п. 1.2., 1.3. Державних
санітарних правил і норм, затверджених
постановою Головного державного
санітарного лікаря України 1 липня 1999 р.
№ 29, відходи сфер виробництва і сфери
споживання в залежності від фізичних,
хімічних і біологічних характеристик
всієї маси відходу або окремих його
інгредієнтів поділяються на чотири
класи небезпеки: I-й клас - речовини
(відходи) надзвичайно небезпечні; II-й
клас - речовини (відходи) високо
небезпечні; III-й клас - речовини
(відходи) помірно небезпечні; IV-й клас -
речовини (відходи) мало небезпечні.

Позивач вказує на те, що в процесі
діяльності Товариства утворюються
відходи не тільки 3-4 класів небезпеки,
але і інших класів, зокрема 1 класу
небезпечності, у зв'язку із чим, на
підставі приписів ст. 32 ч. 1 п. "а" Закону
України "Про відходи", відповідач
повинен був отримати дозвіл та ліміти
на розміщення забруднюючих речовин 1
класу небезпеки.

Як слідує з наявних в матеріалах справи
письмових доказів, 21 травня 2012 р.
відповідач звернувся до Міністерства
із листом, в якому просив погодити
проект лімітів на утворенні та
розміщення небезпечних відходів, на
який 30 липня отримав відповідь
Міністерства, з якої вбачається, що
проект був відхилений у зв'язку із його
недоліками. 6 серпня 2012 р. відповідач
повторно звернувся до Міністерства із
заявою про погодження проекту, на яку
відповіді не отримано (а. с. 167-171).

Стаття 41 ч. 6 Закону України "Про
дозвільну систему у сфері
господарської діяльності" визначає, що
у разі якщо у встановлений законом
строк суб'єкту господарювання не
видано або не направлено документ
дозвільного характеру або рішення про
відмову у його видачі, то через десять
робочих днів з дня закінчення
встановленого строку для видачі або
відмови у видачі документа дозвільного
характеру суб'єкт господарювання має
право провадити певні дії щодо
здійснення господарської діяльності
або видів господарської діяльності.

Відповідно до п. п. 13 і 18 Порядку
розроблення, затвердження і перегляду
лімітів на утворення та розміщення
відходів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 3 серпня
1998 р. № 1218 (далі - Порядок № 1218), в
редакції, яка діяла на час звернення
відповідача, органи Мінекоресурсів на
місцях розглядають заяви і до 1 липня
видають дозволи на розміщення відходів
або надсилають власникам відходів
повідомлення з викладенням причин
відмови у видачі дозволів,
встановлюючи термін повторного
подання необхідних документів (п. 13);
ліміти на утворення та розміщення
відходів встановлюються терміном на
один рік і доводяться до власників
відходів до 1 жовтня поточного року (п.
18).

Отже, в системному аналізі норм Закону
України "Про дозвільну систему у сфері
господарської діяльності" і Порядку №
1218, відповідач, не отримавши відмови у
видачі документів дозвільного
характеру на свою заяву від 6 серпня 2012
р., з 1 жовтня мав право проводити свою
діяльність.

З приводу пояснень представника
позивача про те, що на офіційному сайті
Міністерства розміщена інформація про
те, що Товариству дозвіл не видавався,
слід зазначити, що в даному випадку
відповідач здійснює діяльність в силу
безособового дозволу, наданого йому ст.
41 ч. 6 Закону України "Про дозвільну
систему у сфері господарської
діяльності", а не на підставі
індивідуального дозволу, отриманого за
процедурою, встановленою Порядком №
1218.

Також, судом взято до уваги, що позивач
має чинний договір про надання послуг
із збирання та оброблення (утилізації)
ртутьвмісних та люмінесцентних ламп,
збирання і зберігання небезпечних
відходів від 19 вересня 2013 р., згідно
якого ТОВ "Українська наукова
екологічна компанія" зобов'язується
надавати відповідачу послуги із
збирання і оброблення небезпечних
відходів (а. с. 172-176). Відповідно до
протоколів погодження договірної ціни
до цього договору, серед таких відходів
значаться відпрацьовані люмінесцентні
лампи та відпрацьовані моторні і
індустріальні мастила. Таким чином,
діяльність відповідача хоча і
призводить до появи небезпечних
відходів, але у зв'язку із наявністю у
нього вищевказаного договору, фактично
він не є зберігачем цих відходів.

Крім того, суд вважає за необхідне
зауважити таке. Як на правову підставу
для заборони (зупинення) діяльності
Товариства, позивач вказує на п. 4 пп. "в"
Порядку обмеження, тимчасової заборони
(зупинення) чи припинення діяльності
підприємств, установ, організацій і
об'єктів у разі порушення ними
законодавства про охорону
навколишнього природного середовища,
затвердженого постановою Верховної
Ради України від 29 жовтня 1992 р. № 2751-XII,
згідно якого діяльність підприємств
обмежується або тимчасово
забороняється (зупиняється) у разі
перевищення ними лімітів використання
природних ресурсів, порушення
екологічних нормативів, екологічних
стандартів, а також вимог екологічної
безпеки, зокрема використання
природних ресурсів, викидів і скидів
забруднюючих речовин у навколишнє
природне середовище, складування,
захоронення, зберігання або розміщення
виробничих, побутових та інших
відходів без відповідних дозволів.

Слід зазначити, що з часу прийняття
цього Порядку - 1992 р. правове
регулювання спірних правовідносин
зазнало суттєвих змін. Так, до липня 2013
р. державні органи, в тому числі і
позивач, мали право на самостійне
вжиття будь-яких заходів реагування до
порушників, в тому числі і тих, які є
предметом позовних вимог, але із
прийняттям Закону України "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо усунення обмежень у
провадженні господарської діяльності",
законодавець обмежив права
контролюючих органів та ввів судовий
контроль за їх діяльністю, шляхом зміни
процедури застосування заходів
реагування. Так, ст. 5 ч. 1 Закону України
"Про основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності", після внесення до неї змін
вищеназваним Законом, визначає, що такі
заходи реагування, як повне або
часткове зупинення виробництва
(виготовлення) або реалізації
продукції, виконання робіт, надання
послуг допускається за постановою
адміністративного суду, тоді як вжиття
інших заходів реагування, передбачених
законом, допускається за вмотивованим
письмовим рішенням керівника органу
державного нагляду (контролю) чи його
заступника і у випадках, передбачених
законом із наступним підтвердженням
обґрунтованості вжиття таких заходів
адміністративним судом.

Тим же Законом України "Про основні
засади державного нагляду (контролю) у
сфері господарської діяльності",
визначено, що виключно законами
встановлюється вичерпний перелік
підстав для зупинення господарської
діяльності (ст. 4 ч. 4 абз. 5).

Системний аналіз наведених норм, а
також послідовність і логіка внесення
змін в законодавство, дозволяють суду
стверджувати, що зміни в правовому
регулюванні спірних правовідносин
спрямовані на недопущення
безпідставного втручання контролюючих
органів в господарську діяльність,
необхідність врахування всіх факторів
при прийнятті рішень про зупинення
діяльності підприємств, тобто тих
рішень, які найбільш суттєво впливають
на звичайну роботу суб'єктів
господарювання.

Із цим підходом узгоджується наведене
положення ст. 4 ч. 4 абз. 5 Закону України
"Про основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності", згідно якого тільки
законами встановлюється вичерпний
перелік підстав для зупинення
господарської діяльності. В даному
випадку суд застосовує буквальне
граматичне тлумачення цієї норми, яку
слід розуміти таким чином, що тільки
законодавчим актом встановлюється
перелік випадків, коли суд має право
зупинити господарську діяльність. В
той же час, позивач посилається на
норми Порядку, який не є законом, а має
силу підзаконного акту.

Слід врахувати і те, що у п. 2
Прикінцевих та перехідних положеннях
Закону України "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
усунення обмежень у провадженні
господарської діяльності", на Кабінет
Міністрів України було покладено
обов'язок у тримісячний строк з дня
набрання чинності цим Законом
розробити та внести на розгляд
Верховної Ради України проекти законів
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
застосування заходів реагування у
вигляді повного або часткового
зупинення виробництва (виготовлення)
або реалізації продукції, виконання
робіт (надання послуг) відповідно до
постанови адміністративного суду, а
також щодо визначення випадків, коли
обґрунтованість вжиття інших заходів
реагування підлягає підтвердженню
адміністративним судом. Держава в
особі Кабінету Міністрів України свій
обов'язок не виконала і не прийняла
закони, які б встановили перелік
підстав для зупинення господарської
діяльності.

З урахуванням встановлених обставин
справи, суд не знаходить підстав для
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 17, 94, 158, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
Україні, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених цією
статтею, залишається без розгляду, якщо
суд апеляційної інстанції за заявою
особи, яка її подала, не знайде підстав
для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Постанова у повному обсязі складена

30 січня 2014 р.

Суддя
А. О.
Мороз