Справа № 810/491/13-а
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Панова Г.В.
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

30 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання
Арсенійчук М.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 04
вересня 2013 року у справі за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області Державної податкової служби
про скасування податкових
повідомлень-рішень від 22.01.2013 №
109//16 і від 22.01.2013 № 110//17.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 04 вересня
2013 року позов задоволено частково:
визнано протиправним і скасувано
податкове повідомлення-рішення
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області Державної податкової служби
від 22.01.2013 № 110//17; визнано
протиправним і скасовано податкове
повідомлення-рішення Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Київської області Державної
податкової служби від 22.01.2013 №
109//16 в частині донарахування
податку на додану вартість за основним
платежем у сумі 8695,23 грн. і штрафних
(фінансових) санкцій у сумі 1252,56 грн. В
іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим
рішенням в частині про задоволення
позову, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
суд першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення неправильно
застосував норми матеріального права,
що призвело неправильного вирішення
справи.

Відповідно до ст. 195 КАС України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

В засідання учасники процесу не
з'явилися, будучи належним чином
повідомленими про дату, час і місце
апеляційного розгляду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд
апеляційної інстанції може розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
перегляду оскаржуваного рішення суду
першої інстанції, колегія суддів
визнала можливим розглядати справу в
порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
посадовими особами відповідача було
проведено планову виїзну перевірку
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за
період з 01.04.2009 по 31.12.2011.

Результати перевірки відображено в
акті від 25.07.2012 № 2072/17-2//69, в якому
контролюючим органом встановлено
порушення позивачем вимог підпункту
139.1.5 пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок з доходів фізичних
осіб на суму 35189,54 грн.; пункту 198.4 статті
198, пункту 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України, у зв'язку з чим
занижено податок на додану вартість на
загальну суму 362375,00 грн.

На підставі акта перевірки від 25.07.2012 №
2072/17-2//69 відповідачем 09.08.2012
прийнято податкове
повідомлення-рішення № 1573//126,
згідно з яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість у сумі 362376,00 грн., з них
362375,00 грн. за основним платежем і 1,00 грн.
за штрафними (фінансовими) санкціями та
податкове повідомлення-рішення №
1574//127, згідно з яким позивачу
визначено податкове зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб у сумі
35189,54 грн.

За результатами адміністративного
оскарження вказаних рішень
відповідача до органів Державної
податкової служби рішенням Державної
податкової служби України від 10.01.2013 №
60/Л/10-2315 скасовано податкові
повідомлення рішення від 09.08.2013 №
1573//126 і від 09.08.2013 № 1574//127 в
частині віднесення до витрат вартості
придбаних основних засобів (ноутбук,
лічильник банкнот, телефон) у решті
залишено без змін.

У зв'язку з цим відповідачем прийнято
податкове повідомлення рішення від
22.01.2013 № 109//16, згідно з яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 450526,25 грн., з них 361158,00
грн. за основним платежем і 89368,25 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями і
податкове повідомлення-рішення від
22.01.2013 № 110//17, згідно з яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб у сумі 42694,23 грн., з них
34155,38 грн. за основним платежем і 8538,85
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Вважаючи вказані податкові
повідомлення-рішення незаконними,
позивач звернувся до суду з позовом
про їх скасування.

Приймаючи рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що формування
позивачем податкових зобов'язань з
податку на додану вартість та податку з
доходів фізичних осіб здійснено
спосіб, передбачений законодавством,
оскільки понесені витрати
підтверджуються передбаченими
законодавством первинними
документами.

Колегія суддів погоджується з
наведеним висновком суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України,
розглядаючи справи щодо
протиправності рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Виходячи з позиції податкового органу,
підприємець протиправно включив до
складу витрат вартість придбаних
основних фондів, запасних частин і
послуг з ремонту основних фондів,
оскільки основні засоби підприємця не
сформовані, бухгалтерський облік не
ведеться.

Виходячи з наведеного, відповідач
зазначив, що віднесення до складу
валових витрат позивачем суми витрат
на придбання основних фондів і
амортизаційних відрахувань не
відповідає вимогам підпункту 139.1.5
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, внаслідок чого
встановлено завищення витрат за 2011 рік
на загальну суму 217759,48 грн.

Виходячи з цього, контролюючий орган
прийшов до висновку про порушення
позивачем вимог пункту 198.4 статті 198
Податкового кодексу України, що
призвело до завищення податкового
кредиту на загальну суму 9911,00 грн.

Крім цього, податковим органом
встановлено що ФОП ОСОБА_2 відображено
у реєстрі отриманих податкових
накладних за жовтень 2011 року і
відповідно включено до складу
податкового кредиту за жовтень 2011 року
(декларація від 19.11.2011 вх. № ) суму
податку на додану вартість по
податковій накладній від 31.10.2011 № 3030470
ДП ПАТ «Київхліб «Хлібокомбінат № 12»
за податковою накладною, що не була
зареєстрована в Єдиному реєстрі
податкових накладних Білоцерківською
ОДПІ позивачу надіслано лист від 21.11.2011
№ 33618, на який отримано відповідь -
пояснення (вх. № 38854/10 від 25.11.2011) з
копіями податкових накладних.

Наведене призвело до порушення
позивачем вимог пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, що мало
наслідком завищення податкового
кредиту на суму 352463,00 грн.

В зазначеній частині (визначення
податкових зобов'язань у зв'язку із
завищенням податкового кредиту на суму
352463,00 грн. внаслідок відсутності
реєстрації в ЄДРПН) податкове
повідомлення-рішення Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Київської області Державної
податкової служби від 22.01.2013 №
109//16 судом першої інстанції
залишене в силі, апелянтом не
оскаржується та згідно зі ст. 195 КАС
України колегією суддів не
переглядається.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість оскаржуваних
податкових-повідомлень-рішень, колегія
суддів виходить з наступного.

Наслідки в податковому обліку платника
податків створюють лише реально
вчинені господарські операції, тобто
такі, що пов'язані з рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника, та відповідають
змісту, відображеному в укладених
платником податку договорах.

В обґрунтування порушення позивачем
вимог підпункту 139.1.5 пункту 139.1 статті
139 Податкового кодексу України
податковим органом зазначено, що для
фізичної особи-платника податку
ведення бухгалтерського обліку складу
валових витрат виробництва (обігу) та
основних фондів чи нематеріальних
активів, що підлягають амортизації
законодавством не передбачено.

Спростовуючи наведений висновок
відповідача, колегія суддів зазначає,
що оскільки валові витрати мають
характер реальних витрат платника
податку, то повинні враховуватися в
тому ж податковому звітному періоді, що
і доходи, з отриманням яких ці витрати
безпосередньо пов'язані.

А тому включення фізичною
особою-підприємцем витрат на придбання
основних засобів до валових витрат
відповідає вимогам закону за умови
підтвердження їх належним чином
оформленими первинними документами.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
основними видами діяльності позивача
за КВЕД є виробництво хліба і
хлібобулочних виробів, посередництво в
спеціалізованій торгівлі іншими
товарами, оптова торгівля іншими
продуктами харчування, роздрібна
торгівля хлібом, хлібобулочними і
кондитерськими виробами, роздрібна
торгівля іншими продовольчими
товарами, роздрібна торгівля поза
магазинами, не віднесена до інших
групувань, діяльність автомобільного
вантажного транспорту, діяльність
агентств нерухомості.

В матеріалах справи містяться копії
первинних документів щодо придбання
товарів, а саме видаткових і податкових
накладних, платіжних доручень, актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
квитанцій, що підтверджують факт
придбання лічильника для банкнот,
ноутбуку, телефону, запчастин для
транспортних засобів і послуг по їх
ремонту, прицепу, газонокосарки,
будівельних матеріалів.

Судом першої інстанції за результатами
розгляду справи встановлено, що
вказані товари придбані позивачемз
метою використання їх у господарській
діяльності, оскільки позивач надає в
оренду власні вантажні автомобілі, що
підтверджується копіями свідоцтв про
реєстрацію транспортних засобів у
кількості 6 шт., копії трудових
договорів між працівником і фізичною
особою - підприємцем на виконання
обов'язків водія експедитора, додатку
до договору оренди транспортних
засобів від 14.03.2011, копії актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
від 30.04.2011 № 04, від 30.06.2011 № 06, від 31.05.2011
№ 05, від 31.07.2011 № 07, від 31.08.2011 № 08, від
30.09.2011 № 09, копії виписок банківського
рахунку, платіжного доручення від
03.06.2011, товарно-транспортних накладних.

Відповідно до підпункту 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
Податкового кодексу України, витрати
операційної діяльності включають:
собівартість реалізований товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та
інших витрат беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.1 даної статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Згідно з пунктом 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визначаються на основі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами, ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
даного Кодексу.

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст.139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно з пп. 139.1.5. п. 139.1 ст.139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат: витрати на придбання,
виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу,
з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті
146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи наведене,
колегія суддів приходить до висновку,
що витрати, понесені позивачем за
період, що перевірявся, повинні
приймати участь у формуванні об'єкта
оподаткування з податку на прибуток
підприємства за цей період, оскільки
підтверджуються відповідними
первинними документами, що містяться в
матеріалах справи.

Отже, твердження відповідача про те, що
ведення бухгалтерського обліку складу
валових витрат виробництва (обігу) та
основних фондів чи нематеріальних
активів, що підлягають амортизації, для
фізичних осіб-платників податків
законодавством не передбачено є
безпідставним.

Враховуючи, що валові витрати позивача
мають характер реальних витрат
платника податку та повинні
враховуватися в тому ж податковому
звітному періоді, що і доходи, з
отриманням яких ці витрати
безпосередньо пов'язані, позивачем
правомірно включено до валових витрат
витрати на придбання основних фондів.

Враховуючи те, що постачання позивачу
товарів підтверджено дослідженими в
судовому засіданні розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, які були надані
відповідачу до перевірки, доведеність
подальшого використання придбаних
послуг у власній господарській
діяльності позивача, суд приходить до
висновку про безпідставність
тверджень відповідача про
неправомірне формування податкового
кредиту за наслідками таких операцій,
зважаючи на наступне.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1. Податкового
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2. ст. 198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: або
дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг; або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Водночас відповідно до п.198.3 ст. 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п. 198.6. Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими порушенням вимог ст. 201
цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені де складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
первинні документи, оформлені на
придбання товарів, відповідають
встановленим вимогам та видам
господарської діяльності позивача.

Реальність господарських операцій
підтверджується також подальшим
використанням придбаних у товарів в
межах господарської діяльності
позивача, як того вимагає п.198.3 ст. 198 ПК.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що позивачем правомірно
сформовано податковий кредит у сумі
8695,23 грн., а тому податкове
повідомлення-рішення від 22.01.2013 №
109//16, згідно з яким позивачу
визначено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість у сумі 450526,25
грн. підлягає скасуванню в частині
донарахування податку на додану
вартість за основним платежем в сумі
8695,23 грн. та штрафних (фінансових)
санкцій у сумі 1252,56 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статті 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що доводи
органу державної податкової служби в
частині щодо правомірності винесення
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, що переглядається
судом, не свідчать про наявність
обставин, які унеможливлюють
підтвердження права на бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість позивачу та формування
валових витрат, у зв'язку з чим, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржувані податкові повідомлення -
рішенні в частині, в якій вони були
скасовані судом першої інстанції,
прийняті податковим органом без
достатніх підстав.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно, оцінивши фактичні
обставини справи, з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
дійшов вірного висновку про часткове
задоволення вимог адміністративного
позову.

Згідно з ст. ст. 198, 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області
залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 04 вересня
2013 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо його було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення копій особам,
які беруть участь у справі (ч. 5 статті
254 КАС України). Касаційна скарга на
судові рішення подається
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів
після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції,
крім випадків, передбачених цим
Кодексом, а в разі складення постанови
в повному обсязі відповідно до статті
160 цього Кодексу - з дня складення
постанови в повному обсязі (стаття 212
КАС України).

Головуючий суддя

А.Б. ПаріновСудді
І.О. Грибан О.А.
Губська

Головуючий суддя
Парінов А.Б.

Судді:
Грибан І.О.

Губська О.А.