Справа № 2а-12790/09/2670
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" січня 2014 р. м. Київ
К-41189/10

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача Васильєва Д.В.

представника відповідача Мухи С.І.

представника третьої особи Пронози Г.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13.04.2010

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.11.2010

у справі № 2а-12790/09/2670

за позовом Державного підприємства
зовнішньоекономічної діяльності
«Укрінтеренерго»

до Міжрегіонального головного
управління Міндоходів - Центрального
офісу з обслуговування великих
платників

третя особа: Національна комісія
регулювання електроенергетики України

про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13.04.2010, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.11.2010,
позов задоволено. Визнано протиправним
та скасовано податкове
повідомлення-рішення СДПІ у м.Києві по
роботі з великими платниками податків
від 30.10.2010 № /0.

Спеціалізована державна податкова
інспекція у м.Києві по роботі з
великими платниками податків подала
касаційну скаргу, в якій просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на порушення
судами норм матеріального права: п.п.
7.4.4 п. 7.4 Закону України «Про податок на
додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР,
ст.ст. 3, 42 Господарського кодексу
України, п. 1.32 ст. 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 28.12.1994 № 334/94-ВР.

Відповідно до статті 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні судом касаційної
інстанції здійснено заміну
відповідача у справі - Спеціалізованої
державної податкової інспекції у
м.Києві по роботі з великими платниками
податків її правонаступником -
Міжрегіональним головним управлінням
Міндоходів - Центральним офісом з
обслуговування великих платників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено такі обставини.

Підставою для зменшення позивачеві за
податковим повідомленням-рішенням
СДПІ у м.Києві по роботі з великими
платниками податків від 30.10.2010 № /0
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість за липень 2006 року в
сумі 68853,00 грн. слугували висновки
виїзної позапланової перевірки,
викладені в акті від 17.10.2006 № 673/1640/18480600,
про порушення вимог п.п. 7.4.4 п. 7.4, п.п. 7.7.5
п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, що
полягало у неправомірному віднесенні
до складу податкового кредиту частини
податку на додану вартість за
операціями з придбання у ДП
«Енергоринок» електроенергії, яка не
призначалася для використання в
господарській діяльності.

Така позиція полягає у тому, що
отриманий позивачем доход від
реалізації електроенергії на експорт
не покрив витрат на її придбання,
оскільки цей товар реалізовано за
ціною нижчою за ціну придбання, що
свідчить про те, що господарська
операція не була направлена на
отримання доходу.

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, на які посилається відповідач в
касаційній скарзі, та вважає, що суди
повно встановили обставини та надали
їм правильну правову оцінку на
підставі норм законодавства, що
підлягали застосуванню при вирішенні
даної справи.

Відповідно до п.п. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.п. 7.4.4. п. 7.4 ст. 7
вказаного Закону якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Зі змісту підпункту 1.32 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 03.04.1997 № 168/97-ВР №
334/94-ВР вбачається, що господарська
діяльність - це будь-яка діяльність
особи, направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою.

Разом з тим господарська операція,
направлена на отримання доходу, не
завжди може мати позитивний
економічний ефект, що є нормальним
процесом здійснення господарської
діяльності. Неотримання підприємством
доходу від окремої господарської
операції не свідчить про те, що така
операція не пов'язана з господарською
діяльністю, оскільки при здійсненні
господарських операцій існує
звичайний комерційний ризик не
отримати доход від конкретної
операції.

Статтею 42 Господарського кодексу
України визначено, що підприємництво -
це самостійна, ініціативна,
систематична, на власний ризик
господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Судами попередніх інстанцій було
встановлено, що операції з експортної
реалізації придбаної електроенергії
за цінами, що були нижчими від ціни
придбання, були обґрунтованими,
оскільки реалізація за такими цінами
була зумовлена діями Національної
комісії регулювання електроенергетики
України, яка встановлює ціни на
імпортовану та експортовану
електричну енергію відповідно до
пункту 22 Тимчасових умов
функціонування оптового ринку
електричної енергії, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 05.11.1999 № 2043, та відповідно до
Положення про Національну комісію
регулювання електроенергетики
України, затвердженого Указом
Президента України від 21.04.1998 № 335/98
(чинного на час виникнення спірних
відносин).

Згідно з пунктом 22 Тимчасових умов
функціонування оптового ринку
електричної енергії, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 05.11.1999 № 2043, імпортована та
експортована електрична енергія
продається-купується виключно на
оптовому ринку.

Відповідно до пункту 13 Указу
Президента України від 21.04.1998 № 335/98
рішення Національної комісії
регулювання електроенергетики
України, прийняті в межах її
повноважень, є обов'язковими для
виконання підприємствами, установами,
організаціями всіх форм власності, які
здійснюють діяльність на оптовому
ринку електроенергії, ринках газу,
нафти та нафтопродуктів.

Таким чином, Державне підприємство
зовнішньоекономічної діяльності
«Укрінтеренерго» та Державне
підприємство «Енергоринок» є членами
оптового ринку, тому здійснюють
купівлю-продаж електроенергії лише за
тими цінами, які встановлені
постановами Комісії.

Так, постановою Національної комісії
регулювання електроенергетики України
від 27.01.2006 № 140-дск встановлено такі
ціни купівлі, які призвели до ситуації,
коли ціна продажу електроенергії за
деякими експортними контрактами
виявилась нижчою за ціну купівлі
електроенергії на оптовому ринку
електричної енергії, що призвело до
низької, однак не збиткової
рентабельності експортних операцій.

В подальшому Національна комісія
регулювання електроенергетики України
знизила для позивача закупівельні ціни
на електроенергію, що дозволило
здійснювати прибуткову господарську
діяльність.

Оскільки судами попередніх інстанцій
не було встановлено обставин про те, що
підприємство не мало на меті отримання
доходу від реалізації товару і
здійснювало свою діяльність не у
відповідності з визначеними цілями, а з
метою штучного завищення податкового
кредиту задля заниження об'єкту
оподаткування, натомість було
встановлено, що поставка
електроенергії за ціною нижчою від
ціни її придбання була обґрунтованою,
підстави вважати діяльність
підприємства негосподарською, тобто
такою, що не передбачає мети отримання
доходу, відсутні.

Зважаючи на дотримання судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
надану судами правову оцінку
обставинам, на які посилалися сторони,
обґрунтовуючи свої вимоги та
заперечення, касаційна скарга
залишається без задоволення, а
оскаржувані судові рішення.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13.04.2010 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 18.11.2010 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за заявою, поданою через Вищий
адміністративний суд України в
порядку, встановленому статтями 236-2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя Н.Г.
Пилипчук

Судді Л.В.
Ланченко

Ю. І.
Цвіркун