Справа № 9101/41681/2011
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2013-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"05" лютого 2013 р.справа № 2а-9572/10

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Добродняк І.Ю

суддів:
Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Чепурко А.В.

за участю представників:

позивача: - ОСОБА_1 (дов. від
07.09.2012 р.)

відповідача: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Мелітопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Запорізької області

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2011
року

у справі № 2а-9572/10/0870

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2

до Мелітопольської об'єднаної
державної податкової інспекції
Запорізької області

про визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення-рішення,-

встановила:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
Мелітопольської об'єднаної державної
податкової інспекції Запорізької
області, в якому просила визнати
нечинними та скасувати податкові
повідомлення-рішення № 10 та №
10 від 01.06.2010, якими визначено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у сумі 5940,00 грн.
та з єдиного податку у сумі 2200,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем не було проведено
перевірку за фактичним
місцезнаходженням позивача або за
місцем розташування об'єкта права
власності, як це передбачено для
проведення позапланової виїзної
перевірки. Перевірка проводилась
відповідачем з використанням
матеріалів перевірки, проведеної 23.12.2009
з питань дотримання порядку
розрахунків за товари, що є грубим
порушенням діючого законодавства. Крім
того, позивач зазначає, що у нього
відсутні наймані працівники, а
пояснення ОСОБА_3, на які в якості
доказу працевлаштування позивачем
фізичної особи посилається відповідач,
не є свідченням того, що вона
перебувала з позивачем у трудових
відносинах, оскільки це документально,
зокрема, трудовим договором не
підтверджено.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 17.02.2011 позов
задоволено. Скасовано податкові
повідомлення - рішення №10 та
№10, прийняті відповідачем 01.06.2010
відносно позивача.

Не погодившись із постановою суду,
відповідач подав апеляційну скаргу
(а.с. 176), в якій, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову. Апеляційна скарга
мотивована тим, що оскільки позивач
фактично допустила ОСОБА_3 до виконання
роботи, що підтверджується діями
останньої, встановленими в акті
перевірки від 23.12.2009, отже позивач
фактично уклала трудовий договір та
використовувала найману працю.

Представник позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечує. Зазначає, що рішення судом
першої інстанції прийнято законно та
обґрунтовано.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений судом
належним чином.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, Мелітопольською
об'єднаною державною податковою
інспекцією проведено документальну
позапланову виїзну перевірку з питань
повноти утримання та перерахування
податку з доходів фізичних осіб з
найманих працівників та єдиного
податку суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_2 за період з 01.01.2008 по
18.05.2010, за результатами якої складено
акт №606/172/НОМЕР_1 від 18.05.2010.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем ст.2 Указу Президента України
«Про спрощену систему оподаткування»
від 03.07.1998 р. №727/98, а саме: не сплачено 50%
ставки єдиного податку з найманого
працівника у сумі 2200,00 грн., в тому числі
у березні 2008 р. - 100,00 грн., у квітня 2008 р. -
100,00 грн., у травні 2008 р. - 100,00 грн., у
червні 2008 р. - 100,00 грн., у липні 2008 р. - 100,00
грн., у серпні 2008 р. - 100,00 грн., у вересні
2008 р. - 100,00 грн., у жовтні 2008 р. - 100,00 грн., у
листопаді 2008 р. - 100,00 грн., у грудні 2008 р. -
100,00 грн., у січні 2009 р. - 100,00 грн., у лютому
2009 р. - 100,00 грн., у березні 2009 р. - 100,00 грн.,
у квітні 2009 р. - 100,00 грн., у травні 2009 р. -
100,00 грн., у червні 2009 р. - 100,00 грн., у липні
2009 р. - 100,00 грн., у серпні 2009 р. - 100,00 грн., у
вересні 2009 р. - 100,00 грн., у жовтні 2009 р. -
100,00 грн., у листопаді 2009 р. - 100,00 грн., у
грудні 2009 р. - 100,00 грн.;

підпункту 4.2.1 пункту 4.2 статті 4,
підпункту 8.1.1 пункту 8.1 статті 8, пункту
17, пункту 19.2 статті 19 Закону України від
22.05.2003 №889-ІV «Про податок з доходів
фізичних осіб», в результаті чого
донараховано податок з доходів
фізичних осіб при виплаті доході
громадянам за період що перевірявся на
суму 1980,00 грн., в тому числі: у березні
2008 р. - 90,00 грн., у квітня 2008 р. - 90,00 грн., у
травні 2008 р. - 90,00 грн., у червні 2008 р. - 90,00
грн., у липні 2008 р. - 90,00 грн., у серпні 2008
р. - 90,00 грн., у вересні 2008 р. - 90,00 грн., у
жовтні 2008 р. - 90,00 грн., у листопаді 2008 р. -
90,00 грн., у грудні 2008 р. - 90,00 грн., у січні
2009 р. - 90,00 грн., у лютому 2009 р. - 90,00 грн., у
березні 2009 р. - 90,00 грн., у квітні 2009 р. -
90,00 грн., у травні 2009 р. - 90,00 грн., у червні
2009 р. - 90,00 грн., у липні 2009 р. - 90,00 грн., у
серпні 2009 р. - 90,00 грн., у вересні 2009 р. -
90,00 грн., у жовтні 2009 р. - 90,00 грн., у
листопаді 2009 р. - 90,00 грн., у грудні 2009 р. -
90,00 грн.;

підпунктів 8.1.2, 8.1.4 пункту 8.1 статті 8,
пункту 17.1 статті 17 підпункту «а» пункту
19.2 статті 19 Закону України від 22.05.2003
№889-ІV «Про податок з доходів фізичних
осіб», а саме не перераховано у
перевіряємому періоді податок з
доходів фізичних осіб у розмірі 1122,24
грн.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 01.06.2010:

№/0, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання за платежем:
податок з доходів фізичних осіб на
загальну суму 5940,00 грн., в тому числі
1980,00 грн. - за основним платежем, 3960,00
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями;

№/0, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання за платежем:
єдиний податок на загальну суму 2200,00
грн.

З огляду на фактичні обставини справи,
норми законодавства, що регулюють
спірні правовідносини, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції
про протиправність означених
податкових повідомлень-рішень.

Акт перевірки №606/172/НОМЕР_1 від 18.05.2010
ґрунтується на матеріалах проведеної
відповідачем перевірки щодо
дотримання позивачем порядку
проведення розрахунків за товари
(послуги), вимог з регулювання обігу
готівки, наявності торгових патентів і
ліцензій (акт перевірки
№0568/08/32/23/НОМЕР_1 від 23.12.2009), відповідно
до яких податковим органом
встановлено, зокрема, використання
позивачем праці найманого працівника
ОСОБА_3, яка працює з березня 2008 року без
довідки про трудові відносини та
укладання трудового договору з
позивачем. Підставою для вказаного
висновку стало підписання ОСОБА_3 акту
перевірки без зауважень та її письмові
пояснення.

Відповідно до абзацу 4 статті 2 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування» від 03.07.1998 №727/98
у разі коли платник єдиного податку
здійснює підприємницьку діяльність з
використанням найманої праці або за
участю у підприємницькій діяльності
членів його сім'ї, ставка єдиного
податку збільшується на 50 відсотків за
кожну особу.

Згідно з п.1.8 ст.1 Закону України від
22.05.2003 №889-ІV «Про податок з доходів
фізичних осіб» наймана особа - фізична
особа, яка безпосередньо власною
працею виконує трудову функцію
виключно за дорученням або наказом
працедавця згідно з умовами укладеного
з ним трудового договору (контракту)
відповідно до закону. При цьому усі
вигоди від виконання такої трудової
функції (крім заробітної плати такої
найманої особи, інших виплат чи
винагород на її користь, передбачених
законодавством), а також усі ризики,
пов'язані з таким виконанням або
невиконанням, отримуються (несуться)
працедавцем.

Судом першої інстанції зроблено вірний
висновок, що податок з доходів фізичних
осіб та 50 відсотків ставки єдиного
податку підлягають справлянню лише в
разі виплати фізичною
особою-підприємцем доходу громадянину
за трудовим договором, зважаючи на
наступне.

Частиною 2 статті 2 Кодексу законів про
працю України визначено, що працівники
реалізують право на працю шляхом
укладення трудового договору про
роботу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою.

Відповідно до положень ст.21 КзПП
України трудовий договір це угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Частинами третьою та четвертою статті
24 КзПП України передбачено, що
укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Матеріалами справи підтверджено, що
позивачем за перевіряємий період не
укладався трудовий договір з фізичною
особою ОСОБА_3

Посилання відповідача на той факт, що
фактичний допуск позивачем ОСОБА_3 до
виконання роботи свідчить про
укладання трудового договору, не
приймається колегією суддів до уваги
зважаючи на наступне.

З аналізу норм Кодексу законів про
працю України вбачається, що фактичний
допуск до роботи вважається укладенням
трудового договору незалежно від того,
чи було прийняття на роботу належним
чином оформлене, якщо робота
провадилась за розпорядженням чи з
відома власника або уповноваженого ним
органу.

Отже, трудовий договір вважатиметься
укладеним, якщо працівника допущено до
роботи з дозволу власника.

Матеріалами справи підтверджується,
відповідачем не заперечується той
факт, що позивач не надавала
розпорядження про прийняття на роботу
ОСОБА_3

Отже, колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
висновки відповідача про порушення
позивачем ст.2 Указу Президента України
«Про спрощену систему оподаткування»
від 03.07.1998 №727/98 є необґрунтованими, а
тому оскаржувані
податкові-повідомлення рішення є
незаконними, та підлягають скасуванню.

Також, колегія суддів зазначає, що,
оскільки між позивачем та ОСОБА_3 не
укладено трудовий договір, докази
виплати позивачем ОСОБА_3 грошових
коштів або отримання ОСОБА_3 будь-яких
інших видів доходу відсутні, позивачем
не порушено вимог Закону №889-ІV в
частині утримання з доходів ОСОБА_3
податку з доходів фізичних осіб та
перерахування його до бюджету.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції під час
розгляду даної справи об'єктивно,
повно, всебічно дослідив обставини, які
мають суттєве значення для вирішення
справи, дав їм правильну юридичну
оцінку, застосував до правовідносин, як
виникли між сторонами по справі норми
права, які регулюють саме ці
правовідносини і зробив обґрунтований
висновок про задоволення позовних
вимог.

Передбачених статтею 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підстав для скасування постанови суду
першої інстанції та ухвалення нового
судового рішення не вбачається, у
зв'язку з чим колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу залишити
без задоволення, а постанову суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Мелітопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Запорізької області
залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2011
року у справі № 2а-9572/10/0870 - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку, встановленому ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
Я.В. Семененко