Справа № 816/5819/13-а
Суддя: П'янова Я.В.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 р.Справа № 816/5819/13-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 12.12.2013р.
по справі № 816/5819/13-а

за позовом Приватно-орендного
сільськогосподарського підприємства
"Відродження"

до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Приватно-орендне
сільськогосподарське підприємство
"Відродження" (далі - ПОСП "Відродження",
позивач), звернувся до Полтавського
окружного адміністративного суду з
позовною заявою до Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області (далі
- Кременчуцька ОДПІ, відповідач) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 01
червня 2013 року №/969, №/970, №
/102.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 12.12.2013 р.
адміністративний позов
Приватно-орендного
сільськогосподарського підприємства
"Відродження" задоволено.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Полтавської
області Державної податкової служби
від 01 червня 2013 року №/969,
№/970, №/102.

Стягнуто з Державного бюджету України
в особі Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області ()
на користь Приватно-орендного
сільськогосподарського підприємства
"Відродження" витрати зі сплати
судового збору у розмірі 1280,51 грн. (одна
тисяча двісті вісімдесят гривень
п'ятдесят одна копійка).

Не погодившись з прийнятою постановою,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить постанову суду першої
інстанції скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог позивача, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, а саме: пп.164.2.11
п.164.2 ст.164, п.164.5 ст.164, абз.2 п.167.1 ст.167,
пп.168.1.1 п.168.1 ст. 168, пп."а" п.176.2 ст.176,
пп.170.9.1 п.170.9 ст.170, пп.170.9.2 п.170.9 ст.170,
п.198.1,198.3, 198.6 ст. 198, п.201.1, п.201.4, п.201.6, п.201.10
ст.201 Податкового кодексу України, ст.
ст. 9, 11, 69, 86 та 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу відповідно до ст. 197 КАС України
в порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, вивчивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги,
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що
Приватно-орендне сільськогосподарське
підприємство "Відродження"
зареєстроване як юридична особа 23
липня 1997 року, , що
підтверджується копією витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
серії АВ №201508 (а.с. 50 52).

У період з 16 квітня 2013 року по 29 квітня
2013 року працівниками Кременчуцької
ОДПІ проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ПОСП
"Відродження" () з питань
дотримання вимог податкового та
валютного законодавства за період з 01
січня 2010 року по 31 грудня 2012 року.

За результатами перевірки складено Акт
від 20 травня 2013 року №3817/22.4-08/03771270 (а.с.
99-126), у якому зафіксовано порушення
позивачем:

- пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів
201.1, 201.4, 201.6, 201.10 Податкового кодексу
України, у результаті чого платником
завищено р. 15 "сума податку на додану
вартість (рядок 7 - рядок 13) (від'ємне
значення)" податкової декларації з
податку на додану вартість (скороченої)
у сумі 990,00 грн., у тому числі за грудень
2012 року в сумі 990,00 грн., що призвело до
завищення р. 18 "Перевищення суми
податкового кредиту над сумою
податкового зобов'язання звітного
періоду, яке зараховується до складу
податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду" у сумі
990,00 грн., у тому числі за грудень 2012
року у сумі 990,00 грн.;

- пункту 271.1 статті 271, пунктів 286.1, 286.2
статті 286 Податкового кодексу України,
у результаті чого підприємством
занижено орендну плату за землю в
розмірі 97222,89 грн., у тому числі за
червень 2011 року - 5116,99 грн., за липень 2011
року - 5116,99 грн., за серпень 2011 року - 5116,99
грн., за вересень 2011 року - 5116,99 грн., за
жовтень 2011 року - 5116,99 грн., за листопад
2011 року - 5116,99 грн., за грудень 2011 року -
5116,99 грн., за січень 2012 року - 5116,99 грн.,
за лютий 2012 року - 5116,99 грн., за березень
2012 року - 5116,99 грн., за квітень 2012 року -
5116,99 грн., за травень 2012 року - 5116,99 грн.,
за червень 2012 року - 5116,99 грн., за липень
2012 року - 5116,99 грн., за серпень 2012 року -
5116,99 грн., за вересень 2012 року - 5116,99 грн.,
за жовтень 2012 року - 5116,99 грн., за
листопад 2012 року - 5116,99 грн., за грудень
2012 року - 5116,99 грн.;

- підпункту 164.2.11 пункту 164.2, пункту 164.5
статті 164, абзацу 2 пункту 167.1 статті 167,
підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168,
підпункту "а" пункту 176.2 статті 176,
підпунктів 170.9.1, 170.9.2 пункту 170.9 статті
170 Податкового кодексу України, у
результаті чого встановлено порушення
вимог податкового законодавства під
час перевірки питань щодо повноти
обчислення та своєчасності внесення до
бюджету сум податку з доходів фізичних
осіб за перевіряємий період на суму
5444,78 грн., у тому числі за серпень 2011
року - 5447,78 грн.

На підставі висновків Акту перевірки
Кременчуцькою ОДПІ винесено податкові
повідомлення-рішення від 01 червня 2013
року:

- №/969, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем орендна плата з юридичних
осіб на загальну суму 120250,31 грн., у тому
числі 97222,81 грн. за основним платежем,
23027,50 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) (а.с. 93);

- №/970, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок з доходів найманих
працівників по актах перевірок на
загальну суму 6809,73 грн., у тому числі
5447,78 грн. за основним платежем, 1361,95 грн.
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) (а.с. 95);

- №/102, яким позивачу зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість у розмірі
990,00 грн. (а.с. 97).

За результатами адміністративного
оскарження податкові
повідомлення-рішення залишено без
змін, а скарги позивача - без
задоволення (а.с. 86-92).

Не погодившись із зазначеними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач звернувся до суду з вказаним
позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що в
даному випадку відповідна сторона, як
суб'єкт владних повноважень, не довела
суду правомірність прийнятих нею
податкових повідомлень-рішень, що дає
суду підстави для задоволення
адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на таке.

Згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
плата за землю це загальнодержавний
податок, який справляється у формі
земельного податку та орендної плати
за земельні ділянки державної і
комунальної власності.

Порядок оподаткування землі в Україні,
починаючи з 01 січня 2011 року,
визначається розділом XIII "Плата за
землю" Податкового кодексу України.
Питання орендної плати за землю
врегульовані статтею 288.

Пунктом 288.1 статті 288 Податкового
кодексу України визначено, що
підставою для нарахування орендної
плати за земельну ділянку є договір
оренди такої земельної ділянки.

Підпунктом 271.1.1 пункту 271.1. статті 271
Податкового кодексу України
встановлено, що базою оподаткування є
нормативна грошова оцінка земельних
ділянок з урахуванням коефіцієнта
індексації, визначеного відповідно до
порядку, встановленого цим розділом.

Підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру (п.286.1 ст. 286 ПК України).

Центральні органи виконавчої влади, що
реалізують державну політику у сфері
земельних відносин та у сфері
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, щомісяця, але не
пізніше 10 числа наступного місяця, а
також за запитом відповідного
контролюючого органу за
місцезнаходженням земельної ділянки
подають інформацію, необхідну для
обчислення і справляння плати за землю,
у порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до пункту 286.2. зазначеного
Кодексу платники плати за землю (крім
фізичних осіб) самостійно обчислюють
суму податку щороку станом на 1 січня і
не пізніше 20 лютого поточного року
подають відповідному контролюючому
органу за місцезнаходженням земельної
ділянки податкову декларацію на
поточний рік за формою, встановленою у
порядку, передбаченому статтею 46 цього
Кодексу, з розбивкою річної суми
рівними частками за місяцями. Подання
такої декларації звільняє від
обов'язку подання щомісячних
декларацій. При поданні першої
декларації (фактичного початку
діяльності як платника плати за землю)
разом з нею подається довідка (витяг)
про розмір нормативної грошової оцінки
земельної ділянки, а надалі така
довідка подається у разі затвердження
нової нормативної грошової оцінки
землі.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено при розгляді апеляційної
скарги, що 04 січня 2010 року між ПОСП
"Відродження" та Козельщинською
селищною радою укладено договір оренди
землі (а.с. 55-58), згідно з пунктом 2 умов
якого в оренду передається земельна
ділянка загальною площею 20000 кв.м.

Пунктом 9 умов Договору передбачено, що
орендна плата вноситься орендарем у
формі та розмірі: 3% нормативної
грошової оцінки землі в сумі 9444,00 грн.
на рік (787,00 грн. на місяць).

Сторонами не заперечується, що сума
орендної плати за землю відповідно до
податкових декларацій, за період
червень 2011 року - грудень 2012 року,
склала 14953,00 грн.

Також, 14 жовтня 2010 року між ПОСП
"Відродження" та Козельщинською
селищною радою укладено договір оренди
землі (а.с. 69-72), згідно з пунктом 2 умов
якого в оренду передається земельна
ділянка загальною площею 16920 кв.м.

Пунктом 9 умов Договору передбачено, що
орендна плата вноситься орендарем у
формі та розмірі: 3% нормативної
грошової оцінки землі в сумі 7548,01 грн.
на рік (629,00 грн. на місяць).

Сторонами не заперечується, що сума
орендної плати за землю відповідно до
податкових декларацій, за червень 2011
року - грудень 2012 року, склала 11951,00 грн.

Висновки Акту перевірки про порушення
позивачем пункту 271.1 статті 271, пунктів
286.1, 286.2 статті 286 Податкового кодексу
України вмотивовані тим, що позивачем
при сплаті орендної плати за землю за
період з червня 2011 року по грудень 2012
року не було прийнято до уваги той факт,
що рішенням Козельщинської селищної
ради 5 сесії 6 скликання від 31 травня 2011
року "Про розгляд та затвердження
технічної документації з нормативної
грошової оцінки земель смт. Козельщина"
було встановлено базову вартість 1 кв.
м. земель смт. Козельщина в розмірі 70,78
грн.

Проте, позивачем при сплаті орендної
плати за землю за період з червня 2011
року по грудень 2012 року сума орендної
плати була обчислена без врахування
нової нормативної грошової оцінки
землі відповідно до рішення
Козельщинської селищної ради 5 сесії 6
скликання від 21 травня 2011 року.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено при розгляді апеляційної
скарги, що дійсно рішенням
Козельщинської селищної ради 5 сесії 6
скликання від 31 травня 2011 року "Про
розгляд та затвердження технічної
документації з нормативної грошової
оцінки земель смт Козельщина", крім
іншого, вирішено затвердити базову
вартість 1 кв.м. земель смт Козельщина в
розмірі 70,78 грн. станом на 01 січня 2010
року (а.с. 180).

В свою чергу, необхідно зауважити на те,
що дане рішення має ознаки
регуляторного акту та, відповідно, його
прийняття повинно відбуватися за
процедурою, визначеною розділом VI
Закону України "Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності" від 11
вересня 2003 року №1160-ІV, оскільки,
відповідно до статті 1 вказаного Закону
регуляторний акт це прийнятий
уповноваженим регуляторним органом
інший офіційний письмовий документ,
який встановлює, змінює чи скасовує
норми права, застосовується
неодноразово та щодо невизначеного
кола осіб і який або окремі положення
якого спрямовані на правове
регулювання господарських відносин, а
також адміністративних відносин між
регуляторними органами або іншими
органами державної влади та суб'єктами
господарювання, незалежно від того, чи
вважається цей документ відповідно до
закону, що регулює відносини у певній
сфері, нормативно-правовим актом.

Частинами першою, четвертою статті 9
зазначеного Закону кожен проект
регуляторного акта оприлюднюється з
метою одержання зауважень і пропозицій
від фізичних та юридичних осіб, їх
об'єднань. Проект регуляторного акту
разом із відповідним аналізом
регуляторного впливу оприлюднюється у
спосіб, передбачений статтею 13 цього
Закону, не пізніше п'яти робочих днів з
дня оприлюднення повідомлення про
оприлюднення цього проекту
регуляторного акта.

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону
України "Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності" регуляторні
акти, прийняті органами та посадовими
особами місцевого самоврядування,
офіційно оприлюднюються в друкованих
засобах масової інформації
відповідних рад, а у разі їх
відсутності - у місцевих друкованих
засобах масової інформації, визначених
цими органами та посадовими особами, не
пізніш як у десятиденний строк після їх
прийняття та підписання.

З огляду на викладене, рішення органу
місцевого самоврядування, яким
затверджується технічна документація
з нормативної грошової оцінки земель,
має ознаки рішенням
нормативно-правового характеру, а тому
на такі рішення розповсюджуються
положення частини п'ятої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" щодо
набрання чинності рішень ради
нормативно-правового характеру з дня
їх офіційного оприлюднення.

З письмових пояснень представника
Козельщинської селищної ради
Козельщинського району Полтавської
області вбачається, що проект рішення
Козельщинської селищної ради "Про
затвердження технічної документації з
нормативно-грошової оцінки земель в
смт Козельщина" не опубліковувався у
періодичних виданнях; рішення
Козельщинської селищної ради "Про
затвердження технічної документації з
нормативно-грошової оцінки земель в
смт Козельщина" не опубліковувалось у
періодичних виданнях; ПОСП
"Відродження" неодноразово
інформувалось про затвердження
технічної документації з нормативної
грошової оцінки земель смт Козельщина
(а.с. 175).

Таким чином, судом першої інстанції
встановлено та підтверджено
письмовими поясненнями Козельщинської
селищної ради від 03 грудня 2013 року №1061,
що текст рішення Козельщинської
селищної ради "Про затвердження
технічної документації з
нормативно-грошової оцінки земель в
смт Козельщина" селищною радою
офіційно не оприлюднено, а тому колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про відсутність
фактів порушення ПОСП "Відродження"
вимог чинного законодавства, оскільки
на дату сплати орендної плати за землю
за період з червня 2011 року по грудень 2012
року зазначене рішення Козельщинської
селищної ради 5 сесії 6 скликання від 31
травня 2011 року не набуло чинності.

Виходячи з вищезазначеного, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про те, що податкове
повідомлення-рішення від 01 червня 2013
року №/969, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем орендна плата з юридичних
осіб на загальну суму 120250,31 грн., у тому
числі 97222,81 грн. - за основним платежем,
23027,50 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) (а.с. 93), підлягає
визнанню протиправним та скасуванню.

Щодо висновків Акту перевірки про
порушення позивачем пп. 164.2.11 п. 164.2, п.
164.5 ст. 164, абз. 2 п. 167.1 ст. 167, пп. 168.1.1 п. 168.1
ст. 168, пп. "а" п. 176.2 ст. 176, пп. 170.9.1, 170.9.2 п.
170.9 ст. 170 Податкового кодексу України
колегія суддів зауважує на таке.

Відповідно до підпункту 164.2.11. пункту
164.2. статті 164 Податкового кодексу
України до загального місячного
(річного) оподатковуваного доходу
платника податку включаються: сума
надміру витрачених коштів, отриманих
платником податку на відрядження або
під звіт та не повернутих у встановлені
законодавством строки, розмір якої
обчислюється відповідно до пункту 170.9
статті 170 цього Кодексу.

Пунктом 164.5. зазначеного Кодексу
визначено, що під час нарахування
(надання) доходів у будь-якій не
грошовій формі базою оподаткування є
вартість такого доходу, розрахована за
звичайними цінами, правила визначення
яких встановлені згідно з цим Кодексом,
помножена на коефіцієнт, який
обчислюється за такою формулою: К = 100 :
(100 - Сп), де К - коефіцієнт; Сп - ставка
податку, встановлена для таких доходів
на момент їх нарахування.

У такому самому порядку визначаються
об'єкт оподаткування і база
оподаткування для коштів, надміру
витрачених платником податку на
відрядження або під звіт та не
повернутих у встановлені
законодавством строки.

Відповідно до пункту 167.1. статті 167
Податкового кодексу України (у
редакції, що діяла на момент виникнення
спірних правовідносин) ставка податку
становить 15 відсотків бази
оподаткування щодо доходів, одержаних
(крім випадків, визначених у пунктах 167.2
- 167.4 цієї статті), у тому числі, але не
виключно у формі заробітної плати,
інших заохочувальних та
компенсаційних виплат або інших виплат
і винагород, які виплачуються
(надаються) платнику у зв'язку з
трудовими відносинами та за
цивільно-правовими договорами; виграшу
у державну та недержавну грошову
лотерею, виграшу гравця (учасника),
отриманого від організатора азартної
гри.

У разі якщо загальна сума отриманих
платником податку у звітному
податковому місяці доходів, зазначених
у абзаці першому цього пункту,
перевищує десятикратний розмір
мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на 1 січня
звітного податкового року, ставка
податку становить 17 відсотків суми
перевищення з урахуванням податку,
сплаченого за ставкою, визначеною в
абзаці першому цього пункту.

Платники податку, які подають
податкові декларації за податковий
(звітний) рік згідно з підпунктом "є"
пункту 176.1 статті 176, статтями 177 і 178
цього розділу, застосовують ставку
податку 17 відсотків до частини
середньомісячного річного
оподатковуваного доходу, що перевищує
десятикратний розмір мінімальної
заробітної плати, встановленої законом
на 1 січня податкового (звітного) року.
Розмір середньомісячного річного
оподатковуваного доходу
розраховується як сума загальних
місячних оподатковуваних доходів,
зазначених в абзаці першому цього
пункту, поділена на кількість
календарних місяців, протягом яких
платником податку було одержано такі
доходи у податковому (звітному) році, за
який здійснюється декларування.

Встановлені у абзацах першому та
другому цього пункту ставки податків
не застосовуються до доходів,
визначених у пунктах 167.2 - 167.4 цієї
статті.

Згідно з підпунктом 168.1.1. пункту 168.1
статті 168 Податкового кодексу України
податковий агент, який нараховує
(виплачує, надає) оподатковуваний дохід
на користь платника податку,
зобов'язаний утримувати податок із
суми такого доходу за його рахунок,
використовуючи ставку податку,
визначену в статті 167 цього Кодексу.

Підпунктом "а" пункту 176.2. статті 176
Податкового кодексу України
передбачено, що особи, які відповідно
до цього Кодексу мають статус
податкових агентів, зобов'язані:
своєчасно та повністю нараховувати,
утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, що виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати за її рахунок.

Відповідно до підпункту 170.9.1. пункту 170.9
статті 170 цього ж Кодексу податковим
агентом платника податку під час
оподаткування суми, виданої платнику
податку під звіт та не повернутої ним
протягом встановленого підпунктом 170.9.2
цього пункту строку, є особа, що видала
таку суму, а саме:

а) на відрядження - у сумі, що перевищує
суму витрат платника податку на таке
відрядження, розрахованій згідно з
розділом ІІІ цього Кодексу;

б) під звіт для виконання окремих
цивільно-правових дій від імені та за
рахунок особи, що їх видала, - у сумі, що
перевищує суму фактичних витрат
платника податку на виконання таких
дій.

Згідно з п. 170.9.2. зазначеного Кодексу
звіт про використання коштів, виданих
на відрядження або під звіт, подається
за формою, встановленою центральним
органом державної податкової служби,
до закінчення п'ятого банківського дня,
що настає за днем, у якому платник
податку:

а) завершує таке відрядження;

б) завершує виконання окремої
цивільно-правової дії за дорученням та
за рахунок особи, що видала кошти під
звіт.

За наявності надміру витрачених коштів
їх сума повертається платником податку
в касу або зараховується на
банківський рахунок особи, що їх
видала, до або під час подання
зазначеного звіту.

Докладно про витрати на відрядження
фізичних осіб, які перебувають у
трудових відносинах із платником
податку, регламентовано підпунктом
140.1.7 пункту 140.1 статті 140 Податкового
кодексу України: до складу витрат
враховуються в межах фактичних витрат
витрати на проїзд (у тому числі
перевезення багажу, бронювання
транспортних квитків) як до місця
відрядження і назад, так і за місцем
відрядження (у тому числі на
орендованому транспорті), оплату
вартості проживання у готелях
(мотелях), а також включених до таких
рахунків витрат на харчування чи
побутові послуги (прання, чищення,
лагодження та прасування одягу, взуття
чи білизни), на найм інших жилих
приміщень, оплату телефонних розмов,
оформлення закордонних паспортів,
дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове
страхування, інші документально
оформлені витрати, пов'язані з
правилами в'їзду та перебування у місці
відрядження, в тому числі будь-які
збори і податки, що підлягають сплаті у
зв'язку із здійсненням таких витрат.

Судом першої інстанції встановлені та
підтверджені в ході розгляду
апеляційної скарги фактичні обставини
справи щодо господарських операцій,
при оподаткуванні яких, як на думку
відповідача, платником були порушені
наведені норми закону.

Так, відрядження за кордон до
Королівства Нідерландів (провінції
Голландія) здійснено посадовими
особами підприємства: генеральним
директором Непийпою Л.А. та фінансовим
директором Литвин Н.В. згідно з наказом
від 04 серпня 2011 року №202a "Про
направлення у відрядження до
Голландії" (а.с. 83), а також залученими до
матеріалів справи копіями віз
зазначених осіб (а.с. 154-155).

Відповідно до завдання на службове
відрядження від 04 серпня 2011 року метою
поїздки є переговори (а.с. 84-85).

В підтвердження перебування осіб,
відряджених до Королівства
Нідерландів (провінція Голландія) саме
у службових цілях, позивачем надано
Протокол про наміри від 10 серпня 2011
року (а.с. 151-153), який є належним
підтвердженням того, що метою
відрядження є встановлення
цивільно-правових відносин між
сторонами щодо укладення у подальшому
договору про розробку проекту на
будівництво господарської будівлі
(ферми).

Із наданих представником позивача в
ході розгляду справи пояснень
встановлено та не заперечується
представником відповідача, що
підприємством під час перевірки надано
документи, що підтверджують мету
відрядження, яка пов'язана з діяльністю
підприємства, з яким працівник
пов'язаний трудовими відносинами,
наказ керівника підприємства про
направлення працівника у відрядження,
відмітки про перетин кордону
уповноваженого органу митної служби в
паспорті громадянина для виїзду за
кордон.

Крім того, в матеріалах справи
містяться письмові пояснення Непийпи
Л.А. та Литвин Н.В., якими зазначені
особи підтверджують факт перебування у
період з 04 серпня 2011 року по 15 серпня 2011
року у відрядженні у службових цілях з
метою ведення переговорів для
укладення договору будівництва ферми
(а.с. 156-157).

Відповідно до пункту 1 Наказу
Міністерства фінансів України "Про
затвердження Інструкції про службові
відрядження в межах України та за
кордон" від 13 березня 1998 року №59
службовим відрядженням вважається
поїздка працівника за розпорядженням
керівника органу державної влади,
підприємства, установи та організації,
що повністю або частково утримується
(фінансується) за рахунок бюджетних
коштів (далі - підприємство), на певний
строк до іншого населеного пункту для
виконання службового доручення поза
місцем його постійної роботи (за
наявності документів, що підтверджують
зв'язок службового відрядження з
основною діяльністю підприємства).

Документами, що підтверджують зв'язок
такого відрядження з основною
діяльністю підприємства, є, зокрема
(але не виключно): запрошення сторони,
що приймає і діяльність якої
збігається з діяльністю підприємства,
що направляє у відрядження; укладений
договір чи контракт; інші документи,
які встановлюють або засвідчують
бажання встановити цивільно-правові
відносини; документи, що засвідчують
участь відрядженої особи в
переговорах, конференціях або
симпозіумах, інших заходах, які
проводяться за тематикою, що
збігається з діяльністю підприємства,
яке відряджає працівника.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про те, що позивачем доведено
та підтверджено матеріалами справи
зв'язок здійснення службового
відрядження уповноважених осіб ПОСП
"Відродження" з господарською
діяльністю підприємства позивача, а
тому позовні вимоги про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 01
червня 2013 року №/970 підлягають
задоволенню.

Щодо висновків Акту перевірки про
порушення позивачем пунктів 198.1, 198.3, 198.6
статті 198, пунктів 201.1, 201.4, 201.6, 201.10
Податкового кодексу України колегія
суддів зауважує на таке.

Відповідно до п.п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 4
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Пунктом 198.1. ст. 198 Податкового кодексу
передбачено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.2. ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3. ст. 198 Податкового кодексу
України встановлено, що податковий
кредит звітного періоду визначається,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з, зокрема, придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, відповідно до п. 201.1. ст. 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
в якій зазначаються в окремих рядках
певні обов'язкові реквізити.

Відповідно до пункту 201.4. ст. 201
Податкового кодексу України податкова
накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі, якщо
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

З огляду на викладені норми
Податкового кодексу України можна
дійти висновку про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника ПДВ виникає
право на податковий кредит.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено при розгляді апеляційної
скарги, що ПОСП "Відродження" віднесено
до складу податкового кредиту у
декларації з ПДВ (скороченій) за
грудень 2012 року суму ПДВ по придбанню
транспортно-експедиційних послуг у ПП
"Валга".

Так, за наслідками здійснення
господарської операції з надання
транспортно-експедиційних послуг по
маршруту смт Козельщина - місто
Дніпродзержинськ за період з 03 травня
2012 року по 04 травня 2012 року позивачу
виписано:

- рахунок-фактуру від 07 травня 2012 року
№000108 на загальну суму 5942,40 грн., у тому
числі ПДВ 990,40 грн. (а.с. 80);

- податкову накладну від 07 травня 2013
року №22 на загальну суму 5942,40 грн., у
тому числі ПДВ 990,40 грн. (а.с. 82).

В підтвердження реальності здійснення
господарської операції позивачем
надано Акт здачі-приймання робіт
(надання послуг) від 07 травня 2012 року
№1197, зі змісту якого вбачається
перелік наданих послуг, а також, у якій
кількості, за якою ціною, яким
маршрутом та автомобілями надавались
послуги (а.с. 81).

Факт оплати придбаних позивачем послуг
в Акті перевірки податковим органом не
заперечується та підтверджується
копією платіжного доручення від 08
травня 2012 року №402 (а.с. 188).

Колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що вказані первинні
документи за своєю формою та змістом
відповідають вимогам чинного
законодавства, засвідчують факт
виконання позивачем зобов'язань з
оплати вартості товарів та послуг за
вказаним правочином шляхом
перерахування грошових коштів.

Таким чином, факт реальності понесення
позивачем витрат у спірних
правовідносинах підтверджений
матеріалами справи.

Також, колегія суддів апеляційної
інстанції вважає за необхідне
зауважити на той факт, що відповідачем
ні під час розгляду в суді першої
інстанції, ні до суду апеляційної
інстанції не було надано доказів на
підтвердження фальшивості зазначених
документів, або на невідповідність
відомостей, зазначених в цих первинних
документах, фактичним обставинам, або
на відсутність у контрагента статусу
платника ПДВ на момент вчинення та
виконання правочину, або на завищення
вартості робіт чи послуг, або на
несумісність зазначених в документах
робіт чи послуг з власною
господарською діяльністю ПОСП
"Відродження". У ході перевірки
відповідачем не встановлено
проведення ПОСП "Відродження"
збиткових операцій, невикористання у
власній господарській діяльності
товарів (послуг), отриманих від ПП
"Валга", взаємопов'язаності позивача та
ПП "Валга", обізнаності щодо обставин
господарювання один одного, вчинення
ними узгоджених дій щодо отримання
будь-якої вигоди (в тому числі і
податкової).

З огляду на викладене, матеріалами
справи підтверджено факт виконання
позивачем та контрагентом позивача
зобов'язань за спірним правочином.
Копії первинних і розрахункових
документів не мають дефектів форми,
змісту або походження, які в силу ст.9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", ст.ст.44, 201 Податкового кодексу
України, п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

З приводу твердження суб'єкта владних
повноважень в акті перевірки та в
апеляційній скарзі про відсутність
факту реального вчинення
господарських операцій, колегія суддів
зауважує на те, що дане твердження
ґрунтується виключно на висновках акту
ДПІ у місті Полтаві від 08 квітня 2013 року
№417/22.5-10/30285569 про неможливість
проведення зустрічної перевірки ПП
"Валга".

Однак, необхідно зазначити про те, що
належними та допустимими в розумінні
ст.124 Конституції України, ст.70 КАС
України доказами факту вчинення
платником податків нікчемного
правочину або факту відображення в
обліку показників господарських
операцій, які в дійсності не відбулись,
можуть бути або обвинувальний вирок
суду по кримінальній справі (оскільки
діяння платника податків по
протиправному заволодінню майном
іншої особи або ухиленню від сплати
податків, тобто вчинення нікчемного
правочину, є об'єктивною стороною
злочинів, передбачених ст.191 КК України
та ст.212 КК України), або рішення суду у
справі про стягнення одержаного за
нікчемним правочином (оскільки
наслідком вчинення платником податків
нікчемного правочину відповідно до
ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу
України є застосування
конфіскаційного заходу у вигляді
стягнення одержаного за нікчемним
правочином), або рішення суду про
визнання правочину недійсним (оскільки
відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного
кодексу України вчинення платником
податків правочину, котрий суперечить
інтересам держави і суспільства, є
підставою для звернення до суду з
вимогою про визнання такого правочину
недійсним).

Разом з тим, під час розгляду справи
відповідачем не надано до суду жодних
доказів порушення кримінальної справи
відносно посадових (службових) осіб
платника податків або за викладеними в
акті фактами діяльності платника
податків, наявності обвинувального
вироку суду, рішення суду про стягнення
одержаного за нікчемним правочином,
наявності рішення суду про визнання
правочинів недійсними.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 70
Кодексу адміністративного судочинства
України, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Предметом доказування у відповідній
категорії спорів є реальність
господарських операцій, що є підставою
для виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій, а також реальність усіх даних,
наведених у документах, що надають
право на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування.

Колегія суддів зазначає, що в силу
закону отримання податковим органом
акту перевірки, довідки зустрічної
звірки або акту про неможливість
проведення зустрічної звірки, в яких
викладені висновки про наявність ознак
фіктивної господарської діяльності,
відсутність факту реального вчинення
господарських операцій, вчинення
контрагентом платника податків
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий податковий орган від
виконання обов'язку по самостійному
встановленню та доведенню факту
вчинення платником податків порушення
закону, акт перевірки контрагента або
акт про неможливість проведення
зустрічної звірки тощо, не має
преюдиціального значення при розгляді
справи судом та не є документом, що
достовірно та безсумнівно
підтверджують обставини фактичної
дійсності.

Крім того, зазначені відповідачем
обставини (відсутність контрагента за
місцезнаходженням) не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не ставить
право платника ПДВ на податковий
кредит в залежність від дій або
бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи, оскільки позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог ст. 61
Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Колегія суддів також акцентує увагу і
на тому, що чинне законодавство не
покладає на платника податків
обов'язку перевіряти безпосереднього
контрагента на предмет виконання ним
вимог податкового законодавства та
його безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Враховуючи викладене, оскільки ПОСП
"Відродження" належним чином була
підтверджена правомірність віднесення
до податкового кредиту суми ПДВ
наданими до перевірки належно
оформленими податковими накладними,
зібрані по справі докази підтверджують
виконання зобов'язань між сторонами
спірних правочинів, колегія суддів
дійшла висновку про необґрунтованість
висновків податкового органу про
порушення позивачем пунктів 198.1, 198.3, 198.6
статті 198, пунктів 201.1, 201.4, 201.6, 201.10
Податкового кодексу України.

З наданих позивачем первинних
документів вбачається, що господарські
операції між ПОСП "Відродження" та ПП
"Валга" мали реальний характер, у
зв'язку з чим у відповідача не було
підстав для неприйняття до заліку
зазначених документів при визначенні
податкового кредиту підприємства у
звітному податковому періоді.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку про те, що
позовні вимоги щодо визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 01
червня 2013 року №/102 обґрунтовані,
підтверджені матеріалами справи та
підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Проте, всупереч наведеним положенням,
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не доведено правомірність
його рішень, що оскаржуються.

Враховуючи наведене вище, колегія
суддів апеляційної інстанції зазначає,
що обставини, які викладені
відповідачем в акті перевірки та в
апеляційній скарзі, неможливо
кваліфікувати як порушення, що
передбачені вищезазначеними нормами
Податкового кодексу України.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
відповідачем по справі не доведено
правомірності та обґрунтованості
прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень - рішень, а тому вони
підлягають скасуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів
апеляційної інстанції підтверджує, що
постанова суду першої інстанції
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи, які мають значення для
вирішення спору, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
а тому посилання відповідача в
апеляційній скарзі на порушення судом
ст. 159 Кодексу адміністративного
судочинства України є безпідставними.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 12.12.2013р.
по справі № 816/5819/13-а залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя П’янова Я.В.Судді
Зеленський В.В. Чалий І.С.