Справа № 810/3327/13-а
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/3327/13-а
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

30 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 12
вересня 2013 року у справі за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Автобансервіс» до
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Київської
області Державної податкової служби
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 1 червня 2013 р. №
№ , .

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 12 вересня
2013 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
суд першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення неправильно
застосував норми матеріального права,
що призвело неправильного вирішення
справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
посадовими особами відповідача на
підставі постанови слідчого СВ
Броварської ОДПІ Київської області ДПС
ст. лейтенанта Рудика Р.Ю. від 08.04.2013
року «Про призначення позапланової
документальної перевірки» було
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по фінансово -
господарським взаємовідносинам з ТОВ
«САНОІЛ ТОРГ».

Результати перевірки відображено в
акті від 17.05.2013 року № 303/22-01/31982734, в
якому контролюючим органом
встановлено порушення позивачем вимог
п. 1, п. 5 ст. 203, п. 1, п. 2 ст. 215, п. 1 ст. 216, ст.
228, ст. 626, ст. 629, ст. 650, ст. 655, ст. 658, ст. 662
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) в частині недодержання вимог
зазначених статей в момент вчинення
правочинів; пп. 14.1.36, п. 14.1 ст. 14, п. 138.1 ст.
138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України (далі - ПК України), в
результаті чого встановлено заниження
податку на прибуток всього у сумі 1 575 035
грн. 70 коп.;п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.6 ст. 201
ПК України, в результаті чого
встановлено заниження суми податку на
додану вартість, що підлягає сплаті до
бюджету на загальну суму 12 500 895 грн. 88
коп.

На підставі акта перевірки від 17.05.2013
року № 303/22-01/31982734 відповідачем 01.06.2013
року прийняті податкові повідомлення
№ , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання податку на
прибуток на загальну суму 1 968 794 грн. 63
коп., з якої за основним платежем - 1 575 035
грн. 70 коп., за штрафними санкціями - 393 758
грн. 93 коп., та податкове повідомлення -
рішення № , яким збільшено суму
грошового зобов'язання податку на
додану вартість по вітчизняних товарах
на загальну суму 15 626 119 грн. 85 коп., з
якої за основним платежем - 12 500 895 грн. 88
коп., за штрафними санкціями - 3 125 223 грн.
07 коп.

Вважаючи вказані податкові
повідомлення-рішення протиправними,
позивач звернувся до суду з позовом про
їх скасування.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що господарські операції ТОВ
«Автобансервіс» з його контрагентом
ТОВ «САНОІЛ ТОРГ» є реальними та
підтверджуються необхідними
документами, а товари, що придбавалися
позивачем у вказаного підприємства,
отримувались з метою використання та
були використані позивачем у власній
господарській діяльності, що є
свідченням добросовісності позивача
при здійсненні вказаних операцій та
безпідставність тверджень відповідача
про неправомірне формування
податкового кредиту за наслідками
таких операцій та неправомірне
віднесення понесених за наслідками
таких операцій витрат до валових.

Колегія суддів погоджується з
наведеним висновком суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України,
розглядаючи справи щодо
протиправності рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

В даному випадку дослідженню підлягає
реальність господарських операцій, що
є підставою для виникнення права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування; добросовісність дій
платника податку, яка полягає у
відповідності вчинених ним дій
господарській меті, а також реальність
усіх даних, наведених у документах, що
надають право на податковий кредит
та/або бюджетне відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи,
заявлені позивачем суми бюджетного
відшкодування за період, що
перевірявся, за висновками
контролюючого органу не підлягають
відшкодуванню оскільки господарські
операції позивача з його контрагентом
ТОВ «САНОІЛ ТОРГ» не мали реального
характеру у зв'язку з відсутністю факту
реального здійснення господарської
діяльності контрагентами ТОВ «САНОІЛ
ТОРГ» - ТОВ «Інфініті», ПІТ «Тозрис»,
ПАТ «Київхліб».

До таких висновків контролюючий орган
прийшов на підставі акта перевірки ТОВ
«САНОІЛ ТОРГ» від 4 квітня 2013 р. №
895-22-20-37269136 та матеріалів досудового
розслідування по кримінальному
провадженню № 0000031, відкритому за
ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст.
212 КК України та щодо невстановлених
осіб за ознаками злочину,
передбаченого ч.2 ст. 205 КК України.

Податковим органом встановлено, що ТОВ
«САНОІЛ ТОРГ» проводило діяльність,
спрямовану на здійснення операцій,
пов'язаних з наданням податкової
вигоди для третіх осіб, перевіркою не
підтверджено реальність здійснення
господарських відносин із його
постачальниками.

Вказане, на думку, податкового органу,
свідчить, що ТОВ «САНОІЛ ТОРГ» має
ознаки фіктивності.

На підставі викладеного відповідачем
складено висновок щодо відсутності
поставки товарів від ТОВ «САНОІЛ ТОРГ»
до контрагентів-покупців, в тому числі
до ДП ТОВ «Автобансервіс».

Таким чином, висновки відповідача про
порушення позивачем вимог податкового
законодавства ґрунтуються виключно на
порушеннях податкового законодавства
контрагентом позивача - ТОВ «САНОІЛ
ТОРГ» та його постачальниками: ТОВ
«Інфініті», ПП «Тозрис», ПАТ «Київхліб»
«Булочно-кондитерський комбінат», ТОВ
«ПРІН КО», ТОВ «ТРАНСРЕГИОНАЛ-ТОРГ»,
ТОВ «ЦЕНТРИФИН-ЮГ», ТОВ «СПІКЕР КОМ».

Наслідки в податковому обліку платника
податків створюють лише реально
вчинені господарські операції, тобто
такі, що пов'язані з рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника, та відповідають
змісту, відображеному в укладених
платником податку договорах.

Перевіряючи реальність здійснення
позивачем господарських операцій у
спірний період, колегія суддів
виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, 11
листопада 2011 р. та 20 серпня 2012 р. між ТОВ
«САНОІЛ ТОРГ» (продавцем) та позивачем
(покупцем) було укладено 2 договори
купівлі - продажу: № 11-11-11 та № 20-08-12
(далі - договір № 11-11-11, № 20-08-12
відповідно) (т. 1, а.с. 211- 212, т. 2, а.с. 6-8).

Згідно з п. 1.1 названих договорів
продавець взяв на себе зобов'язання
передати у власність покупця продукцію
та матеріали (надалі - товар), а покупець
- прийняти товар та оплатити його на
умовах, визначених даним договором.

Відповідно до п. 1.2 названих договорів
найменування, асортимент, кількість, та
вартість товару визначається
сторонами у специфікаціях, які є
невід'ємними додатками до доданого
договору.

Так, згідно з п. 3.3 названих договорів
товар вважається поставленим
продавцем і прийнятим покупцем з
моменту підписання сторонами
відповідного Акту приймання - передачі
товару.

На виконання договорів № 11-11-11 та №
20-08-12 ТОВ «САНОІЛ ТОРГ» було поставлено
позивачу товар - олію соняшникову
нерафіновану.

Факт виконання вищевказаних договорів
підтверджується наступними
документами, копії яких містяться в
матеріалах справи:

1. специфікації до договору № 20-08-12 від:

- 9 січня 2012 р. № 1 на загальну суму 9 000 204
грн 00 коп. (т. 2, а.с. 9);

- 26 жовтня 2012 р. № 1 на загальну суму 48 004
369 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 213);

- 12 листопада 2012 р. № 2 на загальну суму 18
000 802 грн 30 коп. (т. 1, а.с. 241).

2. акти приймання - передачі від:

- 9 січня 2012 р. № 1 на загальну суму 4 530 000
грн 00 коп. (т. 2, а.с. 10);

- 10 січня 2012 р. № 1/1 на загальну суму 4 470
204 грн 00 коп. (т. 2, а.с. 13);

- 26 жовтня 2012 р. № 1 на загальну суму 5 309150
грн 00 коп. (т. 1, а.с. 214);

- 26 жовтня 2012 р. № 1/1 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 217);

- 27 жовтня 2012 р. № 1/2 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 220);

- 27 жовтня 2012 р. № 1/3 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 223);

- 29 жовтня 2012 р. № 1/4 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 226);

- 29 жовтня 2012 р. № 1/5 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 229);

- 30 жовтня 2012 р. № 1/6 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 232);

- 30 жовтня 2012 р. № 1/7 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 235);

- 31 жовтня 2012 р. № 1/8 на загальну суму 5 531
169 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 238);

- 12 листопада 2012 р. № 2 на загальну суму 4
819 750 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 242);

- 13 листопада 2012 р. № 2/1 на загальну суму
4 819 750 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 245);

- 14 листопада 2012 р. № 2/2 на загальну суму
4 819 750 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 248);

- 15 листопада 2012 р. № 2/3 на загальну суму
3 541 552 грн 30 коп. (т. 1, а.с. 3).

3. видаткові накладні, видані ТОВ
"САНОІЛ ТОРГ", від:

- 9 січня 2012 р. № РН - 0000020 на загальну
суму 4 530 000 грн 00 коп.;

- 10 січня 2012 р. № РН - 0000021 на загальну
суму 4 470 204 грн 00 коп.;

- 26 жовтня 2012 р. № РН - 0000646 на загальну
суму 5 309 150 грн. 00 коп.;

- 26 жовтня 2012 р. № РН - 0000647 на загальну
суму 5 309 150 грн 00 коп.;

- 27 жовтня 2012 р. № РН - 0000649 на загальну
суму 5 309 150 грн 00 коп.;

- 27 жовтня 2012 р. № РН - 0000650 на загальну
суму 5 309 150 грн 00 коп.;

- 29 жовтня 2012 р. № РН - 0000651 на загальну
суму 5 309 150 грн 00 коп.;

- 29 жовтня 2012 р. № РН - 0000652 на загальну
суму 5 309 150 грн 00 коп.;

- 30 жовтня 2012 р. № РН - 0000654 на загальну
суму 5 309 150 грн 00 коп.

- 30 жовтня 2012 р. № РН - 0000655 на загальну
суму 5 309 150 грн 00 коп.;

- 31 жовтня 2012 р. № РН - 0000658 на загальну
суму 5 531 169 грн 00 коп.;

- 12 листопада 2012 р. № РН - 0000698 на
загальну суму 4 819 750 грн 00 коп.;

- 13 листопада 2012 р. № РН - 0000699 на
загальну суму 4 819 750 грн 00 коп.;

- 14 листопада 2012 р. № РН - 0000701 на
загальну суму 4 819 750 грн 00 коп.;

- 15 листопада 2012 р. № РН - 0000702 на
загальну суму 3 541 552 грн 30 коп.

4. податкові накладні, видані ТОВ
«САНОІЛ ТОРГ», від:

- 9 січня 2012 р. № 21 на загальну суму 4 530 000
грн 00 коп. (т. 2, а.с. 12);

- 10 січня 2012 р. № 22 на загальну суму 4 470 204
грн 00 коп. (т. 2, а.с. 15);

- 26 жовтня 2012 р. № 813 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 216);

- 26 жовтня 2012 р. № 814 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 219);

- 27 жовтня 2012 р. № 816 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 222);

- 27 жовтня 2012 р. № 817 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 225);

- 29 жовтня 2012 р. № 818 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 228);

- 29 жовтня 2012 р. № 819 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 231);

- 30 жовтня 2012 р. № 822 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 234);

- 30 жовтня 2012 р. № 821 на загальну суму 5 309
150 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 237);

- 31 жовтня 2012 р. № 825 на загальну суму 5 531
169 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 240);

- 12 листопада 2012 р. № 875 на загальну суму
4 819 750 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 244);

- 13 листопада 2012 р. № 876 на загальну суму
4 819 750 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 247);

- 14 листопада 2012 р. № 878 на загальну суму
4 819 750 грн 00 коп. (т. 2, а.с. 2);

- 15 листопада 2012 р. № 879 на загальну суму
3 541 552 грн 30 коп. (т. 2, а.с. 5).

Факт оплати позивачем товару,
підтверджується виписками банку.

Правовідносини за спірним правочином в
повній мірі відображені в
бухгалтерському та податковому обліку
позивача.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
з метою подальшої реалізації товару,
придбаного у ТОВ «САНОІЛ ТОРГ», 11
листопада 2011 р. та 20 серпня 2012 р.
позивачем (комітентом) та товариством з
обмеженою відповідальністю «ЮГЕКОТОП»
(комісіонером) було укладено 2 договори
комісії: №11110 та № 2008/1К відповідно
(далі - договір №11110, № 2008/1К) (т. 2, а.с. 16 -
20, а.с. 63 - 67 відповідно).

Пунктом 1.1 зазначених договорів
передбачено, що комітент доручає, а
комісіонер зобов'язаний від свого
імені та за рахунок комітента за
обумовлену винагороду здійснити одну
або декілька зовнішньоекономічних
угод з продажу товару, асортимент,
кількість, ціна якого визначалася у
відповідному додатку до цього договору
комісії.

Відповідно до п. 1.2 названих договорів
товар залишався власністю комітента до
моменту його реалізації покупцеві -
нерезиденту (підписання акту приймання
- передачі комісіонера з покупцем).

Судом також встановлено, що договори
№11110 та № 2008/1К (між позивачем та
ТОВ «ЮГЕКОТОП») були виконані у повному
обсязі, що підтверджується наявними в
матеріалах справи належним чином
завіреними первинними документами, що
містяться в матеріалах справи.

Враховуючи те, що постачання позивачу
товарів підтверджено дослідженими в
судовому засіданні розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, які були надані
відповідачу до перевірки, доведеність
подальшого використання придбаних
послуг у власній господарській
діяльності позивача, суд приходить до
висновку про безпідставність
тверджень відповідача про
неправомірне формування податкового
кредиту за наслідками таких операцій.

Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 18 «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців», якщо
відомості, які підлягають внесенню
до Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін.

Відповідачем не надано доказів з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців,
щодо наявності запису про виключення з
реєстру контрагента позивача на момент
укладення чи виконання договору або
відсутності у нього статусу платника
ПДВ.

Колегія суддів критично оцінює
посилання відповідача на акти
перевірки контрагента позивача щодо
підтвердження господарських відносин
з платниками податків за період, що
перевірявся, оскільки визначальним
фактом права платника на бюджетне
відшкодування податку на додану
вартість є фактична оплата ним сум
такого податку контрагенту у
попередніх податкових періодах, яка
позивачем здійснена, що не
заперечується відповідачем.

Крім цього, необхідно зазначити, що і
практика Європейського суду з прав
людини, яка відповідно до ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» є джерелом права,
свідчить про те, якщо державні органи
мають інформацію про зловживання в
системі оподаткування конкретною
компанією, вони повинні застосовувати
відповідні заходи саме до цього
суб'єкта, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(Рішення Європейського суду з прав
людини від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав
проти України»).

Відносини між учасниками попередніх
ланцюгів постачань послуг не мають
безпосереднього впливу на дослідження
факту реальності господарської
операції, вчиненої між останнім у
ланцюгу постачань платником податків
та його безпосереднім контрагентом.

Враховуючи те, що постачання позивачу
товарів підтверджено дослідженими в
судовому засіданні розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, які були надані
відповідачу до перевірки, доведеність
подальшого використання придбаних
послуг у власній господарській
діяльності позивача, суд приходить до
висновку про безпідставність
тверджень відповідача про
неправомірне формування податкового
кредиту та валових витрат за
наслідками таких операцій.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що господарські операції
позивача з контрагентом ТОВ «САНОІЛ
ТОРГ» мали реальний характер, а
податковий кредит по вказаних
операціях сформовано позивачем
правомірно, що підтверджується
наступним.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1. Податкового
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2. ст. 198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: або
дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг; або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Водночас відповідно до п.198.3 ст. 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п. 198.6. Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими порушенням вимог ст. 201
цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені де складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
первинні документи, оформлені на
виконання договору підряду,
відповідають встановленим вимогам та
видам господарської діяльності
позивача.

Виконання договору підтверджується
також подальшим використанням
придбаних у товарів в межах
господарської діяльності позивача, як
того вимагає п.198.3 ст. 198 ПК.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що право позивача на
отримання податкового кредиту
підтверджене належними доказами, а
тому висновок відповідача про
порушення позивачем вимог п. 185.1 ст.185, п.
198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.4, п. 201.10 ст.201
Податкового кодексу України внаслідок
завищення від'ємного значення з
податку на додану вартість на підставі
податкових накладних, не відповідає
дійсним обставинам справи.

Перевіряючи висновок податкового
органу про порушення позивачем вимог
п. 138.1 ст. 138, п.п. 139. п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, колегія
суддів виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
Податкового кодексу України, витрати
операційної діяльності включають:
собівартість реалізований товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та
інших витрат беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.1 даної статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Згідно з пунктом 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визначаються на основі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами, ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
даного Кодексу.

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст.139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Таким чином, враховуючи наведене,
колегія суддів приходить до висновку,
що витрати, понесені позивачем за
період, що перевірявся, при веденні
фінансово-господарської діяльності з
контрагентом повинні приймати участь
у формуванні об'єкта оподаткування з
податку на прибуток підприємства за
цей період, оскільки підтверджуються
відповідними первинними документами,
що місяться в матеріалах справи.

Колегія суддів вважає помилковими
посилання відповідача на матеріали
досудового розслідування по
кримінальному провадженню № 0000031,
відкритому за ознаками злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України та
щодо невстановлених осіб за ознаками
злочину, передбаченого ч.2 ст. 205 КК
України, з яких вбачається, що ТОВ
«САНОІЛ ТОРГ» є фіктивним
підприємством, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України
обставини, які за законом повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Згідно з ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду
в кримінальній справі або постанова
суду у справі про адміністративний
проступок, які набрали законної сили, є
обов'язковими для адміністративного
суду, що розглядає справу про правові
наслідки дій чи бездіяльності особи,
щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, лише в питаннях, чи мало
місце діяння та чи вчинене воно цією
особою.

Отже, матеріали досудового
розслідування по кримінальному
провадженню № 0000031не є
допустимими та належними у справі
доказами у розумінні вимог ст. ст. 70 та 72
КАС України, оскільки зазначена особа
надавала свої покази в рамках
порушеної кримінальної справи, по якій
на момент ухвалення судом першої
інстанції оскаржуваної постанови,
відсутній вирок, який би встановлював
вину певних осіб у вчиненні злочину та
відповідні фактичні дані, які б мали
значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статті 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що доводи
органу державної податкової служби
не свідчать про наявність обставин, які
унеможливлюють підтвердження права на
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість позивачу та формування
валових витрат, у зв'язку з чим, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржувані податкові повідомлення -
рішенні прийняті податковим органом
без достатніх підстав.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно, оцінивши фактичні
обставини справи, з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
дійшов вірного висновку про
задоволення вимог адміністративного
позову.

Згідно з ст. ст. 198, 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 12 вересня
2013 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо його було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення копій особам,
які беруть участь у справі (ч. 5 статті
254 КАС України). Касаційна скарга на
судові рішення подається
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів
після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції,
крім випадків, передбачених цим
Кодексом, а в разі складення постанови
в повному обсязі відповідно до статті
160 цього Кодексу - з дня складення
постанови в повному обсязі (стаття 212
КАС України).

Головуючий суддя

А.Б. ПаріновСудді
І.О. Грибан О.А. Губська

Головуючий суддя
Парінов А.Б.

Судді:
Грибан І.О.

Губська О.А.