Справа № 2а-0370/3334/12
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 р.
Справа
№ 180877/12/9104 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Лемцьо І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області Державної податкової служби
(правонаступник Луцька об'єднана
державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Волинській області) на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 07 листопада
2012 року в справі за позовом Приватної
фірми «Ельф» до Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Волинської області Державної
податкової служби про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В
И В :

09.10.2012 Приватна фірма «Ельф» (далі - ПФ)
звернулася до суду з позовом до Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області
Державної податкової служби (далі -
ОДПІ) про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 26.09.2012 № та
№. Позовні вимоги обґрунтовані
тим, що спірні податкові
повідомлення-рішення прийняті з
порушенням норм законодавства,
оскільки право позивача на податковий
кредит підтверджується усіма
необхідними первинними документами, а
висновки відповідача стосовно
фактичної безтоварності(нереальності)
господарських операцій позивача з
контрагентами Товариством з обмеженою
відповідальністю «Агротрейд» (далі -
ТОВ), Товариством з обмеженою
відповідальністю «Техпромінвестторг»
(далі - ТОВ-1), Товариством з обмеженою
відповідальністю «ТК «Агротрейд» (далі
- ТОВ-2) та Приватним підприємством
«Промислове підприємство
«Юран-Україна» (далі - ПП), через
відсутність всіх належних
підтверджуючих документів, є
необґрунтованими та не підтвердженими
доказами. На підтвердження розміру
понесених позивачем витрат під час
проведення перевірки були надані всі
первинні документи, які відповідачем
не були взяті до уваги.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 07 листопада
2012 року в справі №2а/0370/3334/12 позов
задоволено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що підтвердження
понесених позивачем витрат та його
право на податковий кредит
підтверджені всіма необхідними та
достатніми первинними документами, які
стверджують реальність та товарність
його господарських операцій із
вказаними контрагентами, придбані в
останніх товари використані в
господарській діяльності позивача.
Висновки податкового органу викладені
в акті перевірки не відповідають
дійсності та не підтверджені належними
та допустимими доказами.

Постанову оскаржив відповідач, який в
апеляційній скарзі просить її
скасувати та прийняти нову, якою
відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю. Апеляційна скарга
обґрунтована тим, що протягом
перевірки позивачем не було надано ряд
належним чином оформлених первинних
документів, що ставить під сумнів
реальність здійснення господарських
операцій із вказаними контрагентами.

Позивач в письмовому запереченні
вважає постанову суду першої інстанції
обґрунтованою, прийняту з врахуванням
всіх обставини справи та такою, що
відповідає нормам матеріального та
процесуального права. Просить
апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, апеляційну скаргу,
суд апеляційної інстанції приходить до
переконання, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
міркувань.

ПФ зареєстровано виконавчим комітетом
Луцької міської ради 26.06.1996, з 01.07.1996
перебуває на податковому обліку у
відповідача, 31.07.1997 йому видано
свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість (далі - ПДВ).
Основними видами його діяльності є,
зокрема, оптова торгівля
сільськогосподарською технікою,
роздрібна торгівля іншими
непродовольчими товарами, не
віднесеними до інших угрупувань (а.с.20-23
т.1)

На підставі Акта від 13.09.2012
№4413/22-1/НОМЕР_1 планової виїзної
перевірки ПФ з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2011 по
30.06.2012 податковим органом було
встановлено, зокрема, порушення
позивачем вимог п.44.1 ст.44, п.138.1 та п.138.2
ст.138 ПК України в результаті чого
занижено податок на прибуток в
загальній сумі 132725грн, в тому числі за
ІІІ квартал 2011 року - 54558грн, VІ квартал
2011 року - 17435грн, І квартал 2012 року -
7440грн, ІІ квартал 2012 року - 53292грн, а
також вимог п.185.1 ст.185, п.186.1 ст.186, п.198.1
та п.198.6 ст.198 ПК України в результаті
чого занижено ПДВ в загальній сумі
120502грн, в тому числі за листопад 2011 року
- 16545грн, січень 2012 року - 18655грн, лютий 2012
року - 33158грн, квітень 2012 року - 2248грн,
травень 2012 року - 49163грн та червень 2012
року - 733грн (а.с.24-60 т.1).

До таких висновків податковий орган
дійшов зазначивши, що позивачем не
надано для перевірки належним чином
оформлених документів, які б
підтверджували ідентифікацію товару
(паспорта продукції чи сертифікати
якості) та його транспортування по
взаємовідносинах із вказаними
контрагентами.

26.09.2012 відповідачем на підставі
вказаного Акта прийнято податкові
повідомлення-рішення:№, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на прибуток в сумі
163091грн (основний платіж 132725грн, штрафні
(фінансові) санкції (штрафи) 30366грн);
№, яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем ПДВ в сумі
180753грн(основний платіж 120502грн, штрафні
(фінансові) санкції (штрафи) 60251грн)
(а.с.61-62 т.1).

Стаття 67 Конституції України
передбачає, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом. Згідно
зі ст.92 Основного Закону виключно
законами України встановлюються
система оподаткування, податки і збори.

Згідно з пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до п.44.1 ст.44 цього ж Кодексу
для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Пункт 138.1 ст.138 ПК України визначає
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування, які
складаються, зокрема, із витрат
операційної діяльності. У пп.138.1.1 цієї ж
статті визначено, що такі витрати
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати, які беруться
для визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2-140.5 ст.140, статей 142 і
143 та інших статей цього Кодексу, які
прямо визначають особливості
формування витрат платника податку.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України
визначено, що не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно з п.198.1 ст.198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

У відповідності до п.198.2 ст.198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст.39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з п.201.11 ст.201 цього
Кодексу). У разі якщо на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, які попередньо віднесені до
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону, п.198.6 ст.198 ПК України.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту,
п.201.10 ст.201 ПК України.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення,
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

З наведеного випливає, що право
платника на зменшення
оподатковуваного доходу на суму
понесених витрат надається
добросовісним платникам для
компенсації реально понесених ними
витрат, пов'язаних з отриманням
прибутку, у зв'язку з чим обумовлюється
необхідністю підтвердження належними
документами факту понесення таких
витрат.

Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платника, яка презюмує
економічну виправданість дій платника,
що мають своїм наслідком отримання
податкової вигоди, та достовірність
відомостей у бухгалтерській та
податковій звітності платника.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджуют існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування витрат та податкового
кредиту.

Так, у разі, якщо дії платника податків
свідчать про його добросовісність, а
вчинені ним господарські операції, не
викликають сумніву у їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема, податкових накладних.

Слід погодитися з висновками суду
першої інстанції, оскільки на підставі
повно та всебічно досліджених доказів
він дійшов правильних та обґрунтованих
висновків про те, що твердження
відповідача про безтоварність
господарських операцій позивача з його
контрагентами, а відповідно заниження
податку на прибуток та заниження ПДВ не
обґрунтовані належними та допустимими
доказами.

Реальність, товарність господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами підтверджена, а саме,
щодо:

ТОВ договором поставки продукції -
запасних частин до
сільськогосподарської техніки,
видатковими та податковими накладними,
подорожніми листами вантажного
автомобіля, виписками по банківському
рахунку позивача (а.с.63-141 т.1);

ТОВ-1 договором поставки продукції -
запасних частин до
сільськогосподарської техніки,
видатковими та податковими накладними,
подорожніми листами вантажного
автомобіля, виписками по банківському
рахунку позивача (а.с.152-211 т.1);

ТОВ-2 договором поставки продукції -
запасних частин, видатковими та
податковими накладними, подорожніми
листами вантажного автомобіля,
виписками по банківському рахунку
позивача (а.с.212-242 т.1, а.с.1-26 т.2);

ПП договором купівлі-продажу товарів -
газобалонного обладнання для
автомобілів, видатковими та
податковими накладними, подорожніми
листами вантажного автомобіля,
виписками по банківському рахунку
позивача(а.с.27-41 т.2).

Крім того встановлено, що кожна
поставка товару підтверджується його
сертифікатами якості, виданими
постачальниками продукції,
транспортування товару здійснювалось
власним та орендованими позивачем
транспортними засобами, про що
свідчать договори оренди вантажних
автомобілів та свідоцтва про
реєстрацію цих транспортних засобів
(а.с.144-148 т.1). Для перевезення вантажу ПФ
відряджало водія ОСОБА_1 та
експедиторів, яким видавались
довіреності на отримання товару від
цих контрагентів, що підтверджується
наявними в матеріалах справи
посвідченнями про відрядження та
журналом обліку виданих довіреностей
(а.с.58-79 т.2).

Вказані первинні документи були повно,
всебічно та належним чином
проаналізовані судом першої інстанції
та їм надана відповідна оцінка у
взаємозв'язку із зазначеними основними
видами діяльності позивача.

Судом першої інстанції також враховано
ту обставину, що придбані позивачем у
контрагентів товари використані ним у
своїй господарській діяльності -
реалізовані своїм контрагентам, що
підтверджується відповідними
первинними документами(а.с.83-179 т.2).

Вказані вище письмові докази свідчать
про використання позивачем в
оподатковуваних операціях у межах
своєї господарської діяльності
товарів придбаних у контрагентів, та
спростовують твердження відповідача
про безтоварність господарських
операцій із такими контрагентами.

Контрагенти позивача на час укладення
вказаних договорів з позивачем та їх
виконання були належним чином
зареєстрованими юридичними особами та
платниками ПДВ і мали право на випуск
податкових накладних. Ними належним
чином задекларовано податкові
зобов'язання по господарських
операціях з позивачем. Частина таких
була ліквідована та зазначено про їх
відсутність за місцезнаходженням
після здійснення спірних
господарських операцій з позивачем.

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців» якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Згідно з п.110.1 ст.110 ПК України платники
податків, податкові агенти та/або їх
посадові особи несуть
відповідальність у разі вчинення
порушень, визначених законами з питань
оподаткування та іншим законодавством,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи.

Чинне законодавство України не ставить
в залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів(робіт,
послуг), на вартість яких нарахований
ПДВ, що включений платником податку до
податкового кредиту.

Верховний Суд України у постанові від 31
січня 2011 року в справі №21-47а10 прийшов
до висновку, що якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо сплати
податку до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи. Зазначені
обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого відшкодування та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Практика Європейського Суду з прав
людини також підтверджує такий підхід
до вирішення податкових спорів.
Зокрема, у рішенні від 22 січня 2009 року в
справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява №3991/03) цей суд зазначив, що
платник податку не повинен нести
наслідків невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Сама собою наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце.

Виходячи з положень ч.2 ст.71 КАС України
апеляційний суд враховує, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на суб'єкта
владних повноважень, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Підсумовуючи, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що суд
першої інстанції при вирішенні даного
публічно-правового спору правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку. Доводи
апелянта висновків суду не
спростовують та не дають правових
підстав для скасування оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,

У Х В А Л
И В :

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Волинській області залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 07
листопада 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
А.Р. Курилець

Суддя
В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 05 лютого 2014
року.