Справа № 2а/1770/1018/11
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року м.
Київ К/9991/76877/11

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Вербицька О.В., Маринчак Н.Є.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу приватного
підприємства "Будсервіс-Стандарт" (далі
- Підприємство)

на постанову Рівненького окружного
адміністративного суду від 23.06.2011

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2011

у справі № 2а/1770/1018/2011

за позовом Підприємства

до Здолбунівської об'єднаної державної
податкової інспекції Рівненської
області (далі - Здолбунівська ОДПІ)

про скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Фактичний зміст позовних вимог
зводиться до скасування податкових
повідомлень-рішень від 17.09.2010 № /0,
№ /0, від 09.11.2010 № /1, № /1
та від 19.01.2011 № № /2, № /2.

Постановою Рівненького окружного
адміністративного суду від 23.06.2011,
залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2011, у
позові відмовлено. У прийнятті цих
судових актів попередні судові
інстанції виходили з того, що
обставинами, встановленими вироком
Рівненського міського суду від 25-26
травня 2010 року у справі № 1-386/10,
підтверджується фіктивність операцій
з поставки будівельних матеріалів у
рамках господарських правовідносин
між Підприємством та приватним
підприємством «Агроімпекс-ресурс»
(далі - ПП «Агроімпекс-ресурс»).

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням чинного
законодавства (зокрема, підпунктам 7.4.1,
7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість») та
дійсним обставинам справи,
Підприємство звернулося до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати судові акти обох попередніх
інстанцій та прийняти нове рішення по
суті спору, яким позов задовольнити.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що
реальність виконання поставок з боку
ПП «Агроімпекс-ресурс» в адресу
Підприємства підтверджується
документально, тоді як податкова
інспекція незаконно застосувала до
позивача негативні наслідки
протиправних дій його контрагента як
третьої особи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення касаційних
вимог Підприємства виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
Здолбунівською ОДПІ було проведено
невиїзну позапланову перевірку
Підприємства з питань достовірності,
повноти нарахування і сплати податків
та зборів (обов'язкових платежів) при
проведенні взаєморозрахунків з ПП
«Агроімпекс-ресурс» за період з 01.09.2008
по 30.09.2008.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом було складено акт
від 06.09.2010 № 961/23-34119173 та донараховано
Підприємству податкові зобов'язання з
податку на прибуток у сумі 9318 грн. (у
тому числі 6212 грн. за основним платежем
та 3106 грн. за штрафними санкціями) та з
податку на додану вартість у сумі 7455
грн. (у тому числі 4970 грн. за основним
платежем та 2485 грн. за штрафними
санкціями) за податковими
повідомленнями-рішеннями від 17.09.2010 №
/0 та № /0, відповідно.

Правова позиція податкового органу,
покладена в основу прийняття цього
акта індивідуальної дії, полягає у
тому, що позивачем було незаконно
сформовано податковий кредит по
операціям з придбання будівельних
матеріалів у ПП «Агроімпекс-ресурс».
При цьому Здолбунівська ОДПІ
посилається на те, що вироком
Рівненського міського суду від 25-26
травня 2010 року у справі № 1-386/10
встановлено, що ПП «Агроімпекс-ресурс»
було створено з метою прикриття
незаконної діяльності по конвертації
безготівкових коштів у готівку та
мінімізації податкових зобов'язань;
зазначене підприємство фактично не
мало можливості та не провадило
будь-якої реальної господарської
діяльності, а здійснювало лише штучне
документування поставки товарів під
час отримання на розрахунковий рахунок
коштів від різних суб'єктів
господарювання з ціллю їх конвертації.

Як випливає зі змісту пункту 1.7 статті 1
Закону України «Про податок на додану
вартість» (який діяв на час виникнення
спірних правовідносин), податковий
кредит - це сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 названого Закону податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

За змістом підпункту 5.2.1 пункту 5.2
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
до складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит, а також на зменшення
оподаткованого доходу на суму
понесених витрат є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку (зокрема,
податковими накладними), що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

У розглядуваній справі суди за
наслідками дослідження наявних у
справі доказів встановили, що фактично
Підприємством за участю ПП
«Агроімпекс-ресурс» було створено
пакет документів для збільшення
податкового кредиту та валових витрат
з метою мінімізації сплати податків до
бюджету, позаяк застосований позивачем
механізм господарсько-правових
правовідносин створює лише видимість
товарообігу та руху грошових коштів
без реальних економічних змін
майнового стану у процесі здійснення
реальної економічної діяльності.

І хоча дійсно, платник не може нести
відповідальність за протиправні дії
інших осіб, що перебувають поза межами
його контролю та впливу, а відтак не
може бути позбавлений права на
податкову вигоду за порушення,
допущені його контрагентами, однак у
даному разі підставою для висновку про
необґрунтованість податкової вигоди
Підприємства стала установлена
вироком суду у кримінальній справі
фіктивність спірних господарських
операцій з поставки будівельних
матеріалів позивачеві.

Фактичні доводи Підприємства,
викладені у касаційній скарзі, не
спростовують наведених висновків
попередніх судових інстанцій, а
спрямовані на переоцінку обставин
справи, що не віднесено процесуальним
законодавством до компетенції суду
касаційної інстанції.

Оскільки висновки судів відповідають
нормам чинного законодавства та
фактичним обставинам спору,
установленим на підставі повного та
об'єктивного дослідження доказів у
справі, то процесуальних підстав для
скасування оскаржуваних постанови та
ухвали судів першої та апеляційної
інстанцій зі спору не вбачається.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу приватного
підприємства "Будсервіс-Стандарт"
відхилити.

2. Постанову Рівненького окружного
адміністративного суду від 23.06.2011 та
ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2011 у
справі № 2а/1770/1018/2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:О.В. Вербицька Н.Є. Маринчак