Справа № 826/15787/13-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
1-й інстанції: Келеберда В.І.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

23 січня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Межевича М.В.

за участю
секретаря Рижкової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 14 листопада 2013 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Київського міського центру
зайнятості, треті особи Товариство з
обмеженою відповідальністю "Мішелін
Україна", ОСОБА_3 про визнання
протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Київського міського центру зайнятості
про визнання протиправним та
скасування рішення про продовження дії
виданого в 2012 році дозволу на
працевлаштування в Україні
громадянина Франції ОСОБА_3.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 листопада 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції як таку, що
постановлена з помилковим
застосуванням норм матеріального та
процесуального права та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі. В своїй
апеляційній скарзі апелянт
посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
рішення суду, неповне з'ясування всіх
обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушення судом норм
процесуального права, що є підставою
для скасування судового рішення

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
залишенню без змін, з наступних
підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини справи, наданим
доказам дав правильну правову оцінку і
прийшов до обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
посаду директора ТОВ «Мішелін Україна»
займав громадянин Франції ОСОБА_3 на
підставі дозволу виданого в 2012 році на
працевлаштування в Україні.

27.08.2013 року ТОВ «Мішелін Україна»
звернулось до Київського міського
центру зайнятості із заявою про
продовження дії дозволу на
застосування праці громадянина
Франції ОСОБА_3 на посаді генерального
директора ТОВ «Мішелін Україна», який є
кваліфікованим працівником.

За результатом розгляду заяви
Київським міським центром зайнятості
прийнято наказ від 04.09.2013 №151, яким
прийнято рішення про продовження дії
дозволу на застосування праці на
посаді Генерального директора ТОВ
«Мішелін Україна» громадянина Франції
ОСОБА_3.

Разом з тим, 30.07.2013 року позивач
звернувся до Київського міського
центру зайнятості із заявою про
прийняття ТОВ «Мішелі Україна» рішення
про скорочення штату та виключення
посади, що обіймав позивач зі штатного
розпису та як наслідок його
попередження про звільнення. Також,
позивач зазначає, що він має необхідну
кваліфікацію для зайняття посади
генерального директора ТОВ «Мішелін
Україна», вказане на його думку є
підставою для відмови у продовженні
дії виданого в 2012 році дозволу на
працевлаштування в Україні
громадянина Франції ОСОБА_3.

Листом від 04.09.2013 відповідач повідомив
позивача, що копія його заяви скерована
до Територіальної державної інспекції
з питань праці у місті Києві для
відповідного реагування.

Не погоджуючись з винесеним рішенням
про продовження дії дозволу та
вважаючи, що його права порушено,
позивач звернувся з позовом до
Окружного адміністративного суду м.
Києва про визнання неправомірним та
скасування вказаного вище рішення.

Суд першої інстанції відмовляючи в
задоволенні позову прийшов до
висновку, що процедура прийняття
рішення щодо видачі дозволу на
працевлаштування громадянина Франції
ОСОБА_3, та, відповідно, порядок
оформлення продовження дії дозволу на
працевлаштування останнього
відповідачем не порушені.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
оскільки вони знайшли своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, колегія суддів зважає
на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
ТОВ «Мішелін Україна» заснована
Закритою компанією з обмеженою
відповідальністю «Мішелін Фінанс
(Пі-Ба) Бі.Ві» та командитним
акціонерним товаристом «Компані
Фінансєре Мішелін». Тобто, ТОВ «Мішелін
Україна» заснована іноземними
підприємствами для роботи в Україні. На
цій підставі, засновники направили для
роботи на посаді генерального
директора ОСОБА_3.

У зв'язку з цим, ТОВ «Мішелін Україна»
звернулись до відповідача про надання
дозволу на роботу в Україні
громадянина Франції.

Статтею 42 Закону України "Про
зайнятість населення" від 05.07.2012 № 5067-VI
встановлено, що підприємства, установи
та організації мають право на
застосування праці іноземців та осіб
без громадянства на території України
на підставі дозволу, що видається
територіальними органами центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції, на
строк до одного року, якщо інше не
передбачено міжнародними договорами
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України.

Дозвіл роботодавцю на застосування
праці іноземця або особи без
громадянства видається за умови, що в
Україні (регіоні) відсутні
кваліфіковані працівники, які
спроможні виконувати відповідний вид
роботи, або є достатнє обґрунтування
доцільності застосування їх праці,
якщо інше не передбачено міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Порядок видачі, продовження дії та
анулювання дозволу на застосування
праці іноземців та осіб без
громадянства і розмір плати за видачу
дозволу, яка зараховується до бюджету
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття,
визначаються Кабінетом Міністрів
України.

Процедуру видачі, продовження дії та
анулювання дозволу на застосування
праці іноземців та осіб без
громадянства визначено Порядком
видачі, продовження дії та анулювання
дозволу на застосування праці
іноземців та осіб без громадянства
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України «Питання видачі,
продовження дії та анулювання дозволу
на застосування праці іноземців та
осіб без громадянства» від 27.05.2013 № 437
(далі Порядок).

Відповідно до п. 9 Порядку для
продовження дії дозволу роботодавець
подає територіальному органові не
пізніше ніж за 30 календарних днів до
закінчення дії дозволу:

- заяву згідно з додатком до цього
Порядку;

- дві кольорові фотокартки іноземця чи
особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5
сантиметра;

- довідку МВС про те, що іноземець чи
особа без громадянства, які на момент
оформлення дозволу перебувають на
території України, не відбувають
покарання за скоєння злочину та
стосовно них не здійснюється
кримінальне провадження.

Інші документи, визначені в цьому
Порядку, подаються у разі внесення до
них змін.

Відповідно до п. 24 Порядку
Територіальний орган приймає рішення
про відмову у видачі, продовженні дії
дозволу у разі:

- наявності кваліфікованих працівників
в Україні (регіоні), які можуть бути
працевлаштовані на заявлену
роботодавцем вакансію та відповідають
вимогам, зазначеним роботодавцем в
інформації про попит на робочу силу
(вакансії), та відмови роботодавця у
працевлаштуванні громадян України, які
були направлені територіальними
органами для працевлаштування (крім
рішення про видачу дозволу на
застосування праці осіб, зазначених в
абзацах четвертому та п'ятому пункту 2
цього Порядку);

- невідповідності рівня освіти,
кваліфікації іноземця чи особи без
громадянства вимогам, зазначеним
роботодавцем в інформації про попит на
робочу силу (вакансії);

- наявності, за даними Державного
реєстру загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
заборгованості роботодавця із сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування;

- наявності заборгованості із сплати
штрафних санкцій за порушення вимог
Закону України "Про зайнятість
населення";

- невідповідності поданих роботодавцем
документів вимогам цього Порядку;

- недостовірності даних, що містяться у
поданих роботодавцем документах;

- наявності рішення про примусове
повернення або примусове видворення
іноземця чи особи без громадянства,
прийнятого відповідно до статей 26 та 30
Закону України "Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства";

- відбування іноземцем чи особою без
громадянства на момент оформлення
дозволу покарання за скоєння злочину
або здійснення стосовно нього
кримінального провадження;

- порушення строків, зазначених у
пунктах 4 і 9 цього Порядку.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судом першої
інстанції, що Товариством 27 серпня 2013
року було надано документи, відповідно
до встановленого законодавством
переліку, для розгляду Відповідачем та
прийняття рішення щодо продовження дії
Дозволу. Відповідне рішення комісії
Відповідача оформлене Наказом № 151 від
4 вересня 2013 року.

Таким чином, при вирішенні питання про
продовження дії Дозволу Відповідач не
мав права вимагати від Товариства
надання звіту про вакансії, де
зазначалися б вимоги до кандидатів на
посаду Генерального директора, і не був
зобов'язаний та не мав можливості
досліджувати наявність чи відсутність
працівників - громадян України,
кваліфікація яких дозволила б їм
виконувати відповідні посадові
обов'язки.

Крім того, посада Генерального
директора TOB «Мішелін Україна» на
момент подання заяви про продовженням
строку дії дозволу на працевлаштування
ОСОБА_3 на цій посаді не була вакантною,
оскільки ОСОБА_3 звільнений чи
переведений не був, а продовжував
працювати на цій посаді.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що відповідачем дотримано
вимоги законодавства в частині
виконання процедури продовження
строку дії Дозволу, а відтак рішення
Відповідача, прийняте за наслідками
розгляду заяви Товариствам законним.

Як зазначено вище, наказом Київського
міського центру зайнятості від 04.09.2013
року №151 відповідно до пропозиції
комісії з питань видачі, продовження
дії та анулювання дозволу на
застосування праці іноземців та осіб
без громадянства (протокол №380 від
03.09.2013 року) прийнято рішення, зокрема,
про продовження дії дозволу на
застосування праці на посаді
Генерального директора ТОВ «Мішелін
Україна» громадянина Франції ОСОБА_3.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано зазначає, що оскаржуване
рішення прийнято уповноваженою особою
на підставі документів та в строк
встановлені Порядком видачі,
продовження дії та анулювання дозволу
на застосування праці іноземців та
осіб без громадянства.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції, що
оскаржуваним рішенням не порушено
права позивача та зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Реалізація повноважень
територіального органу Державної
служби зайнятості України, зокрема,
повноважень щодо надання в
установленому порядку соціальних
послуг відповідно до Законів України
«Про зайнятість населення» та «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» та сприяння громадянам у
підборі підходящої роботи(підпункти З
та 7 пункту 4 Положення про Державну
службу зайнятості України,
затвердженого Указом Президента
України від 16 січня 2013 року № 19/2013 - далі
- Указ № 19/2013 ),здійснюється відповідно
до пункту 5 Порядку реєстрації,
перереєстрації безробітних та ведення
обліку осіб, які шукають роботу,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 20 березня 2013 р. №
198, шляхом видання направлення на
працевлаштування безробітних, які
звернулися за сприянням у
працевлаштуванні, до роботодавця
відповідно до вказаних ним вимог до
кандидата на посаду (надання
безробітним підходящої роботи).

Так, Відповідач не міг розглядати
кандидатуру Позивача, оскільки на
момент розгляду Відповідачем заяви про
продовження строку дії Дозволу та
прийняття відповідного рішення
Позивач не був звільнений з роботи, та
не перебував на обліку у Державній
службі зайнятості, як особа, що
звернулася за сприянням у
працевлаштуванні. В той же час,
Відповідачем було прийняте правильне
рішення щодо спрямування заяви
Позивача від 30 липня 2013 року за
належністю до державної інспекції з
питань праці, оскільки викладена в ній
інформація не свідчила про наявність у
Позивача права на сприяння у
працевлаштуванні.

Крім того, ні Указом № 19/2013,ні будь-яким
іншим актом законодавства України не
передбачено, що працевлаштування осіб,
звільнених у зв'язку зі скороченням
штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП
України у разі поворотного прийняття
на роботу працівників аналогічної
кваліфікації відноситься до
компетенції Відповідача. Відповідно до
частини 1 статті 42-1 КЗпП України такі
питання вирішуються безпосередньо
роботодавцем при зверненні
працівників для укладення трудового
договору. Участь Відповідача при цьому
обмежена виключно сприянням у
працевлаштуванні звільненого раніше
працівника, проте такого, який
перебуває на обліку в службі
зайнятості, зокрема, шляхом
направлення такого працівника для
працевлаштування до роботодавця. Тому
посилання Позивача на статтю 42-1КЗпП
України, є безпідставним.

Відповідно до частини 1 статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Позивачем не доведено, які саме його
права були порушені при продовженні
Дозволу Відповідачем, і в чому ці
порушення полягають, в той час, як
Відповідач діяв на підставі, в межах
повноважень, та у спосіб, що
передбачені чинним законодавством
України.

Разом з тим, суд першої інстанції
обґрунтовано не прийняв до уваги
твердження позивача про порушення
відповідачем вимог абз 1, 5 п. 24 Порядку,
а саме: наявності кваліфікованих
працівників в Україні (регіоні), які
можуть бути працевлаштовані на
заявлену роботодавцем вакансію та
відповідають вимогам, зазначеним
роботодавцем в інформації про попит на
робочу силу (вакансії), та відмови
роботодавця у працевлаштуванні
громадян України, які були направлені
територіальними органами для
працевлаштування та подання
роботодавцем недостовірної
інформації, так, як з матеріалів справи
вбачається та підтверджено
представником позивача в судовому
засіданні в суді апеляційної інстанції
посада генерального директора ТОВ
«Мішелі Україна» на час подачі
документів та прийняття оскаржуваного
рішення не була вакантною та на час
прийняття спірного рішення позивач не
був звільнений з роботи та не перебував
на обліку у Державній службі
зайнятості як особа, що звернулась за
сприянням у працевлаштуванні.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази як відмови роботодавця (ТОВ
«Мішелі Україна») у працевлаштуванні
громадян України, які були направлені
територіальними органами для
працевлаштування, так і направлення
Київським міським центром зайнятості
громадян України на працевлаштування у
ТОВ «Мішелін Україна» на посаду
генерального директора

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що оскаржуване позивачем
рішення прийнято відповідачем
правомірно, у чіткій відповідності з
чинним законодавством, а тому підстав
для задоволення позовних вимог немає.

Отже, суд першої інстанції дав належну
оцінку всім обставинам справи та вірно
застосував законодавство, що регулює
ці правовідносини.

Надані докази були оцінені судом
першої інстанції, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Крім того, було оцінено належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, що відповідає вимогам ст. 86
КАС України.

З огляду на зазначене та беручи до
уваги достатній і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності колегія суддів
дійшла висновку, що викладені у
позовній заяві доводи позивача є
необґрунтованими та, відповідно, його
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню.

При цьому апеляційна скарга не містить
посилання на обставини, передбачені
статтями 202 - 204 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за яких рішення суду підлягає
скасуванню.

Доводи, викладені заявником в
апеляційній скарзі були предметом
дослідження суду першої інстанції і не
знайшли свого належного підтвердження.

Вказані в апеляційній скарзі
процесуальні порушення не призвели до
неправильного вирішення справи і не є
підставою для скасування судового
рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
апеляційна скарга залишається без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14 листопада 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів із дня
складання у повному обсязі, тобто з 28
січня 2014 року шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого адміністративного
суду України у порядку ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Головуючий суддя
Земляна Г.В.

Судді:
Горбань Н.І.

Межевич М.В.