Справа № 817/233/14
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2014-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/233/14

07 лютого 2014 року 11год. 33хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Друзенко Н.В. за участю секретаря
судового засідання Ляшук Г.С. та сторін
і інших осіб, які беруть участь у
справі:

позивача: представник Меленчук І.В.

відповідача: представник не прибув

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Прокурора Радивилівського
району Рівненської області до
Радивилівської районної ради
про визнання протиправним та
скасування рішення ВСТАНОВИВ:

Прокурор Радивилівського району
звернувся в суд з позовом до
Радивилівської районної ради про
визнання протиправним та скасування
рішення позачергової сесії від 28 січня
2014 року "Про визнання Народної ради
України як колегіального органу,
уповноваженого представляти інтереси
народу України".

Позовні вимоги в повному обсязі
підтримані представником позивача в
судовому засіданні, яка на їх
обґрунтування зазначила, що
прокуратурою Радивилівського району 28
січня 2014 року проведено перевірку у
порядку нагляду за додержанням і
застосуванням законів в
Радивилівській районній раді, в ході
якої встановлено, що радою на сесії 28
січня 2014 року прийнято рішення "Про
визнання Народної Ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України".
Ствердила, що вказане рішення не
узгоджується з положеннями
Конституції України та нормами Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" №280/97-ВР від 21.05.1997 року. З
огляду на те, що приймаючи спірне
рішення Радивилівська районна рада
вийшла за межі наданої законодавством
компетенції, просила визнати вказане
рішення протиправним та скасувати
його.

Відповідач в судове засідання не
прибув, хоча належним чином був
повідомлений про дату, час і місце
судового розгляду, факсом направив
клопотання про розгляд справи у
відсутність представника районної
ради (а.с.68).

Судом не визнавалася обов'язковою
участь сторін в судовому засіданні. За
таких обставин, суд вважає за можливе
розглянути справу без участі
відповідача на підставі наявних
доказів.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення представника
позивача, дослідивши подані суду
письмові докази, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд дійшов висновку що
позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що позачергова
сесія Радивилівської районної ради
скликана за письмовим зверненням 14
депутатів районної ради від 27 січня 2014
року (а.с.8).

28 січня 2014 року позачерговою сесією
шостого скликання Радивилівської
районної ради прийнято рішення №502 "Про
визнання Народної Ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України",
яким вирішено визнати Народну Раду
України колегіальним органом,
уповноваженим представляти інтереси
народу України та рекомендовано
міській та сільським радам
Радивилівського району скликати
позачергові сесії рад для розгляду та
вирішення аналогічного питання
(а.с.11,67).

Згідно з витягом з протоколу сесії за
дане рішення проголосувало 26 депутатів
(а.с.14).

Прокуратурою Радивилівського району
на підставі постанови прокурора від 28
січня 2014 проведена перевірка у порядку
нагляду за додержанням і застосуванням
законів у Радивилівській районній раді
(а.с.6-7).

За наслідками виявлених під час
перевірки порушень закону, без
внесення подання, прокурор
Радивилівського району звернувся в суд
з адміністративним позовом щодо
визнання протиправним та скасування
рішення позачергової сесії
Радивилівської районної ради від 28
січня 2014 року "Про визнання Народної
Ради України як колегіального органу,
уповноваженого представляти інтереси
народу України".

При вирішенні позовних вимог суд
виходив з наступного.

1. Що стосується повноважень позивача
на звернення до суду.

В силу вимог статті 1 Закону України
"Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991 року
прокурорський нагляд за додержанням і
правильним застосуванням законів
Кабінетом Міністрів України,
міністерствами та іншими центральними
органами виконавчої влади, органами
державного і господарського
управління та контролю, Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевими Радами, їх виконавчими
органами, військовими частинами,
політичними партіями, громадськими
організаціями, масовими рухами,
підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 19 цього предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів є,
зокрема, відповідність актів, що
видаються всіма органами,
підприємствами, установами,
організаціями та посадовими особами,
вимогам Конституції України та чинним
законам.

Пунктом 2 частини п'ятої статті 23 цього
Закону передбачено, що прокурор, без
внесення подання, може звернутися до
суду щодо визнання протиправним
рішення чи окремих його положень і щодо
скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень.

Звертаючись до суду із такою вимогою,
прокурор діє як посадова особа органу
державної влади та набуває статусу
позивача. Відтак, прокурор в межах
повноважень, у порядку та в спосіб,
передбачений законом, звернувся до
суду з даним адміністративним позовом.

2.Що стосується рішення Радивилівської
районної ради.

У відповідності до статті 19
Конституції України правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Що стосується органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, їх посадових осіб, то
такі зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 7-рп/2009 від 16.04.2009 року "У справі за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування)" надано офіційне
тлумачення частині другій статті 19
Конституції України. Конституційний
суд, зокрема, зазначив, що органи
місцевого самоврядування, здійснюючи
владу і самостійно вирішуючи питання
місцевого значення, віднесені законом
до їх компетенції, та приймаючи
рішення, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської хартії місцевого
самовряду-вання, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, районні та обласні
ради і передбачає правову,
організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Конституції
України.

З аналізу вказаних конституційних
положень вбачається, що органи
місцевого самоврядування, здійснюючи
владу, самостійно вирішують питання
місцевого значення, віднесені законом
до їх компетенції, та приймають
рішення, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території.

Закон України "Про місцеве
самоврядування в Україні" №280/97-ВР від
21.05.1997 року відповідно до Конституції
України визначає систему та гарантії
місцевого самоврядування в Україні,
засади організації та діяльності,
правовий статус і відповідаль-ність
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування.

Повноваження районних рад визначені
главою 4 даного Закону. Частиною першою
статті 43 даної глави визначено перелік
питань, які вирішуються виключно на
пленарних засіданнях районної ради.

У цьому переліку відсутнє питання,
вирішене Радивилівською районною
радою на позачерговій сесії 28 січня 2014
року.

Частина друга статті 43 даної глави
передбачає право районних рад
розглядати і вирішувати на пленарних
засіданнях й інші питання, однак
обмежує коло таких питань тими
питаннями, які віднесені до їх відання
цим та іншими законами.

Оскільки ні Закон України "Про місцеве
самоврядування в Україні" №280/97-ВР від
21.05.1997 року, ні жоден інший
нормативно-правовий акт не наділяє
орган місцевого самоврядування правом
щодо визнання будь-якого органу таким,
що уповноважений представляти
інтереси народу України, то приймаючи
рішення №502 від 28 січня 2014 року
Радивилівська районна рада перевищила
свої повноваження.

В силу вимог статті 5 Конституції
України народ є носієм суверенітету і
єдиним джерелом влади в Україні. Народ
здійснює владу безпосередньо і через
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування.

Конституційний суд України своїм
рішенням у справі №1-5/2005 за
конституційним поданням 60 народних
депутатів України про офіційне
тлумачення положень частини першої
статті 103 Конституції України в
контексті положень її статей 5, 156 та за
конституційним зверненням окремих
громадян дав офіційне тлумачення
положень частин другої, третьої,
четвертої статті 5 Конституції України
(справа про здійснення влади народом).
Так, Конституційний суд зазначив, що
положення частини другої статті 5
Конституції України "носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади в
Україні є народ" треба розуміти так, що
в Україні вся влада належить народові.
Влада народу є первинною, єдиною і
невідчужуваною та здійснюється
народом шляхом вільного волевиявлення
через вибори, референдум, інші форми
безпосередньої демократії у порядку,
визначеному Конституцією та законами
України, через органи державної влади
та органи місцевого самоврядування,
сформовані відповідно до Конституції
та законів України.

Статтею 6 Конституції України
закріплено, що державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову.
Органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України. В силу вимог статті 92
Конституції України, виключно законами
України визначаються: організація і
порядок діяльності Верховної Ради
України, статус народних депутатів
України; організація і діяльність
органів виконавчої влади, судоустрій,
засади місцевого самоврядування.

Ні нормами Конституції, ні нормами
жодного іншого нормативно-правового
акту не передбачено здійснення
народовладдя через Народну раду
України. Більше того, формування в
Україні такого органу державної влади
чи органу місцевого самоврядування на
законодавчому рівні взагалі не
передбачено.

В силу вимог статті 75 Конституції
України Верховна Рада України є єдиним
органом законодавчої влади в Україні.
Відповідно до статті 1 Закону України
"Про статус народного депутата України"
№2790-XII від 17.11.1992 року представником
Українського народу у Верховній Раді
України є народний депутат України.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
№280/97-ВР від 21.05.1997 року,
представницьким органом місцевого
самоврядування є виборний орган (рада),
який складається з депутатів і
відповідно до закону наділяється
правом представляти інтереси
територіальної громади і приймати від
її імені рішення. А відповідно до
статті 2 Закону України "Про статус
депутатів місцевих рад" №93-IV від 11.07.2002
року, депутат місцевої ради є
представником інтересів
територіальної громади села, селища,
міста чи їх громад.

Таким чином, відповідним органом
законодавчої влади визначено, хто є
уповноваженим на представництво
інтересів народу України.

Вищенаведене дозволяє зробити
висновок, що визнавши спірним рішенням
Народну Раду України колегіальним
органом, уповноваженим представляти
інтереси народу України, Радивилівська
районна рада не лише вийшла за межі
власної компетенції, а й перебрала на
себе повноваження законодавчого
органу - Верховної Ради України.

Відповідно до вимог статей 10, 43 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" №280/97-ВР від 21.05.1997 року,
районні ради як органи місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст і вирішують не
будь-які питання суспільного життя, а
лише питання місцевого значення,
віднесені Конституцією та законами до
їхньої компетенції.

Судом встановлено, що рішення
Радивилівської районної ради №502 від 28
січня 2013 року не стосується вирішення
питань місцевого значення, а тому,
суперечить вимогам Конституції
України та Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" №280/97-ВР від
21.05.1997 року.

В силу вимог частини десятої статті 59
Закон України "Про місцеве
самоврядування в Україні" №280/97-ВР від
21.05.1997 року, акти органів місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними у судовому порядку.

Проаналізувавши оскаржуване рішення
Радивилівської районної ради №502 від 28
січня 2013 року з врахуванням вимог
частини третьої статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд прийшов до висновку, що
рішення прийнято не на підставі, не у
межах повноважень та не у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, а тому його слід визнати
протиправним та скасувати, у зв'язку з
чим позов слід задовольнити.

Судові витрати, відповідно до вимог
частини другої статті 93 Кодексу
адміністративного судочинства
України, на користь сторін не
присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним і скасувати
рішення позачергової сесії
Радивилівської районної ради №502 від
28.01.2014 року "Про визнання Народної Ради
України, як колегіального органу,
уповноваженого представляти інтереси
народу України".

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі проголошення сдом вступної та
резолютивної частин постанови,
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя Друзенко
Н.В.