Справа № 101/3138/13-а
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2014-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

Справа № 101/3138/13-а

03.02.14 м. Севастополь

Севастопольський
апеляційний адміністративний суд у
складі колегії суддів:

головуючого судді Кобаля М.І.,

суддів Воробйової С.О. ,

Курапової З.І.

секретар судового засідання
Чумаченко Н.Г.

за участю сторін:

представник позивача, ОСОБА_2- ОСОБА_3,
паспорт серії НОМЕР_1, виданий
Алуштинським МВГУ МВС України у Криму
від 21.10.1997 року,

представник відповідача, Виконавчого
комітету Алуштинської міської Ради-
Богданов Валерій Вікторович,
довіреність № 02-13/09 від 08.01.14,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Алуштинського міського
суду Автономної Республіки Крим (суддя
Скісов Є.М. ) від 16.10.13 у справі № 101/3138/13-а

за позовом ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

до Виконавчого комітету Алуштинської
міської Ради (пл. Радянська,
1,Алушта,Автономна Республіка Крим,98516)

про визнання дій неправомірними та
зобов'язання видачі посвідчення
реабілітованого,

ВСТАНОВИВ:

09 липня 2013 року ОСОБА_2 звернулася з
позовом до суду в якому просила визнати
дії виконавчого комітету Алуштинської
міської ради правомірними відносно
відмови у видачі їй посвідчення
реабілітованої, як це передбачено ст. 6
Закону України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій в Україні»;
зобов'язати Виконавчий комітет
Алуштинської міської ради видати їй
посвідчення реабілітованої, як це
передбачено ст. 6 Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні».

Постановою Алуштинського міського
суду від 16.10.2013 у задоволенні позову
ОСОБА_2 до виконавчого комітету
Алуштинського міської ради про
визнання дії Алуштинської міської ради
про невидачу посвідчення
реабілітованого, передбаченого ст.6
Закону України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні"
неправомірними та зобов'язання
виконавчого комітету Алуштинської
міської ради видати їй як
реабілітованій особі, представнику
свого народу, посвідчення
реабілітованого, передбаченого ст.6
Закону України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні", -
відмовлено.

Не погодившись з зазначеним
судовим рішенням, позивач, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, звернувся з апеляційною скаргою,
в якій просить скасувати постанову
Алуштинського міського суду від 16.10.2013
та ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

У судовому засіданні
представник позивача, підтримавши
вимоги апеляційної скарги, наполягав
на її задоволенні з підстав,
викладених ним у скарзі.

Представник відповідача, посилаючись
на необґрунтованість та
безпідставність апеляційної скарги,
просив відмовити в її задоволенні, а
постанову суду першої інстанції
залишити без змін, як законну та
обґрунтовану.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у апеляційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
України дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається,
що мати позивача ОСОБА_7 в 1944 році у
складі своєї родини була підвергнута
репресивному акту - насильницькому
виселенню по національному признаку зі
своєї рідної землі. Була направлена на
спецпоселення з обмеженням прав і
свобод в Узбекській ССР. В 1949 році у
період знаходження її батьків в місцях
спецпоселення народилась ОСОБА_2 Також
разом з своїми батьками, вона
знаходилась на обліку в спецпоселенні.
Звільнилася з обліку спецпоселення у
1956 році.

Як вбачається з архівної довідки,
виданої режимно-секретним відділом ГУ
МВС України в АР Крим від 13 жовтня 2011
року за вих. № 886 ОСОБА_7 в 1944 році на
підставі рішень державних органів, у
тому числі осіб різних національностей
була підвергнута репресивному акту -
насильницькому виселенню з міста
Алупка, Ялтинського району. Кримської
ССР. При виселенні родина складалась з
голови родини ОСОБА_8, доньки ОСОБА_7 та
сина ОСОБА_9 Позивач ОСОБА_2 на той час
ще не народилась. Від спецпоселення
ОСОБА_7 було звільнено на підставі
указу ПВС СССР від 28 квітня 1956 року
(а.с.11).

На підставі вказаного документу
ОСОБА_2 звернулася до виконкому
Алуштинської міської ради з проханням
видати їй свідоцтво реабілітованого
українського зразку, але їй було
відмовлено у видачі такого свідоцтва.

Листом Виконавчого комітету
Алуштинської міської Ради від 20.03.2013 за
вих. №665 ОСОБА_2 було відмовлено у
видачі посвідчення реабілітованого
відповідно до статті 6 Закону України
«Про реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» (а.с.4).

Не погодившись з такими діями
відповідача, позивач, скориставшись
наданим їй правом оскарження позивач,
скориставшись правом захисту
порушеного права суб'єктом владних
повноважень у публічно-правових
відносинах, оскаржив до суду дії, що
безпосередньо змінюють обсяг його прав
та обов'язків.

Відмовляючи у задоволенні позову
суд першої інстанції виходив з того,
позивач на сьогоднішній день не має
права на одержання посвідчення
реабілітованого, яким би
підтверджувалось її право на отримання
відповідних пільг, передбачених чинним
законодавством України, тому вимоги
позивача щодо визнання дій виконкому
Алуштинської міської ради
протиправними та спонуканні виконати
певні дії є не обґрунтованими, тому не
підлягають задоволенню.

Із такими висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
виходячи з наступного.

На території України реабілітація
осіб, необґрунтовано підданих
репресіям здійснюється згідно із
Законом України «Про реабілітацію
жертв політичних репресій на Україні»
від 17.04.1991 року № 962 - XII.

Категорія громадян, що підлягають
реабілітації в Україні чітко
обумовлені ст. 1 Закону України « Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» - це засуджені за
політичними мотивами; особи яких було
переміщено за межі колишнього
Радянського Союзу та необґрунтовано
засуджені, а також особи, по відношенню
до яких політичними мотивами
застосовані примусові заходи
медичного характеру.

Так, згідно зі ст.1 Закону України
«Про реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» вважаються
реабілітованими особи, які з
політичних мотивів були
необґрунтовано засуджені судами або
піддані репресіям позасудовими
органами, в тому числі "двійками",
"трійками", особливими нарадами і в
будь-якому іншому позасудовому
порядку, за вчинення на території
України діянь, кваліфікованих як
контрреволюційні злочини за
кримінальним законодавством України
до набрання чинності Законом СРСР "Про
кримінальну відповідальність за
державні злочини" від 25 грудня 1958 року,
за винятком осіб, зазначених у статті 2
цього Закону.

Визнаються реабілітованими також
громадяни, засуджені за:

- антирадянську агітацію і
пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про
кримінальну відповідальність за
державні злочини" від 25 грудня 1958 року і
статтею 62 Кримінального кодексу
України в редакціях до прийняття
Закону Української РСР від 28 жовтня 1989
року "Про затвердження Указу Президії
Верховної Ради Української РСР від 14
квітня 1989 року "Про внесення змін і
доповнень до Кримінального і
Кримінально-процесуального кодексів
Української РСР";

- поширення завідомо неправдивих
вигадок, що порочать радянський
державний і суспільний лад, тобто за
статтею 187-1 Кримінального кодексу
України;

- порушення законів про
відокремлення церкви від держави і
школи від церкви, посягання на особу та
права громадян під приводом справляння
релігійних обрядів, якщо вчинені дії не
були поєднані з заподіянням шкоди
здоров'ю громадян чи статевою
розпустою.

Дія цієї статті поширюється на
осіб, громадян України, які постійно
проживали в Україні і яких з різних
причин було переміщено за межі
колишнього Радянського Союзу,
необгрунтовано засуджено військовими
трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР
чи піддано репресіям позасудовими
органами.

Підлягають реабілітації також
особи, щодо яких з політичних мотивів
застосовано примусові заходи
медичного характеру.

Постановою Верховної Ради
України «Про порядок надання пільг
реабілітованим особам, які були
репресовані за межами республіки й
проживають на території України»
передбачено надання пільги,
передбачені Законом України "Про
реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні", особам, які були
піддані необґрунтованим політичним
репресіям за рішеннями радянських
органів на територіях республік
колишнього СРСР, згодом реабілітовані
в установленому порядку і постійно
проживають в Україні. Підставою
надання пільг є документи про їх
реабілітацію, видані уповноваженими на
це органами колишніх союзних республік
Союзу РСР.

Статтею 6 Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні» передбачені пільги
лише особам, реабілітованим згідно
статті 1 цього Закону та які стали
інвалідами внаслідок репресій або є
пенсіонерами і саме вказаній категорії
осіб.

Відповідно до постанови
Верховної Ради України «Про тлумачення
Закону України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій в Україні» особи,
які були незаконно вислані чи заслані і
згодом реабілітовані, поновлюються в
усіх громадянських правах, але на них
не поширюються пільги, передбачені
статтею 6 Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій в Україні».

Згідно з наданою позивачем копією
архівної довідки від 13 жовтня 2011 року
за вих. № 886 вбачається лише те, що
ОСОБА_8, ОСОБА_7 (мати позивача) та ОСОБА_9
були виселені з м. Алупка, Ялтинського
району, Кримської ССР та взяті на облік
спец поселення в Чусткій район
Наманганськой області.

Наявність вказаної довідки не
відносить позивача до категорії осіб,
які можуть отримати посвідчення
реабілітованого на підставі Закону
України « Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні» у
зв'язку з тим, що на той час вона ще
навіть не народилася.

При цьому, як вірно зазначено судом
першої інстанції, документів, які б
підтверджували те, що ОСОБА_2
відноситься до категорії
реабілітованих громадян, до
виконавчого комітету Алуштинської
міської ради надано не було.

Отже, оскільки, статтею 6 Закону
України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій в Україні» пільги
передбачені лише для осіб визначених у
статті 1 цього Закону то відповідачем
правомірно відмовлено позивачу у
видачі посвідчення реабілітованого та
у наданні пільг відповідно до статті 6
цього Закону.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку щодо відмови в
задоволенні позову.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки посилання позивача в
апеляційній скарзі на порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права не знайшли свого підтвердження
при розгляді даної справи, а судом
першої інстанції повно та всебічно
перевірені надані сторонами докази,
дана їм належна оцінка у рішенні, яке
належним чином мотивоване і за своїм
змістом та формою відповідає вимогам
матеріального та процесуального
закону, апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а судове
рішення - без змін.

Керуючись статтями 195, 196,
пунктом 1 частини першої статті 198,
статтею 200, пунктом 1 частини першої
статті 205, статтями 206, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Алуштинського
міського суду Автономної Республіки
Крим (суддя Скісов Є.М. ) від 16.10.13 у
справі № 101/3138/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту проголошення згідно з
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Ухвалу може бути оскаржено в порядку
статті 212 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якою
касаційна скарга на судові рішення
подається безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції, крім випадків,
передбачених цим Кодексом, а в разі
складення ухвали в повному обсязі
відповідно до статті 160 цього Кодексу -
з дня складення ухвали в повному
обсязі.

Повний текст судового рішення
виготовлений 06 лютого 2014 р.

Головуючий суддя підпис
М.І. Кобаль

Судді підпис С.О.
Воробйова

підпис З.І.Курапова

З оригіналом згідно

Головуючий суддя
М.І. Кобаль