Справа № 817/229/14
Суддя: Кравчук Т.О.
Дата ухвалення: 2014-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/229/14

07 лютого 2014 року м. РівнеРівненський
окружний адміністративний суд у складі
судді Кравчук Т.О., при секретарі
судового засідання Цвіркун О.О. за
участю:

прокурора: Дудкіної О.А.,

представника відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Заступника прокурора
Здолбунівського району до
Здолбунівської районної ради
проскасування рішення в с т а н о в и в :

До Рівненського окружного
адміністративного суду звернувся
Заступник прокурора Здолбунівського
району до Здолбунівської районної ради
про скасування рішення Здолбунівської
районної ради від 28.01.2014 року №626 «Про
визнання Народної ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України».

Ухвалою суду від 28.01.2014 року відкрито
провадження у справі, судовий розгляд
призначено на 03.02.2014 року на 17:00 год.,
відкладено на 07.02.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що відповідач при прийнятті
оскаржуваного рішення «Про визнання
Народної ради України як колегіального
органу, уповноваженого представляти
інтереси народу України» вийшов за
межі наданих йому повноважень тому,
таким чином такі дії суперечать
Конституції України та Закону України
«Про місцеве самоврядування».

У судовому засіданні представник
прокуратури позовні вимоги підтримав,
просив позов задовольнити.

Відповідач проти надіслав суду
письмові пояснення з приводу
прийнятого рішення, думку щодо
визнання позовних вимог чи їх
заперечень в поясненнях не виклав,
просив здійснити розгляд справи за
відсутності свого представника.

Заслухавши представника прокуратури,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позов підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено, судом 28.01.2014 року на
тридцять п'ятої сесії шостого
скликання Здолбунівської районної
ради прийнято рішення № 626 «Про
визнання Народної ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України».

З резолютивної частини рішення
вбачається, що Здолбунівська районна
рада вирішила: визнати Народну Раду
України органом, уповноваженим
представляти інтереси народу України,
повноваження на створення якого надані
рішенням Всенародних зборів, які
відбулися 19 січня 2014 року на Майдані
Незалежності у м. Києві; рекомендувати
сільським, селищній, міській раді
Здолбунівського району невідкладно
скликати позачергові сесії
відповідних рад ля розгляду і
вирішення питання про визнання
Народної Ради України колегіальним
органом, уповноваженим представляти
інтереси народу України; встановити, що
на території Здолбунівського району не
можуть проводитися заходи за участю
особового складу Збройних Сил України,
Міністерства внутрішніх справ України,
інших правоохоронних органів з
використанням спеціальних засобів та
військової техніки спрямовані на
обмеження прав громадян на проведення
мирних зібрань; контроль за виконанням
цього рішення покласти на голову
Здолбунівської районної ради.

В січні 2014 року на підставі постанови
від 16.12.2013 року про проведення
перевірки у порядку нагляду за
додержанням і застосуванням законів
прокуратурою м. Рівне проведена
перевірка у діяльності Здолбунівської
районної ради.

Перевіркою встановлено порушення
Рівненською міською радою Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» та норм Конституції України,
що виявилось у прийнятті
оскаржуваного рішення «Про визнання
Народної ради України як колегіального
органу, уповноваженого представляти
інтереси народу України».

За результатами виявлених порушень
прокуратура м. Рівне звернулась до суду
щодо визнання рішення відповідача
протиправним.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 05.11.1991 № 1789-XII «Про прокуратуру»
прокурорський нагляд за додержанням і
правильним застосуванням законів
Кабінетом Міністрів України,
міністерствами та іншими центральними
органами виконавчої влади, органами
державного і господарського
управління та контролю, Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевими Радами, їх виконавчими
органами, військовими частинами,
політичними партіями, громадськими
організаціями, масовими рухами,
підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

В силу частини першої статті 19 Закону
України від 05.11.1991 № 1789-XII «Про
прокуратуру» предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів є:
відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам;
додержання законів про
недоторканність особи,
соціально-економічні, політичні,
особисті права і свободи громадян,
захист їх честі і гідності, якщо
законом не передбачений інший порядок
захисту цих прав; додержання законів,
що стосуються економічних,
міжнаціональних відносин, охорони
навколишнього середовища, митниці та
зовнішньоекономічної діяльності. При
цьому, перевірка виконання законів
проводиться за заявами та іншими
повідомленнями про порушення
законності, що вимагають
прокурорського реагування, а за
наявності приводів - також з власної
ініціативи прокурора.

Згідно зі статтею 23 Закону України від
05.11.1991 № 1789-XII «Про прокуратуру»
прокурор має право внесення подань, які
є актами реагування на виявлені
порушення закону.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті
23 Закону України від 05.11.1991 № 1789-XII «Про
прокуратуру» у разі відхилення подання
в цілому чи частково або
неповідомлення прокурора про
результати розгляду подання, а також
якщо подання не вносилося, прокурор
може звернутися до суду щодо: визнання
незаконним нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень; визнання протиправними
дій чи бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії або утриматися від
вчинення певних дій.

Ці вимоги кореспондують положенню
частини п'ятої статті 105 та абзацу
одинадцятому частини другої статті 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідно до яких
адміністративний позов суб'єкта
владних повноважень може містити інші
вимоги у випадках, встановлених
законом, а суд за адміністративним
позовом суб'єкта владних повноважень
може прийняти іншу постанову у
випадках, встановлених законом.

Тобто, невнесення подання не виключає
можливості звернення прокурора до
суду. А тому, звертаючись до суду з
вимогами, передбаченими частиною
п'ятою статті 23 Закону України від
05.11.1991 № 1789-XII «Про прокуратуру»,
прокурор діє як посадова особа органу
державної влади. З огляду на зазначене
такі справи, незалежно від статусу
відповідача, предметно підсудні
окружним адміністративним судам.

У разі, якщо подання не вносилося,
прокурор може звернутися до суду щодо:
визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень; визнання протиправними
дій чи бездіяльності, зобов'язання
вчинити певні дії або утриматися від
вчинення певних дій.

Систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування визначає Закон України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
«Про місцеве самоврядування в Україні»
від 21.05.1997 року №1997 №280/97-ВР.

Статтею 5 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року №1997 №280/97-ВР визначено, що в
систему місцевого самоврядування,
серед інших, входять обласні ради, які
представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст.

Главою 4 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року №1997 №280/97-ВР встановлені
повноваження районних та обласних рад.
Зокрема статтею 43 Закону 280/97 визначено
перелік питань, які вирішуються
виключно на пленарних засіданнях
районної чи обласної ради.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 "У справі за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування)") надано офіційне
тлумачення ч.2 ст.19 Конституції України.
Конституційний суд зокрема зазначив,
що органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу; повноваження, якими
наділяються органи місцевого
самоврядування, як правило, мають бути
повними і виключними.

З метою встановлення відповідності
оспорюваних рішень сесії
Здолбунівської районної ради
вищезазначеному конституційному
положенню суд звернеться до аналізу
кожного рішення.

Як вбачається з преамбули рішення №626,
воно прийняте на підставі статті 5 та
розділу ХІ Конституції України та
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» з метою
реалізації права народу України на
самовизначення та безпосереднє
здійснення влади, в зв'язку з
узурпацією влади Президентом України
та Верховною Радою України через
прийняття 16 січня 2014 року в
неконституційний спосіб ряду законів,
які ведуть до встановлення диктатури в
державі та звужують зміст і обсяг
існуючих конституційних прав і свобод
громадян.

Аналізуючи кожен пункт вищенаведеного
рішення та рішення загалом, суд прийшов
до переконання про його протиправність
виходячи з наступного.

Статтею 6 Конституції України
передбачено, що державна влада в
Україні здійснюється на засадах її
поділу на законодавчу, виконавчу та
судову. Органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України. Крім того, нормами
Основного закону визначено органи, на
які покладається реалізація
законодавчої, виконавчої та судової
функцій.

Суд вважає безпідставним та
необґрунтованим посилання у преамбулі
прийнятого рішення на статтю 5
Конституції України. Так, вказана норма
визначає, що народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. Проте, цією нормою і
передбачено, що ніхто не може
узурпувати державну владу.

Крім того, Конституційний суд України
своїм рішенням у справі №1-5/2005 за
конституційним поданням 60 народних
депутатів України про офіційне
тлумачення положень частини першої
статті 103 Конституції України в
контексті положень її статей 5, 156 та за
конституційним зверненням окремих
громадян дав офіційне тлумачення
положень частин другої, третьої,
четвертої статті 5 Конституції України
(справа про здійснення влади народом).
Згідно тлумачення Конституційного
суду України, положення частини
другої статті 5 Конституції України
"носієм суверенітету і єдиним
джерелом влади в Україні є народ" треба
розуміти так, що в Україні вся влада
належить народові. Влада народу є
первинною, єдиною і невідчужуваною та
здійснюється народом шляхом вільного
волевиявлення через вибори,
референдум, інші форми безпосередньої
демократії у порядку, визначеному
Конституцією та законами України,
через органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, сформовані
відповідно до Конституції та законів
України.

Положення частини четвертої статті 5
Конституції України "ніхто не може
узурпувати державну владу" треба
розуміти як заборону захоплення
державної влади шляхом насилля або в
інший неконституційний чи незаконний
спосіб органами державної влади та
органами місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, громадянами чи їх
об'єднаннями.

Згідно вимог статті69 Закону України
«Про Конституційний Суд України» є
обов'язковим до виконання всіма
органами держави та місцевого
самоврядування.

З викладеного вище, суду дійшов
висновку, що ані нормами Конституції,
ані нормами жодного іншого
законодавчого акту не передбачено таку
форму (орган) здійснення народовладдя
як Народна рада України, а визнання
такої органом, уповноваженим
представляти інтереси народу України
не входить до компетенції
Здолбунівської районної ради та
суперечить частині 4 статті5
Конституції України щодо заборони
узурпації державної влади.

Організаційно-правова основа для
діяльності Збройних сил України та
органів Міністерства внутрішніх справ
України (в тому числі обмеження щодо
проведення заходів) встановлюється
Конституцією України та спеціальними
законами України: Законом України «Про
збройні сили України» та Законом
України «Про міліцію» та рядом
підзаконних нормативно-правових актів.

Відповідно до частини другої статті 39
Конституції України, обмеження щодо
реалізації права громадян України на
мирні зібрання може встановлюватися
судом відповідно до закону і лише в
інтересах національної безпеки та
громадського порядку - з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення або
захисту прав і свобод інших людей.

Разом з тим, статтею 43 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
не передбачено права районної ради на
вирішення зазначеного роду питання, а
як зазначено вище такі питання
відносяться до компетенції інших
органів держаної влади.

Таким чином, рішення Здолбунівської
районної ради від 28.01.2014 року №626 «Про
визнання Народної ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України»
не має правового обґрунтування.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 -
163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати рішення Здолбунівської
районної ради від 28.01.2014 року № 626 «Про
визнання Народної ради України як
колегіального органу, уповноваженого
представляти інтереси народу України».

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через Рівненський окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня її проголошення, а в разі
проголошення лише вступної та
резолютивної частини постанови або
прийняття постанови у письмовому
провадженні, - протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови.

Суддя Кравчук
Т.О.

Дата виготовлення і підписання повного
тексту постанови - 07 лютого 2013 року.