Справа № 826/10890/13-а
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Федорчук А.Б.
Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого суддів Хрімлі О.Г.,
Ганечко О.М., Літвіної Н.М.,при
секретаріАрхіповій Л.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
громадянки Узбекистану ОСОБА_6 до
Державної міграційної служби України,
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
про визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

Громадянка Узбекистану ОСОБА_6
звернулася до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України, Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві про визнання
неправомірним та скасування рішення №
375-13/1 від 19 червня 2013 року про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту; визнання
дій незаконними в частині порушення
встановленого законом порядку
неповідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; зобов'язання
визнати позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
жовтня 2013 року адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Державної міграційної служби України
№ 375-13 від 19 червня 2013 року про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Визнано
протиправними дії уповноваженої особи
Державної міграційної служби України в
частині невикладення у повідомленні №
125 від 04 липня 2013 року про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, причин
відмови позивачу у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Зобов'язано Державну
міграційну службу України розглянути
повторно питання про визнання позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у порядку та
строки, передбачені законодавством. У
задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в
частині задоволення позовних вимог,
відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції в цій частині та ухвалити
нову, якою у задоволенні
адміністративного позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної скарги.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явились.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - необов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно зі ст. 41 КАС України, фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
необґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, ОСОБА_6 є громадянкою
Узбекистану, ІНФОРМАЦІЯ_1, за
національністю - кореянка, за
віросповіданням -
християнка-протестантка.

29 січня 2013 року позивач прибула до
України легально за національним
паспортом.

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
Головного управління ДМС України в м.
Києві із заявою про надання їй статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України № 375-13 від 19 червня 2013 року
відмовлено позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

04 липня 2013 року відповідачем надіслано
позивачу повідомлення № 125 про відмову
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, в якому зазначено про відмову
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», відсутні.

Не погоджуючись з рішенням відповідача
та вважаючи його протиправним, позивач
звернувся до суду з адміністративним
позовом.

З матеріалів справи вбачається, що в
поданій позивачем заяві зазначено, що
вона побоюється повертатись до
Узбекистану через причини релігійного
характеру, пов'язані з її чоловіком
(ОСОБА_7).

Зокрема, у 1993 році її чоловік прийняв
протестантську віру та служив пастором
у церкві м. Андижан. Згодом у церкви
відібрали ліцензію та її чоловіка
притягнуто до кримінальної
відповідальності за свої релігійну
діяльність та призначено покарання у
вигляді позбавлення волі строком на 4
роки згідно з ч. 1 ст. 156 Кримінального
кодексу Республіки Узбекистан за
вироком Обласного суду м. Андижан.

Позивачем зазначено, що вона не може
повернутись через те, що її чоловіка
знову візьмуть під нагляд та не дадуть
вільно сповідувати свою віру, а її
будуть переслідувати.

Згідно з протоколом співбесіди від 20
лютого 2013 року, позивач додатково
повідомила, що до її чоловіка
застосовані покарання у вигляді
позбавлення волі та застосовано
жорстокі методи, а оскільки вона є
віруючою протестанткою, то до неї також
можуть бути застосовані певні
покарання.

Також, позивач повідомила, що в кінці
відбування строку з її чоловіком було
проведено бесіду співробітниками
Служби національної безпеки та
попереджено, що, якщо він буде
продовжувати служити Богу, то його
знову засудять до відбування
покарання.

Крім того, ОСОБА_7 призначено нагляд
після звільнення, згідно з яким він
повинен відмічатися 6 раз на тиждень та
виходити з дому лише у встановлений
час.

Як підтверджено матеріалами особової
справи позивача, ОСОБА_6 повідомляла
Державну міграційну службу України, що
підставою для залишення країни
громадянської належності є побоювання
переслідувань через релігійні
переконання, а саме, те, що її чоловік є
пастором протестантської церкви, а
вона є віруючою протестанткою.

Як зазначено в доповіді Уряду США про
свободу віросповідання в країнах світу
за 2012 рік, «Свобода вероисповедования
предусмотрена Конституцией и
некоторыми законами; однако, другие
законы и приложения ограничивают
свободу вероисповедания, и, на
практике, правительство в целом
вводило в действие эти ограничения…»,
«…Поступали сообщения о дискриминации
со стороны общественности по признаку
религиозной принадлежности, верований
или отправления религиозных
обрядов…», «…Законодательство также
ограничивает религиозные права,
которые расцениваются как
противоречащие национальной
безопасности, … и требует от
религиозных общин получение лицензии
на публикацию и распространение своих
материалов…».

Перевіряючи обґрунтованість позовних
вимог та їх відповідність чинному
законодавству, колегія суддів виходить
з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За змістом ч. 1 ст. 5 вказаного Закону,
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, під час
в'їзду в Україну незаконно перетнула
державний кордон України, повинна без
зволікань звернутися до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час
незаконного перетинання державного
кордону України звернулася із
зазначеною заявою до посадової особи
Державної прикордонної служби України,
вона зобов'язана надати цій посадовій
особі пояснення про причини
незаконного перетинання державного
кордону України. У разі відсутності у
такої особи документів, що посвідчують
її особу, або якщо такі документи є
фальшивими, вона повинна повідомити в
поясненні про цю обставину, а також
викласти причини зазначених обставин.
Під час надання пояснень особою, яка не
володіє українською або російською
мовами, орган Державної прикордонної
служби України повинен забезпечити
перекладача з мови, якою така особа
може спілкуватися. Після надання
пояснень особа, яка звернулася із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, повинна бути протягом 24 годин
передана посадовими особами Державної
прикордонної служби України
представнику центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту.

За змістом ст. 6 вказаного Закону, не
може бути визнана біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
особа: яка вчинила злочин проти миру,
воєнний злочин або злочин проти
людства і людяності, як їх визначено у
міжнародному праві; яка вчинила злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй; стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; яка до прибуття
в Україну була визнана в іншій країні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону,
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», рішення за
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у тому числі стосовно
перебуваючих з ним на території
України неповнолітніх дітей (членів
сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як до
трьох місяців.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може вимагати подання додаткової
інформації від уповноважених
посадових осіб цього центрального
органу виконавчої влади, які
здійснювали розгляд заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
у разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
має право звертатися з відповідними
запитами до Міністерства закордонних
справ України, Служби безпеки України,
інших органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, особова справа якої
розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності
інформації про заявників та захисту
членів їхніх сімей, які можуть
залишатися в країні їх походження,
органи державної влади під час
проведення зазначених заходів повинні
уникати надсилання запитів з
персональними даними заявників до
спеціальних правоохоронних органів
(служб) країни походження заявників.

Документи, отримані або підготовлені
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
під час прийняття рішення за заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
долучаються до особової справи
заявника.

За результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
рішення про відмову в прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, протягом п'яти
робочих днів з дня отримання
повідомлення про відмову можуть бути
оскаржені в установленому законом
порядку до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, а також до суду у
строки, встановлені цим Законом.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року,
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження
особи за межами країни своєї
національної належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства,
за межами країни свого колишнього
місця проживання; 2) наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; 3) побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу від 29 квітня 2004 року «Про
мінімальні стандарти кваліфікації
громадян третіх країн та осіб без
громадянства як біженців чи осіб, що
потребують іншої форми міжнародного
захисту, та суть захисту, що надається»,
яка використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутні поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України № 3 від
16 березня 2012 року «Про внесення змін і
доповнень до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року № 1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Таке цілком обгрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні.

Разом із цим судам варто зважати на те,
що значна тривалість проміжків часу
між виїздом з країни громадянської
належності, прибуттям в Україну та
часом звернення із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, в окремих
випадках може свідчити про відсутність
у особи обгрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань. При цьому мотив
звернення з вищезгаданою заявою може
бути іншим, зокрема уникнення
притягнення до кримінальної
відповідальності за вчинені в країні
громадянської належності злочини.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Проаналізувавши наведені законодавчі
норми, повно та всебічно дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що під час прийняття
оскаржуваного рішення відповідачем не
дотримано положення ст. 19 Конституції
України, а також наведені положення
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», оскільки
відповідачем не здійснено всебічного
вивчення та оцінки всіх документів та
матеріалів, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, а тому прийнято
необґрунтоване та передчасне рішення
про відмову у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що
відповідачами не надано достатньо
доказів правомірності дій щодо відмови
у визнанні позивача біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, що підтверджується наведеними
законодавчими нормами та наявними
матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що позиція суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог громадянки Узбекистану ОСОБА_6 у
цій частині відповідає наведеним
законодавчим нормам.

Доводи апелянта спростовуються
вищенаведеним, матеріалами справи та
не відповідають вимогам чинного
законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення, постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
жовтня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.Г. Хрімлі

Судді
О.М. Ганечко

Н.М. Літвіна

.

Головуючий суддя
Хрімлі О.Г.

Судді:
Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.