Справа № 2а-282/12
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-282/12
Головуючий у 1-й інстанції: Смирнова
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Беспалов О.О.

при секретарі судового засідання
Нечай Ю.О.

за участю:

представника відповідача УПФ України

у Деснянському районі міста Києва
Пономарьова Г.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_3 на Постанову Деснянського
районного суду м. Києва від 05 квітня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Пенсійного фонду України, Управління
Пенсійного фонду України у
Деснянському районі м. Києва про
зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Пенсійного фонду України та Управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Києва, в якому
просив визнати незаконною відмову
Пенсійного фонду України у поновленні
йому виплати пенсії за віком з 07 жовтня
2009 року, яку він отримував до виїзду на
постійне місце проживання за межі
України.

Постановою Деснянського районного
суду м. Києва від 05 квітня 2012 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
першої інстанції позивач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
права, просив скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нову, якою позов
задовольнити.

В судове засідання з'явився
представник відповідача - Управління
Пенсійного фонду України у
Деснянському районі м. Києва проти
апеляційної скарги заперечував та
просив відмовити в її задоволенні.

Позивач або його представник до суду не
з'явився, хоча був належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового засідання, колегія суддів
вважає за можливе розглянути справу у
його відсутності, відповідно до ч. 4 ст.
196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача, представника
відповідача, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, постанова суду -
скасуванню з таких підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися з
вказаним висновком суду, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3, згідно наявної в матеріалах
копії пенсійного посвідчення НОМЕР_2, є
пенсіонером за віком з 21.08.2000 року.

В грудні 2000 року позивач виїхав за
кордон на постійне місце поживання до
Ізраїлю, у зв'язку з чим йому було
виплачено аванс в розмірі пенсії за 6
місяців, а подальша виплата пенсії була
припинена.

Також, матеріалами справи
підтверджується, що позивач є
громадянином України, в Ізраїлі його
взято на консульський облік у
консульському відділі посольства
України 19.06.2002 року, що стверджується
копією його закордонного паспорта
НОМЕР_1.

У жовтні 2011 року позивач звернувся до
Пенсійного фонду України з заявою про
відновлення виплати йому пенсії за
віком, посилаючись на рішення
Конституційного суду України № 25-рп/2009
від 07.10.2009 року, яким визнано такими, що
не відповідають Конституції України
положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого
речення ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Листом від 24.10.2011 року № 21328/А-11
Пенсійного фонду України відмовив
позивачу у відновленні виплати пенсії,
посилаючись на те, що вказане рішення
Конституційного суду України
поширюється на осіб, які виїхали на
постійне місце проживання за кордон
після 07.10.2009 року, а також зазначив, що
на даний час триває робота спільно з
Міністерством соціальної політики
України щодо підготовки
нормативно-правових актів, спрямованих
на виконання рішення Конституційного
Суду України, якими будуть передбачені
умови, норми і механізм виплати пенсій
громадянам, які проживають у країнах, з
якими не укладено міждержавних
договорів щодо пенсійного
забезпечення, тобто фактично послався
на неврегульованість чинним
законодавством зазначених
правовідносин.

Позивач, вважаючи протиправною відмову
у відновлені виплати йому пенсії,
звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що за
відсутності нормативно-правових актів,
якими передбачено порядок виплати
пенсії особам, що постійно проживають
за кордоном, немає підстав для
задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання
незаконною відмову у поновленні йому
виплати пенсії за віком, які особі, що
постійно проживає за кордоном.

Колегія суддів вважає помилковим
зазначений висновок суду першої
інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 24 Конституції
України, громадяни мають рівні
конституційні права і свободи та є
рівними перед законом. Не може бути
привілеїв чи обмежень за ознаками раси,
кольору шкіри, політичних, релігійних
та інших переконань, статі, етнічного
та соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Згідно х положеннями ч. 2 ст. 2 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», реєстрація місця проживання
чи місця перебування особи або її
відсутність не може бути умовою
реалізації прав і свобод, передбачених
Конституцією, законами чи міжнародними
договорами України, або підставою для
їх обмеження.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визначено, що виплата
пенсії за рішенням територіальних
органів Пенсійного фонду або за
рішенням суду припиняється на весь час
проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Згідно ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», у разі виїзду пенсіонера
на постійне місце проживання за кордон
пенсія, призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та
Ізраїлем стосовно призначення та
виплати пенсії не укладалося.

Враховуючи зазначене, відповідач,
припиняючи виплату пенсії позивачу у
зв'язку з його переїздом на постійне
місце проживання до Ізраїлю, діяв
відповідно до вимог законодавства,
яке було чинне на момент виникнення
спірних правовідносин.

Рішенням Конституційного Суду України
від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 було визнано
такими, що не відповідають Конституції
України положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого
речення ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV
щодо припинення виплати пенсії
пенсіонерам на час постійного
проживання за кордоном у разі, якщо
Україна не уклала з відповідною
державою міжнародний договір з питань
пенсійного забезпечення і якщо згода
на обов'язковість такого міжнародного
договору не надана Верховною Радою
України.

При цьому в Рішенні звернуто увагу
Верховної Ради України на необхідність
приведення у відповідність до
Конституції України положень інших
законів, які регламентують виплату
пенсій пенсіонерам, які постійно
проживають у державах, з якими Україною
не укладено відповідного договору.

В силу приписів ч. 2 ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

З огляду на зазначене, положення п. 2 ч. 1
ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону
втрачають чинність з 07 жовтня 2009 року,
тобто від дати прийняття рішення
Конституційним Судом України № 25-рп/2009.

Таким чином, виходячи з наведеного,
колегія вважає, що проживаючи в
Ізраїлі, як громадянин України, позивач
має такі ж самі конституційні права, як
й інші громадяни цієї держави, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускають
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії за
ознакою місця проживання.

Також колегія суддів вважає помилковим
висновок суду першої інстанції, який
відмовив у задоволенні позову,
мотивуючи рішення тим, що за
відсутності нормативно-правових актів,
якими передбачено порядок виплати
пенсії особам, що постійно проживають
за кордоном, немає підстав для
задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання
незаконною відмову у поновленні йому
виплати пенсії за віком, які особі, що
постійно проживає за кордоном.

На думку колегії наведене не може бути
підставою для відмови в нарахуванні та
виплаті пенсії, відтак, позовні вимоги
в частині зобов'язання Управління
Пенсійного фонду України у
Деснянському районі м. Києва
нарахувати та виплачувати ОСОБА_3, який
постійно проживає за межами України - в
Державі Ізраїль пенсію за віком є
обґрунтованими і підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону
поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати.

Разом з тим, до компетенції Пенсійного
фонду України не належить прийняття
рішення про поновлення виплати пенсії
чи про відмову в поновленні її виплати,
відтак вимоги щодо визнання
протиправними дій Пенсійного фонду
України задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Враховуючи, що позивачу у поновленні
виплати пенсії за віком фактично було
відмовлено листом Пенсійного фонду
України від 24.10.2011 року № 21328/А-11, що в
даному випадку є датою, з якої позивач
дізнався або міг дізнатися про
порушення своїх прав, то колегія
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню з 24.04.2011 року. В іншій
частині позов підлягає залишенню без
розгляду, як такий, що поданий після
збігу 6 місячного строку з дня, коли
особа дізналася про порушення своїх
прав, свобод та інтересів.

Враховуючи викладене, оцінивши докази,
які є у справі за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийняв рішення з порушенням
норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є зокрема:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції з порушенням норм
матеріального права, то колегія суддів
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
постанова скасуванню.

Керуючись ст.ст. 198, 202, 205, 207, 212, 254, 267 КАС
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на Постанову
Деснянського районного суду м. Києва
від 05 квітня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Пенсійного фонду України,
Управління Пенсійного фонду України у
Деснянському районі м. Києва про
зобов'язання вчинити дії - задовольнити
частково.

Постанову Деснянського районного суду
м. Києва від 05 квітня 2012 року -
скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позовні
вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України у Деснянському районі м.
Києва нарахувати та виплачувати
ОСОБА_3, який постійно проживає за
межами України - в Державі Ізраїль
пенсію за віком з 24.04.2011 року.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання постанови в повному обсязі
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Суддя
А.Б. Парінов

Суддя
О.О. Беспалов

Повний текст постанови складено 28
січня 2014 року.

оловуючий суддя

Губська О.А.

Судді:

Парінов А.Б.

Беспалов О.О.