Справа № 826/14522/13-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

23 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Бистрик Г.М., Усенка В.Г.,

при секретарі - Січкаренко Т.М.,

за участю представника позивача -
Дутковського Б.В., Стасевича О.М.,
представника відповідача -
Мірошніченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 04 листопада 2013 року у
справі за адміністративним позовом
приватного акціонерного товариства
«Експериментально-промислова
технологія вибухових робіт» до
державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Приватне акціонерне товариство
«Експериментально-промислова
технологія вибухових робіт»
звернулось до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень відповідача від
16.08.2013 №№ , , , ,
248/1702.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 04
листопада 2013 позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним
судовим рішенням, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення норм матеріального права,
просить скасувати постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 04
листопада 2013 року та ухвалити нову
постанову, якою у задоволенні позовних
вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення представників сторін, які
прибули в судове засідання,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
знаходить, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
ДПІ у Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві з
11.06.2013 по 24.07.2013 проведено планову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.04.2010 по
31.12.2012, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2010 по
31.12.2012.

За результатами вказаної
перевірки відповідачем було складено
Акт від 31.07.2013 № 511/22076/25274773, за змістом
якого позивачем порушено положення
п.44.1. ст. 44. п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на прибуток в періоді,
що перевірявся, на загальну суму 1280525,0
грн.; п.198.1, п. 198.6, ст.198, п.201.1., п.201.4., п.201.6.,
ст.201 Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість в періоді, що
перевірявся, на загальну суму 1379982,0
грн.; пп. 9.12.2 п.9.12 ст.9, пп. «а» п.17.2. ст.17,
пп. «а» п.19.2ст. 19 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб», в
результаті чого підприємством
занижено податок з доходів фізичних
осіб в сумі 3615,00 грн., абз.1 п.119.2 ст.119
Податкового кодексу України
накладається штраф в розмірі 510,00 грн.;
п.7.24 р.7 Положення про ведення касових
операцій у національній валюті в
Україні затвердженого Постановою
Правління НБУ накладається штраф в
розмірі 21216,98 грн.

На підставі висновків вказаного акту
перевірки відповідачем було прийнято
податкові повідомлення-рішення від 16
серпня 2013: № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток приватних
підприємств у розмірі 1280525,0 грн. і
застосовані штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 200641,0 грн.; № ,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 1379982,0 грн. і
застосовані штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 287792,0 грн.; № ,
яким позивачу визначено суму грошового
зобов'язання зі збору за спеціальне
користування води у розмірі 309,97 грн. і
застосовані штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 1639,22 грн.; № 248/1702, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб у розмірі 3615,00 грн. і
застосовані штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 1413,75 грн.; № ,
яким позивачу застосовано суму
штрафних (фінансових) санкцій у розмірі
21216,98 грн.

Не погодившись з вищевказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про обґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
з наступних підстав.

Згідно з п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником)

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
цього Кодексу).

Згідно абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім цього, відповідно до
підпункту «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

В силу п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Аналогічні вимоги визначено пунктами
7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», підпунктом 5.3.9 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

З наведеного вбачається, що умовою для
виникнення у платника податку права на
формування податкового кредиту є
придбання платником податків товарів
(послуг) для використання їх в своїй
господарській діяльності. Підставою
для виникнення такого права є
податкова накладна, виписана
контрагентом платника податків, який
зареєстрований як платник податку на
додану вартість.

Згідно п. 5 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом ДПА України № 165 від 30.05.1997
затвердженим в Міністерстві юстиції
України 23.06.1997 за № 233/2037, визначено один
випадок недійсності податкової
накладної, а отже і неможливості
формування на її підставі податкового
кредиту - якщо вона заповнена особою,
яка не зареєстрована як платник ПДВ.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Колегія суддів зазначає, що із
системного аналізу положень цих норм
законодавства України вбачається, що
податковий кредит є правом платника
податку щодо зменшення податкових
зобов'язань звітного періоду, яке
виникає виключно за наявності
податкових накладних. Закон забороняє
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість, сплачених у
складі ціни придбання товарів (робіт,
послу), якщо ці суми не підтверджені
податковими накладними, та передбачає
відповідальність платника податків за
порушення цих вимог у вигляді
фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Також, в інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України №
742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що судам
належить звертати особливу увагу на
дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що умовою для виникнення у платника
податку права на формування
податкового кредиту є придбання
платником податків товарів (послуг) для
використання їх в своїй господарській
діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, у
перевіряємому періоді позивач мав
взаємовідносини з ФОП ОСОБА_6, ФОП
ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_8, ФОП
ОСОБА_9, ФОП ОСОБА_10, ФОП ОСОБА_11, ФОП
ОСОБА_12, ФОП ОСОБА_13, ФОП ОСОБА_14, ФОП
ОСОБА_15, ФОП ОСОБА_16, ФОП ОСОБА_17, ТОВ
«МІКС», ТОВ «МІКСТОН», ТОВ «Унікум-2003»,
ТОВ «Майстер ТТ», ПП «Белвас», ПП
«Гідросервіс М», ТОВ «Мостнік», ТОВ
«Капітал-Н».

Так, між позивачем та ФОП ОСОБА_6, ФОП
ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_5, та ФОП ОСОБА_8
укладено Договори
транспортно-експедиторського
обслуговування від 01.01.2010 р.

На підставі кожного з цих договорів між
позивачем та його контрагентами були
укладені Договори-заявки на кожне
окреме перевезення товару.

Реальність виконання вказаних
договорів підтверджується актами
приймання-передання послуг по кожному
із договорів, наявними в матеріалах
справи.

Крім того, між позивачем та ФОП ОСОБА_9
були здійснені операції перевезення
вантажу, що підтверджено
актами-передачі виконаних робіт, які
додані до матеріалів справи.

Також, позивачем з ФОП ОСОБА_10, ФОП
ОСОБА_11, ФОП ОСОБА_12 укладено договори
перевезення № 48/10 від 24.10.2012 р., № 180/09
від 17.09.2012 р., 45 від 03.09.2012 р. відповідно,
згідно яких останні зобов'язувалися
виконати автотранспортні перевезення
наданого Позивачем вантажу.

Реальність виконання вказаних
договорів підтверджується актами
наданих послуг, які містяться в
матеріалах справи.

Між позивачем та ФОП ОСОБА_13 були
укладені Договір надання транспортних
послуг № 2 від 26.05.2012 р. на виконання
якого останнім було надано послугу
перевезення вантажу, що
підтверджується актом № 2 від 26.05.2012 р.,
та Договір надання транспортних послуг
№ 17 від 14.08.2012 р. на виконання якого
останнім було надано послугу
перевезення вантажу, що
підтверджується актом № 17 від 14.08.2012 р.

Між позивачем та ФОП ОСОБА_14 були
укладені Договори-заявки № 24 та №28 від
21.12.2010 р., на виконання яких останнім
було надано послугу перевезення
вантажу, що підтверджується актами № 24
та № 28 від 23.12.2010 р.

Крім того, між позивачем та ФОП ОСОБА_15
також було укладено Договір-заявку № 166
від 01.12.2010 р. на виконання якого
останнім було надано послугу
перевезення вантажу, що
підтверджується актом № 166 від 01.12.2010 р.

Між позивачем та ФОП ОСОБА_16 був
укладений Договір транспортного
перевезення № 01/05/12 від 01.05.2012 р. на
виконання якого останнім було надано
позивачу послуг з перевезення вантажу,
що підтверджується доданими до
матеріалів справи актами наданих
послуг та товарно-транспортними
накладними.

Також, між позивачем та ФОП ОСОБА_17 був
укладений Договір перевезення вантажу
від 28.12.2009 р. на виконання якого
останнім було надано позивачу послуг з
перевезення вантажу, що
підтверджується доданими до
матеріалів справи актами наданих
послуг та товарно-транспортними
накладними, у періоді 2-4 кв. 2010 р. на суму
167 627 грн. Додатково між позивачем та ФОП
ОСОБА_17 був укладений Договір
перевезення вантажу від 10.01.2011 р. № 02 на
виконання якого останнім було надано
позивачу послуг з перевезення вантажу,
що підтверджується доданими до
матеріалів справи актами наданих
послуг та товарно-транспортними
накладними, у періоді 1 кв. 2011 р. на суму
82 431 грн., у періоді 2-4 кв. 2011 р. на суму 368
028 грн., у періоді 2012 р. на суму 153 432 грн.

З матеріалів справи вбачається,
що відповідач, як на підтвердження
правомірності винесення ним
податкового повідомлення-рішення від
16.08.2013 р. № посилається на
ненадання позивачем первинної
транспортної документації під час
проведення перевірки на підтвердження
отриманих транспортних, експедиційних
послуг від вказаних вище фізичних
осіб-підприємців, зокрема, ненадання
цієї документації Відповідачу
протягом п'яти робочих днів з дня
отримання акту перевірки в порушення
п.44.6 ст.44 Податкового кодексу України.
Додатково щодо господарських
правовідносин із ФОП ОСОБА_17 та ФОП
ОСОБА_16 відповідачем стверджується про
порушення при складанні актів
виконаних робіт із зазначенням
переліку таких порушень.

Проте, позивачем такі твердження
заперечуються тим, що між ним та
вищевказаними контрагентами укладений
та наданий до матеріалів справи весь
обсяг первинної документації, на
підставі якої формуються дані його
податкового обліку.

Суд апеляційної інстанції
погоджується із вказаними
запереченнями позивача з огляду на
обставини встановлені судом першої
інстанції щодо господарських
правовідносин між зазначеними
контрагентами та позивачем, оскільки
останнім до матеріалів справи надано
достатній обсяг первинних документів,
які надають право віднести до складу
валових витрат та витрат, що
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування відповідних періодів
тих сум, які витрачені на оплату послуг
контрагентів.

Також суд апеляційної інстанції
приймає до уваги, що відповідачем
зазначається про ненадання позивачем
первинної, саме транспортної
документації, в той час, як на виконання
п.44.1 ст.44 та п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України, на формування
податкового обліку платника податків
транспортна документація не впливає.

При цьому, стосовно господарських
правовідносин із ФОП ОСОБА_16 та ФОП
ОСОБА_17, окрім підтвердження
реальності наданих послуг первинними
документами та товарно-транспортними
накладними, колегія суддів приймає
доводи позивача щодо відсутності
зазначення відповідачем конкретних
актів наданих послуг, укладених на
виконання Договорів перевезення
вантажу від 01.05.2012 р. № 01/05/12, від 28.12.2009
р., від 10.01.2011 р. № 02, у яких були би
присутні ті недоліки первинного
документу, про які зазначає відповідач
в апеляційній скарзі та акті перевірки.

Разом з цим, судова колегія
погоджується із доводами позивача щодо
відсутності факту фіксування
податковим органом конкретного обсягу
документів, що надало б змогу
ідентифікувати саме ті, які не були
надані під час перевірки, що усуває
порушення позивачем п.44.6 ст.44
Податкового кодексу України.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що між позивачем та ТОВ
«МІКС» було укладено Договір № 145/12-05-04
від 12.05.2004 р. та Договір № 03-12 від 03.01.2012
р., відповідно до умов яких останній
зобов'язується виготовити та передати
Позивачу «компонент горючего
сжимаемого» (ГСК).

Передача позивачу компоненту ГСК
підтверджується актами
здачі-прийняття робіт протягом
періодів 2-4 кв. 2010 р. - 2012 р., які надані до
матеріалів справи.

Між Позивачем та ТОВ «МІКС» також було
укладено Договір № 01/08-06 від 01.08.2006 р. та
Договір № 04-12 від 03.01.2012 р., відповідно
до умов яких останній повинен
виготовити та передати Позивачу
«компонент жидкий уплотняющий» (КЖУ).

Обставина виконання договору
підтверджується актами
здачі-прийняття робіт протягом
періодів 2-4 кв. 2010 р. - 2012 р., які надані до
матеріалів справи.

Також позивачем було отримано від ТОВ
«МІКС» відповідно до Договору № 01-1/11-09
від 01.11.2009 р. та Договору № 02-12 від 03.01.2012
р. послуги з оренди транспортного
засобу ЗІЛ-131, а також відповідно до
Договору № 04/01-10 від 04.01.2010 р. та
Договору № 01-12 від 03.01.2012 р. послуги з
оренди транспортного засобу МАЗ 533605.
Отримання зазначених послуг протягом
періодів 2-4 кв. 2010 р. та 2012 р.
підтверджується наявними в матеріалах
справи актами здачі-прийняття послуг.

Як встановлено судом першої інстанції,
відповідачем не заперечується сам факт
надання зазначених послуг із
виготовлення компонентів ГСК та КЖУ, а
лише зазначається про відсутність
документації з надання та використання
давальницької сировини для переробки
та виготовлення вищевказаних
компонентів. Проте, колегія суддів
вважає, що зазначена обставина не
спростовує факту виконання робіт ТОВ
«МІКС» на користь позивача.

Також, у перевіряємому періоді позивач
мав взаємовідносини з ТОВ «МІКСТОН».

Так між позивачем та ТОВ «МІКСТОН»
укладено наступні договори: Договір №
04/01-10 від 04.01.2010 р. відповідно до якого
позивачем отримано послуги по
технічному та сервісному
обслуговуванню технологічного,
інженерного та не стандартизованого
обладнання, що підтверджується актами
здачі-прийняття робіт; Договір № 01/04-10
від 01.04.2010 р. відповідно до якого
Позивачем отримано послуги з оренди
навантажувача, що підтверджується
актами здачі-прийняття робіт; Договір
№ 17/05-10 від 17.05.2010 р. відповідно до якого
Позивачем отримано послугу з
виготовлення стенду для
випробовування УПР, що підтверджується
видатковою накладною № 553 від 17.06.2010 р.;
Договір № 08/10-10 від 08.10.2010 р. відповідно
до якого Позивачем отримано послугу з
виготовлення комплекту не
стандартизованого обладнання, що
підтверджується видатковою накладною
№ 549 від 26.10.2010 р.; Договір № 15/11-10 від
15.11.2010 р. відповідно до якого Позивачем
отримано послугу з виготовлення
комплекту не стандартизованого
обладнання, що підтверджується
видатковою накладною № 561 від 24.01.2011 р.;
Договір № 01/03-11 від 01.03.2011 р. відповідно
до якого Позивачем отримано послугу з
виготовлення Конвеєру стрічкового
пересувного, що підтверджується
видатковою накладною № 579 від 30.06.2011 р.;
Договір № 01/04-11 від 01.04.2011 р. відповідно
до якого Позивачем отримано послугу з
виготовлення обладнання
Живильник-змішувач шнековий та
Комплект обладнання подачі рідкого
компоненту, що підтверджується
видатковою накладною № 582 від 19.08.2011 р.
та видатковою накладною № 583 від 26.08.2011
р.; Договір № 02/11-11 від 02.11.2011 р.
відповідно до якого Позивачем отримано
послугу з виготовлення Ємності
металевої, що підтверджується
видатковою накладною № 592 від 30.11.2011 р.;
Договір № 02/01-12 від 03.01.2012 р. відповідно
до якого Позивачем отримано послуги з
оренди навантажувача, що
підтверджується актами
здачі-прийняття робіт; Договір № 04/01-12
від 04.01.2012 р. відповідно до якого
Позивачем отримано послуги по
технічному та сервісному
обслуговуванню технологічного,
інженерного та не стандартизованого
обладнання, що підтверджується актами
здачі-прийняття робіт; Договір № 10/01-12
від 10.01.2012 р. відповідно до якого
Позивачем отримано Змішувач для
гасіння вапна, що підтверджується
видатковою накладною № 598 від 29.02.2012 р.;
Договір № 07/05-12 від 07.05.2012 р. відповідно
до якого Позивачем отримано Лінію
подрібнення вугілля, що
підтверджується видатковою накладною
№ 632 від 21.11.2012 р.; Договір № 30/05-12 від
30.05.2012 р. відповідно до якого Позивачем
отримано Механізм фіксації для
комплекту розфасовки сумішевих
продуктів, що підтверджується
видатковою накладною № 622 від 06.09.2012 р.

Оцінюючи господарські правовідносини
позивача із ТОВ «МІКСТОН», судом першої
інстанції вірно зазначено про те, що
ТОВ «МІКСТОН» виконувались роботи
відмінні від виконуваних робіт ТОВ
«МІКС». Про це Відповідачем не
зазначається в апеляційній скарзі,
хоча аргументація останнього щодо
ненадання відповідного виду
документації з його боку поширюється і
на господарські правовідносини із ТОВ
«МІКСТОН».

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що відповідач, на
підтвердження своїх доводів вказує на
ненадання позивачем документів, що
визначають шлях розрахунку вартості
наданих послуг та виконаних робіт по
зазначених суб'єктах господарської
діяльності, а також ненадання
первинної транспортної документації
на підтвердження переміщення сировини,
що передавалась для переробки на
давальницьких умовах та відсутність
підтвердження відвантаження готової
продукції у господарських відносинах з
ТОВ «МІКС» та ТОВ «МІКСТОН», які є
пов'язаними особами позивача.

Судова колегія погоджується з доводами
позивача про те, що податковий орган
сам визнає факт виконання відповідних
робіт ТОВ «МІКС» та ТОВ «МІКСТОН», що
вбачається як зі змісту акту перевірки,
так і зі змісту апеляційної скарги, а
також враховує, що позивачем надано до
матеріалів справи достатній обсяг
первинної документації, для
підтвердження змісту господарської
операції.

Водночас, колегія суддів
погоджується із висновками суду першої
інстанції про неправомірність
застосування відповідачем до
господарських правовідносин з ТОВ
«МІКС» та ТОВ «МІКСТОН», які є
пов'язаними особами з позивачем, пп.153.2.2
п.153.2 ст.152 Податкового кодексу України,
оскільки відповідачем не доведено
обґрунтованості його застосування на
виконання ст.39 Податкового кодексу
України.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що між позивачем та ТОВ
«Унікум-2003» було укладено договори на
поставку нафтопродуктів, а саме:
Договір № 21-02 від 22.02.2010 р., Договір № 21-11
від 04.02.2011 р. та Договір № 14-12 від 17.01.2012
р.

На виконання зазначених договорів ТОВ
«Унікум-2003» було поставлено на користь
позивача дизельне пальне, що
підтверджується накладними на
поставку пального та
товарно-транспортними накладними за
період 2-4 кв. 2010 р. - 2012 р.

В апеляційній скарзі зазначено про
невідповідність первинної
документації, у тому числі
транспортної, чинному законодавству,
зокрема, відсутності особистого
підпису посадових осіб ТОВ «Унікум-2003»
на видаткових накладних (замість
особистого підпису відповідач вбачає
на них «факсиміле»), а також інших
додаткових порушень у складанні
транспортної документації.

Дане твердження спростовуються
тим, що самим відповідачем
зазначається факт поставки дизельного
пального, а стосовно дефектів
складення видаткових накладних та
транспортної документації, то останнім
не зазначається жодного конкретного
документу з конкретними на думку
відповідача порушеннями, що
унеможливлює їх встановлення та
спростування.

Також не знаходять свого
підтвердження аргументи відповідача
щодо «факсиміле» на складених між
позивачем та ТОВ «Унікум-2003»
документах, оскільки у матеріалах
справи відсутнє будь-яке експертне
дослідження, яке б свідчило про
відсутність автентичності підписів
повноважних представників сторін.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
не приймає доводи відповідача щодо
відсутності реальності здійснення
господарських правовідносин між
позивачем та ТОВ «Унікум-2003», оскільки
судом першої інстанції належним чином
встановлено весь обсяг первинної
документації, у тому числі
транспортної, щодо поставки дизельного
пального.

Відповідачем в апеляційній скарзі
також зазначається про
неправомірність віднесення позивачем
до складу валових витрат та витрат, що
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування періодів 2-4 кв. 2010 р. - 2012
р., сум авторської винагороди
виплаченої авторам за використання їх
винаходів. Так, відповідач вказує на
ненадання позивачем необхідних
первинних документів (відповідно
оформлених трудових договорів
посадових інструкцій) для віднесення
нарахованої авторської винагороди до
витрат підприємства, адже вважає
використання таких винаходів у зв'язку
з виконанням трудових зобов'язань
працівників, а винагороду за створення
вказаних об'єктів інтелектуальної
власності складовою посадового окладу.

Суд апеляційної інстанції не
вбачає підстав погодитися з доводами
відповідача з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що позивачем протягом
періодів 2-4 кв. 2010 р. - 2012 р.
здійснювались виплати авторської
винагороди наступним авторам
винаходів за такі винаходи: ОСОБА_18 -
патент на винахід НОМЕР_1 «спосіб
формування свердловинного заряду і
вибухова речовина для його
здійснення»; патент на винахід НОМЕР_2
«пристрій для заповнення низхідних
свердловин речовиною в рукав»; ОСОБА_19 -
патент на винахід НОМЕР_1 «спосіб
формування свердловинного заряду і
вибухова речовина для його
здійснення»; деклараційний патент на
винахід НОМЕР_3 «вибухова суміш»;
ОСОБА_20 - патент на корисну модель
НОМЕР_4 - «водовмісний ущільнювальний
компонент». Зазначені виплати були
здійснені на підставі укладених між
позивачем та авторами авторськими
договорами № 01/25-06/2 про умови
використання патенту на винахід від
25.06.2002 р., № 151/16-08 про умови використання
патенту на винахід від 16.08.2004 р., №
139/1-02-01 про умови використання патенту
на винахід від 02.01.2004 р., № А007-2007 про
умови використання патенту на винахід
від 30.04.2007 р.; № А012-2007 про умови
використання патенту на винахід від
01.12.2007 р. та підтверджені розрахунками
авторської винагороди за ці періоди та
відомостями на виплату грошей, що
містяться у матеріалах справи.

Всього позивачем було виплачено
ОСОБА_18 у періоді 2-4 кв. 2010 р. - 89 887,40 грн.,
у періоді 1 кв. 2011 р. - 33 748,89 грн., у
періоді 2-4 кв. 2011 р. - 117 972,71 грн., у
періоді 2012 р. - 150 271,97 грн.; ОСОБА_19 у
періоді 2-4 кв. 2010 р. - 66 087,45 грн., у періоді
1 кв. 2011 р. - 19 014,02 грн., у періоді 2-4 кв. 2011
р. - 29 092,02 грн.; ОСОБА_20 у періоді 2-4 кв. 2010
р. - 177 179,13 грн., у періоді 1 кв. 2011 р. - 88 324,77
грн., у періоді 2-4 кв. 2011 р. - 265 130,75 грн., у
періоді 2012 р. - 411 649,10 грн. Зазначені
виплати позивач відніс до складу
валових витрат та витрат, що враховують
для визначення об'єкта оподаткування.

Колегія суддів з цього приводу
зазначає наступне.

Відповідно до п.142.1 ст.142
Податкового кодексу України до складу
витрат платника податку включаються
витрати на оплату праці фізичних осіб,
що перебувають у трудових відносинах з
таким платником податку (далі -
працівники), які включають нараховані
витрати на оплату основної і
додаткової заробітної плати та інших
видів заохочень і виплат виходячи з
тарифних ставок, у вигляді премій,
заохочень, відшкодувань вартості
товарів, робіт, послуг, витрати на
оплату авторської винагороди та за
виконання робіт, послуг згідно з
договорами цивільно-правового
характеру, будь-яка інша оплата у
грошовій або натуральній формі,
встановлена за домовленістю сторін,
(крім сум матеріальної допомоги, які
звільняються від оподаткування згідно
з нормами розділу IV цього Кодексу).

Таким чином, законодавство не обмежує
право платника податку на віднесення
до складу оподатковуваних витрат лише
тієї винагороди за винаходи
працівників, які перебувають з ним у
трудових відносинах, а й інших осіб на
підставі цивільно-правового договору,
за умови їх документального
підтвердження.

Зазначене дає суду апеляційної
інстанції підстави вважати, що з
урахуванням всього обсягу первинної
документації щодо виплат авторської
винагороди, яка міститься у матеріалах
справи, позивач правомірно сформував
валові витрати та витрати, що
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування відповідних періодів.

Підставою винесення податкового
повідомлення-рішення від 16.08.2013 р. №
також є невизнання відповідачем
витрат позивача, понесених у зв'язку зі
збільшенням його балансової вартості
основних фондів без відповідних на те
первинних документів, та відповідне
включення до витрат позивача суми
амортизаційних відрахувань по
ремонтно-будівельних роботах
виконаних контрагентами позивача ТОВ
«Майстер ТТ», ПП «Белвас», ПП
«Гідросервіс М», ТОВ «Мостнік», ТОВ
«Капітал-Н», зокрема, складення актів
по контрагентах ПП «Гідросервіс» та
ТОВ «Мостнік» з недотриманням форми №
КБ-2 відповідно до Наказу Державного
комітету статистики України та
Державного комітету України з
будівництва та архітектури «Про
затвердження типових форм первинних
документів з обліку в будівництві» від
21.06.2002 р. № 237/5.

Суд апеляційної інстанції не
погоджується із доводами відповідача,
оскільки вони суперечать встановленим
судом першої інстанції обставинам.

Так, між позивачем та ТОВ «Майстер
ТТ» було укладено Договір підряду № 29
від 02.12.2009 р. відповідно до умов якого
останнім було виконано роботи з
будівництва підпорної стіни
виробничого майданчику, Договір
підряду № 1 від 12.01.2010 р. відповідно до
умов якого ТОВ «Майстер ТТ» було
виконано роботи з будівництва
адміністративно-побутового
приміщення, Договір підряду № 12 від
18.11.2010 р. відповідно до умов якого ТОВ
«Майстер ТТ» було виконано ремонтні
роботи по благоустрою території,
Договір підряду № 17 від 17.03.2011 р.
відповідно до умов якого ТОВ «Майстер
ТТ» було виконано ремонт караульного
приміщення. Виконання зазначених робіт
підтверджується наданими позивачем до
матеріалів справи довідками про
вартість виконаних будівельних робіт
та актами приймання виконаних
будівельних робіт протягом періодів 2010
р. - 1 кв. 2011 р.

Між позивачем та ПП «Белвас» було
укладено Договір № 892 від 05.09.2011 р.
відповідно до умов якого було виконано
ремонт даху з профнастилу, що
підтверджується актом № ОУ-000164
здачі-прийняття робіт від 07.09.2011 р.
Проте, суд звертає увагу, що зазначені
роботи були виконані на користь
Позивача у періоді 3 кв. 2011 р., який не є
періодом виключення амортизаційних
відрахувань відповідно до акту
перевірки.

Зі свого боку відповідачем не надано
інших доказів, які би підтвердили його
твердження щодо виключення
амортизаційних відрахувань позивача
по виконаних ремонтних роботах ПП
«Белвас» протягом періодів 2-4 кв. 2010 р. -
1 кв. 2011 р.

Крім того, між позивачем та ПП
«Гідросервіс М» було укладено Договір
№ 144 від 15.09.2010 р. відповідно до умов
якого було виконано ремонт бетонного
майданчику площею 380 м2 та ремонт
майданчику зі щебеню площею 280 м2, що
підтверджується, зокрема, довідкою про
вартість виконаних робіт та актом
приймання виконаних будівельних робіт
від 15.11.2010 р.

Між позивачем та ТОВ «Мостнік»
також було укладено Договір № 1256 від
16.11.2011 р. відповідно до умов якого було
виконано улаштування металевого
навісу і бетонної ділянки та Договір №
1 від 04.01.2012 р. відповідно до умов якого
було виконано ремонт складського
приміщення для зберігання вугілля,
площею 120 м2.

Виконання зазначених робіт
підтверджується наданими позивачем до
матеріалів справи довідками про
вартість виконаних будівельних робіт
та актами приймання виконаних
будівельних робіт протягом періодів 4
кв. 2011 р. - 1 кв. 2012 р.

Зі свого боку відповідачем не надано
інших доказів, які би підтвердили його
твердження щодо виключення
амортизаційних відрахувань позивача
по виконаних ремонтних роботах ТОВ
«Мостнік» протягом періодів 2-4 кв. 2010 р.
- 1 кв. 2011 р.

Зазначене дає підстави вважати, що
виключення відповідачем
амортизаційних відрахувань позивача
по виконаних ремонтних роботах ТОВ
«Мостнік» у періодах 2-4 кв. 2010 р. - 1 кв. 2011
р. не має належної правової підстави.

Між позивачем та ТОВ «Капітал-Н»
було укладено Договір № 144 від 18.06.2010 р.
відповідно до умов якого ТОВ
«Капітал-Н» було виконано ремонт
бетонної ділянки та ділянок зі щебеню
та відсіву, що встановлено судом першої
інстанції.

З огляду на достатній обсяг
первинної документації щодо виконання
ремонтно-будівельних робіт вказаними
контрагентами, а також відповідно до
п.146.2 ст.146 Податкового кодексу України
амортизація об'єкта основних засобів
нараховується протягом строку
корисного використання (експлуатації)
об'єкта, установленого платником
податку, але не менше мінімально
допустимого строку, встановленого п.145.1
ст.145 цього Кодексу, помісячно,
починаючи з місяця, що наступає за
місяцем введення об'єкта основних
засобів в експлуатацію і зупиняється
на період його реконструкції,
модернізації, добудови, дообладнання,
консервації та інших видів поліпшення
та консервації.

Таким чином, первинними документами
підтверджується реальність проведення
ремонту, реконструкції, модернізації
та інших видів поліпшення основних
засобів, і позивач мав право на їх
амортизацію відповідно до п.146.2 ст.146
Податкового кодексу України.

Також суд апеляційної інстанції
погоджується щодо необов'язковості
складення первинних документів саме за
формою № КБ-2в, оскільки Наказ № 237/5
втратив чинність 04.12.2009 р. відповідно до
Наказу Державного комітету статистики
України та Міністерства регіонального
розвитку та будівництва України «Про
скасування наказу Державного комітету
статистики України та Державного
комітету України з будівництва та
архітектури від 21.06.2002 р. № 237/5 «Про
затвердження типових форм первинних
документів з обліку в будівництві»,
тобто ще до виникнення господарських
відносин між позивачем та його
вищезазначеними контрагентами.

Додатково суд апеляційної
інстанції звертає увагу на хибне
положення мотивувальної частини
рішення суду першої інстанції, в якій
зазначається про «систематичність
угод позивача з контрагентами,
посадові особи яких відсутні на
території України, відсутність
обґрунтованих пояснень позивача та
його контрагентів про фактичне
виконання угод, а також те, що
податковим органом не встановлено
будь-якої діяльності контрагентів
позивача крім діяльності з формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість для інших суб'єктів
господарської діяльності, укладені між
позивачем та контрагентами договори
підписані невстановленими особами з
боку контрагентів, суд погоджується з
висновками відповідача щодо
недійсності укладених між позивачем та
контрагентами договорів (правочинів) в
силу їх нікчемності».

Суд апеляційної інстанції звертає
увагу на те, що відповідачем, ні в акті
перевірки, ні в апеляційній скарзі не
зазначалось про нікчемність
правочинів позивача із його
контрагентами, більше того, податковим
органом нічого не зазначалось про
фіктивну господарську діяльність
контрагентів позивача.

Натомість, відповідачем не визнається
та не заперечується реальність
господарських операцій позивача на
підставі неповного обсягу первинних
документів чи порушення чинного
законодавства при їх складенні, що
належним чином спростовано судом
першої інстанції.

Таким чином, такі висновки суду першої
інстанції слід вважати хибними та
такими, що не мають під собою належної
правової аргументації, та не
стосуються господарських відносин
позивача зі всіма вищезазначеними його
контрагентами.

З огляду на вищезазначене, суд
апеляційної інстанції вважає
документально підтвердженою
реальність здійснення витрат, які
підлягають включенню до валових витрат
позивача періоду 2-4 кв. 2010 р. у
загальному розмірі 1 376 357,55 грн., періоду
1 кв. 2011 р. у загальному розмірі 485 982,68
грн. та до його витрат, що враховуються
для визначення об'єкта оподаткування
періоду 2-4 кв. 2011 р. у загальному розмірі
1 612 437 грн., періоду 2012 р. у загальному
розмірі 2 404 332,85 грн. Зазначене виключає
донарахування йому податкового
зобов'язання з податку на прибуток за
2010 рік на суму 320 939,00 грн., за 1 кв.2011 року
на суму 111 271,00 грн., за 2-4 кв.2011 р. на суму
366 690,00 грн., за 2012 рік на суму 481 619,00 грн. -
всього на суму 1 280 525,00 грн.

На порушення позивачем п.198.1, 198.6
ст.198, п.201.1, 201.4 ст.201 Податкового кодексу
України, що стало підставою винесення
податкового повідомлення-рішення від
16.08.2013 р. № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з ПДВ за основним платежем у розмірі 1 379
982,00 грн. та за штрафними санкціями у
розмірі 287 792,00 грн. - всього на суму 1 667
774,00 грн., відповідач посилається на
наступні обставини.

Включення позивачем до
податкового кредиту суми ПДВ по
операціях, не пов'язаних з його
господарською діяльністю, зокрема,
податковим органом зазначається про
оформлення частини податкових
накладних з порушенням п.201.1 ст.201 ПК
України.

Колегія суддів враховує, що
податковий орган не вказує жодної
конкретної податкової накладної, яка
би була укладена на порушення п.201.1 ст.201
ПК України, а вказує на порушення цієї
норми матеріального права у загальному
щодо всіх податкових накладних, що
позбавляє таке твердження
аргументованості та доказової сили і
унеможливлює його спростування.

Суд апеляційної інстанції не
приймає до уваги аргументацію
відповідача щодо порушень позивачем
норм Податкового кодексу України щодо
формування податкового кредиту з ПДВ з
огляду на наступне.

Як вбачається з акту перевірки, до
висновку про порушення позивачем п.198.3
ст.198, п.201.1, 201.4, 201.6 ст.201 Податкового
кодексу України, відповідач дійшов на
підставі визнання ним заниженого
податкового кредиту позивачем
протягом періодів квітня 2010 р. - грудня
2012 р. по господарських операціях, що
стали підставою для висновку
відповідача про донарахування
позивачу грошових зобов'язань з
податку на прибуток протягом 2-4 кв. 2010 р.
- 2012 р.

Зазначене дає підстави вважати, що
оскільки судом вже встановлено
реальність виконаних операцій
позивача з його контрагентами та
відповідно їх зв'язок з його
господарською діяльністю, що було
досліджено вище, то суд апеляційної
інстанції не вбачає порушень позивачем
норми п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України.

При цьому, норми пунктів 201.1, 201.4, 201.6
ст.201 Податкового кодексу України
визначають порядок складення
податкової накладної та визначають її
статус як документа, оформлення якого
надає право платнику податку-покупцю
товарів (робіт, послуг) на віднесення
сум податку на додану вартість,
сплаченого у ціні таких товарів (робіт,
послуг) платнику податку-продавцю, до
податкового кредиту покупця.

Так, позивачем надано до матеріалів
справи податкові накладні за період
квітня - грудня 2010 р. на загальну суму 282
211 грн., січня - грудня 2011 р. на загальну
суму 507 512,13 грн., січня - грудня 2012 р. на
загальну суму 663 627,75 грн., які
підтверджують право позивача на
віднесення до його податкового кредиту
цих періодів сум податку на додану
вартість по господарських операціях з
ФОП ОСОБА_10, ФОП ОСОБА_11, ФОП ОСОБА_16, ФОП
ОСОБА_17, ТОВ «МІКС», ТОВ «МІКСТОН», ТОВ
«Унікум-2003», ТОВ «Майстер ТТ», ПП
«Белвас», ПП «Гідросервіс М», ТОВ
«Мостнік», ТОВ «Капітал-Н» у зв'язку із
реальністю здійснених господарських
операцій з ними, що досліджено та
встановлено вище.

У свою чергу, твердження відповідача
про відсутність оригінального підпису
на деяких податкових накладних є не
підтвердженими.

Таким чином, суд апеляційної
інстанції вважає документально
підтвердженим право позивача на
віднесення до його податкового кредиту
періоду квітня - грудня 2012 р. суму
податку на додану вартість у
загальному розмірі 1 453 350,88 грн., що
виключає донарахування йому
відповідачем грошового зобов'язання з
цього податку у розмірі 1 379 982,00 грн.

На порушення позивачем ст.326, 328
Податкового кодексу України, що стало
підставою винесення податкового
повідомлення-рішення від 16.08.2013 р. №
та збільшено суму грошового
зобов'язання зі збору за спеціальне
використання води у розмірі 309,97 грн. та
за штрафними санкціями у розмірі 1 639,22
грн. - всього на суму 1 949,19 грн.,
відповідачем нічого не зазначається в
обґрунтуванні апеляційної скарги.

Як вбачається з висновку
резолютивної частини акту перевірки
відповідачем також нічого не зазначено
про ці порушення і в ньому, про що
вказав у своєму рішенні суд першої
інстанції.

Разом з тим, як вбачається з акту
перевірки та висновків суду першої
інстанції, позивач визначений
платником збору за спеціальне
використання води, проте, відповідач не
встановлює місцезнаходження об'єкту
щодо якого такий збір сплачується, а
зазначає лише про укладений договір на
постачання води та приймання стічних
вод через приєднані мережі з КП
«Ірпіньводоканал» від 04.01.2010 р. № 04, з
чого не можна зробити висновок про
обов'язок позивача сплачувати за цим
договором цей збір.

Натомість, позивачем надано до
матеріалів справи Дозвіл на спеціальне
водокористування видане Державною
екологічною інспекцією в
Коростенському районі Державного
управління екологічної безпеки і
природних ресурсів в Житомирській
області, що підтверджує статус
позивача як платника цього збору саме
за місцезнаходженням у цьому регіоні, а
також надані копії податкових
розрахунків за спеціальне
водокористування за періоди 2010 - 2012
років та платіжні доручення на його
перерахування, проведені банком.

Тому, суд приходить до висновку про
належну та повну сплату позивачем
збору за спеціальне водокористування
за місцезнаходженням об'єкту
справляння такого збору, а висновки
Відповідача такими, які не
підтверджені відповідними доказами.
Зазначене усуває підстави винесення
податкового повідомлення-рішення від
від 16.08.2013 р. № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
зі збору за спеціальне використання
води у розмірі 309,97 грн. та за штрафними
санкціями у розмірі 1 639,22 грн. - всього
на суму 1 949,19 грн.

На порушення позивачем пп.3.5 п.3
Постанови Правління Національного
банку України «Про затвердження
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні» від
15.12.2004 р. № 637, що стало підставою
винесення податкового
повідомлення-рішення від 16.08.2013 р. №
, яким до позивача застосовано
штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 21
216,98 грн., відповідач посилається на
відсутність підписів одержувачів
готівкових коштів у відомості позивача
на виплату грошей № ЗПВ-06/01 від 14.07.2011 р.
на загальну суму 10 608,49 грн., що стало
підставою для висновку про перевищення
ліміту залишку коштів у касі.

Суд апеляційної інстанції
погоджується із позицією позивача щодо
застосуванням зазначених норм
матеріального права Господарського
кодексу України до цих спірних
правовідносин з огляду на наступне.

Відповідно до ст.238 Господарського
кодексу України за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Штрафна (фінансова) санкція у розмірі 21
216,98 грн. є
адміністративно-господарською
санкцією у розумінні ст.238
Господарського кодексу України.

У свою чергу, ст.250 ГК України визначені
граничні строки застосування до
суб'єкта господарювання
адміністративно-господарських санкцій
- протягом шести місяців з дня
виявлення порушення, але не пізніш як
через один рік з дня порушення.

Зазначене знаходить своє
підтвердження і в Оглядовому Листі
Вищого адміністративного суду України
«Про деякі питання практики вирішення
спорів у справах за участю органів
державної податкової служби (за
матеріалами справ, розглянутих у
касаційному порядку Вищим
адміністративним судом України)» від
24.10.2008 р. № 1776/100/13-08.

Відповідно до п.2 Оглядового Листа
Вищого адміністративного суду України
фінансові санкції у вигляді штрафів за
порушення норм регулювання обігу
готівки є
адміністративно-господарськими
санкціями у розумінні статей 238, 239
Господарського кодексу України, отже,
повинні застосовуватися у межах
строків, визначених ст.250 цього Кодексу.

Оскільки відповідач в акті перевірки
послався на відомість про виплату
грошей датовану 14.07.2011 р., то граничним
терміном застосування до позивача
адміністративно-господарської санкції
у вигляді штрафу було 14.07.2012 р.

Таким чином, застосування до позивача
адміністративно-господарської санкції
у вигляді штрафу за порушення норм
регулювання обігу готівки після
закінчення одного року з дня його
вчинення є неправомірним.

Це усуває правомірність прийнятого
податкового повідомлення-рішення від
16.08.2013 р. № , яким до позивача
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію у розмірі 21 216,98 грн.

На порушення позивачем пп.9.12.2 п.9.12
ст.9, абз. «а» п.17.2 ст.17, абз. «а» п.19.2 ст.19
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», що стало підставою
винесення податкового
повідомлення-рішення 16.08.2013 р. № 248/1702,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з ПДФО за основним
платежем у розмірі 3 615,00 грн. та за
штрафними санкціями у розмірі 1 413,75
грн., відповідач вказує на не включення
до розрахунку по ф.1-ДФ сум доходів
виплачених на користь суб'єктів
підприємницької діяльності.

Така позиція відповідача не
знаходить своє підтвердження у нормах
чинного на час виникнення спірних
правовідносин законодавства, що вірно
встановлено у рішенні суду першої
інстанції.

Так, відповідно до пп.9.12.1 п.9.12 ст.9
Закону про «Про податок з доходів
фізичних осіб» оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою від продажу
нею товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Додатково застосування зазначеної
норми роз'яснено Наказом Державної
податкової адміністрації України «Про
затвердження Податкового роз'яснення
щодо застосування положень пункту 1.8
статті 1, пункту 9.12 статті 9 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» від 29.12.2003 р. № 633.

У зазначеному Наказі Державної
податкової адміністрації України,
зокрема, роз'яснено, що всі процедури
щодо сплати податку підприємцями
(незалежно від обраної системи
оподаткування) знаходяться виключно у
площині: підприємець - податковий
орган, та ним передбачила можливість
уникнення подвійного оподаткування
підприємців податковим агентом та
податковим органом. Для того, щоб
податковий агент не утримував податок
з доходів, виплачуваних суб'єкту
підприємницької діяльності, останній
має надати копію Свідоцтва про
державну реєстрацію його як
підприємця.

Як вбачається з акту перевірки,
відповідачем визнається факт виплати
позивачем доходу фізичним особам -
підприємцям, а отже це є обставиною
відповідно до ч.3 ст.72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка визнається сторонами та
може не доказуватися перед судом, якщо
проти цього не заперечують сторони і в
суду не виникає сумніву щодо
достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

Такі обставини усувають правомірність
винесення податкового
повідомлення-рішення 16.08.2013 р. № 248/1702,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з ПДФО за основним
платежем у розмірі 3 615,00 грн. та за
штрафними санкціями у розмірі 1 413,75 грн.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
оскільки отримані послуги та виконані
роботи на користь позивача його
контрагентами ФОП ОСОБА_22, ФОП ОСОБА_23,
ФОП ОСОБА_25, ОСОБА_24, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, а також по ФОП ОСОБА_17, ФОП
ОСОБА_16, ТОВ «МІКС», ТОВ «МІКСТОН», ТОВ
«Унікум-2003», ТОВ «Майстер ТТ», ПП
«Белвас», ПП «Гідросервіс М», ТОВ
«Мостнік», ТОВ «Капітал-Н», а також
авторами винаходів ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20 мали реальний характер, що
підтверджується достатнім та належним
обсягом первинної документації
доданої до матеріалів справи.

З іншого боку, відповідачем як
суб'єктом владних повноважень не
доведено правомірності своєї позиції,
оскільки ним не здійснювалося
безпосереднього дослідження
реальності отриманих та наданих послуг
та робіт, а вказуючи про порушення
податкового законодавства відповідач
не конкретизував їх щодо недоліків
первинних документів.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтується її вимоги та
заперечення.

Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, в свою чергу, не спростував
доводи позивача та не довів
правомірності свого рішення.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються встановленими судом
першої інстанції обставинами, наявними
в матеріалах справи доказами та
нормами права, зазначеними в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 212,
254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 04 листопада 2013 року - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядок і строки,
визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Оксененко

Судді:

Г.М.
Бистрик

В.Г.
Усенко

Ухвалу в повному тексті
виготовлено 28.01.2014 року.

.

Головуючий суддя
Оксененко О.М.

Судді:
Бистрик Г.М.

Усенко В.Г.