Справа № 805/8905/13-а
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2014 р. м. Київ
К/800/49497/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів:
Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Центрально-Міському районі м. Макіївки
на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 08 липня 2013
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 17 вересня
2013 року

у справі № 805/8905/13-а

за позовом фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду
України в Центрально-Міському районі м.
Макіївки

про визнання дій протиправними,
скасування вимоги, зобов'язання
вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

У червні 2013 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 звернулася до
Донецького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Центрально-Міському районі м. Макіївки
про визнання дій протиправними,
скасування вимоги, зобов'язання
вчинити певні дії.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 08.07.2013,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 17.09.2013, позов задоволено частково.
Визнано дії Управління Пенсійного
фонду України в Центрально-Міському
районі м. Макіївки Донецької області в
частині нарахування єдиного
соціального внеску за перший квартал
2013 року протиправними. Скасовано
вимогу Управління Пенсійного фонду
України в Центрально-Міському районі м.
Макіївки Донецької області про сплату
боргу від 20.05.2013 № Ф-955. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, Управління
Пенсійного фонду України в
Центрально-Міському районі м. Макіївки
оскаржило їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив
скасувати вказані судові акти з
мотивів порушення названими судами
норм матеріального права, прийняти
нове рішення - про відмову в позові.

Касаційна скарга обґрунтована
переважно тим, що, на думку відповідача,
ОСОБА_2 не може бути звільнена від
сплати єдиного соціального внеску на
підставі положень частини четвертої
статті 4 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (далі - Закон №
2464), оскільки позивач є пенсіонером із
заниженим віком.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом
першим частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Згідно з частиною другою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
процесуального та матеріального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_2 з 10.05.2006
зареєстрована як фізична особа -
підприємець та здійснює діяльність на
умовах сплати єдиного податку. Також
позивач перебуває на обліку в
Управлінні Пенсійного фонду України в
Центрально-Міського району міста
Макіївки Донецької області, як
пенсіонер та отримує пенсію за віком,
що підтверджується пенсійним
посвідченням від 16.06.2010 № НОМЕР_1.

20.05.2013 Управлінням Пенсійного фонду
України в Центрально-Міського районі м.
Макіївки Донецької області винесена
вимога № Ф-955 про сплату позивачем
недоїмки зі сплати єдиного внеску в
сумі 1193,38 грн. за перший квартал 2013 року.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивач відповідно
до положень частини четвертої статті 4
Закону № 2464 звільнений від сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з обґрунтованим
висновком судів попередніх інстанцій з
огляду на таке.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначаються
Законом № 2464.

Положення пункту другого частини
першої статті 1 Закону № 2464 зазначають,
що єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі по тексту -
єдиний внесок) - консолідований
страховий внесок, збір якого
здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

У відповідності до пункту четвертого
частини першої статті 4 Закону № 2464
платниками єдиного внеску є фізичні
особи - підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності;

Згідно з частиною четвертою статті 4
Закону № 2464 особи, зазначені у пункті
четвертому частини першої цієї статті,
які обрали спрощену систему
оподаткування, звільняються від сплати
за себе єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Статтею 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» №1058-IV від 09 липня 2003 року
визначене поняття «пенсія» - як,
щомісячна пенсійна виплата в
солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом, або отримують члени її сім'ї
у випадках, визначених цим Законом та
поняття «пенсіонер - особа, яка
відповідно до цього Закону отримує
пенсію, довічну пенсію, або члени її
сім'ї, які отримують пенсію в разі
смерті цієї особи у випадках,
передбачених цим Законом.

Частина перша статті 9 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» зазначає, що за
рахунок коштів Пенсійного фонду в
солідарній системі призначаються такі
пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2)
пенсія по інвалідності внаслідок
загального захворювання (у тому числі
каліцтва, не пов'язаного з роботою,
інвалідності з дитинства); 3) пенсія у
зв'язку з втратою годувальника.

Згідно з статтею 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» особи мають право на
призначення пенсії за віком після
досягнення віку 60 років та наявності
страхового стажу не менше 15 років.

Отже, нормами Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлено загальне
правила набуття (призначення) пенсії.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991
№ 1788-ХІІ (далі по тексту - Закон України
№ 1788) громадяни України мають право на
державне пенсійне забезпечення за
віком, по інвалідності, у зв'язку з
втратою годувальника та в інших
випадках, передбачених цим Законом.

За приписами статті 2 Закону України №
1788 за цим Законом призначаються
трудові пенсії: за віком; по
інвалідності; в разі втрати
годувальника; за вислугу років.

Пенсії, призначені згідно зі статтями 13
- 18 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» також відносяться до
пенсій за віком.

У відповідності до вимог статті 17
Закону України «Про пенсійне
забезпечення», жінки, які народили
п'ятеро або більше дітей і виховали їх
до восьмирічного віку, і матері
інвалідів з дитинства, які виховали
їх до цього віку, мають право на пенсію
за віком після досягнення 50 років і
при стажі роботи не менше 15 років із
зарахуванням до стажу часу догляду за
дітьми.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, позивач є матір'ю інваліда
з дитинства другої групи та їй
призначена пенсія за віком у
відповідності до вимог статті 17 Закону
України «Про пенсійне забезпечення».

За таких обставин, посилання
відповідача на те, що до ОСОБА_2 не може
бути застосовано положення частини
четвертої статті 4 Закону № 2464 є
необґрунтованими, оскільки зазначена
норма права не пов'язує звільнення від
сплати єдиного внеску із досягненням
особою певного віку, а передбачає
звільнення від сплати цього платежу
всіх пенсіонерів за віком, яким є
позивач.

Отже вимога Управління Пенсійного
фонду України в Центрально-Міському
районі м. Макіївки Донецької області
про сплату боргу від 20.05.2013 № Ф-955 є
неправомірною.

Зважаючи на викладене, доводи
касаційної скарги спростовуються вище
переліченими нормами права та
установленими обставинами справи, у
зв'язку з чим відсутні підстави для її
задоволення та скасування рішень судів
попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України Суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Центрально-Міському районі м. Макіївки
залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 08 липня 2013
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 17 вересня
2013 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України у строк та у порядку,
визначеними статтями 237 - 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.