Справа № 826/12672/13-а
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
у 1-й інстанції: Шейко Т.І.
Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого суддів при
секретарі Хрімлі О.Г., Коротких А.Ю.,
Літвіної Н.М., Архіповій Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 13 вересня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_7 до Державної міграційної служби
України, Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві про визнання неправомірними
дій, скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_7 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України, Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві про визнання
неправомірними дій, пов'язаних із
неналежним повідомленням позивача про
прийняття Державною міграційною
службою України рішення № 379-13 від 19
червня 2013 року про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту; визнання
неправомірним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
№ 379-13 від 19 червня 2013 року про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;
зобов'язання визнати позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до вимог чинного
законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 13
вересня 2013 року у задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову, якою
задовольнити адміністративний позов у
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
обґрунтована та підлягає задоволенню
частково.

Як вбачається з матеріалів справи, 15
січня 2013 року позивач подав до
міграційних органів заяву-анкету про
визнання його біженцем або, особою, яка
потребує додаткового захисту.

У своїй заяві до органу міграційної
служби позивач вказував, що не може
повернутись на територію Чеченської
Республіки внаслідок переслідувань
Федеральною службою безпеки
Російської Федерації (ФСБ) за підозрою
підтримки політики Джахара Дудаєва.

Згідно з рішенням № 379-13 від 19 червня 2013
року, Державна міграційна служба
України відмовила позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Не погоджуючись з такими діями
відповідача та вважаючи їх
протиправними, позивач звернувся до
суду з адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що
особа без громадянства ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в с. Алхазурово
Урус-Мартиновецького району
Чеченської Республіки, одружений, за
національністю - чеченець, за
віросповіданням - мусульманин, з метою
надання статусу біженця, побоюючись
переслідувань за політичними,
національними та релігійними
переконаннями на Батьківщині
(Чеченська Республіка) прибув потягом
до України в січні 1995 року через кордон
у Донецькій області на підставі
паспорту громадянина СРСР.

Крім того, з проведеного головним
спеціалістом управління у справах
біженців Головного управління ДМС
України в м. Києві аналізу вбачається,
що у засобах масової інформації
відсутня інформація щодо
переслідувань на території Російської
Федерації колишніх представників
влади Чеченської Республіки.

Також, з інформації Укрбюро Інтерполу
ГУМВС України в м. Києві вбачається, що
у міжнародному розшуку позивач не
перебуває.

Як встановлено судом першої інстанції,
з моменту подій, зазначених позивачем,
минуло вісімнадцять років. Інформація
надана позивачем, не дає підстав
вважати, що він переслідувався
службами ФСБ за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов висновку, що позивач за жодною з
конвенційних ознак на батьківщині не
переслідувався, побоювання стати
жертвою переслідувань достовірними
доводами не підтверджується,
інформаційні матеріали носять
загальний характер і не містять подій
переслідування саме заявника.

Як зазначає позивач в апеляційній
скарзі, в Щорічних доповідях
міжнародної правозахисної організації
«Amnesty International» (Міжнародна Амністія)
міститься така інформація: «У
Північнокавказькому регіоні, зокрема,
в Чечні, тривали позасудові страти,
насильницькі зникнення та викрадення,
катування, в тому числі в незаконних
місцях тримання під вартою, та
свавільні затримання. В Чечні
безкарність порушників прав людини
залишалась звичайним явищем. Людей, які
шукали правосуддя, залякували, їм
погрожували розправою. Європейський
Суд з прав людини постановив, що Росія
порушила право на життя, свободу та
безпеку, на повагу до приватного та
сімейного життя та на ефективні засоби
захисту, а також заборону на катування.
Уряд відмовився повною мірою
співпрацювати з міжнародними
правозахисними механізмами, що
займаються запобіганням катуванням».

Крім того, колегією суддів з метою
повного та всебічного дослідження
обставин справи, направлено судові
запити до: ХІАС Київ; Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Регіонального
Представництва в Білорусі, Молдові та
Україні; Департаменту
інформаційно-аналітичного
забезпечення МВС України; Київського
районного суду м. Донецька.

Згідно з листом-відповіддю ХІАС № 66 від
11 грудня 2013 року, повідомлено, що ОСОБА_7
дійсно звертався до ХІАС в квітні 2004
року та в жовтні 2013 року, на даний час
його справа знаходиться на стадії
розгляду.

За змістом листа-відповіді Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Регіонального
Представництва в Білорусі, Молдові та
Україні від 18 грудня 2013 року
повідомлено, що позивач дійсно
зареєстрований в УВКБ ООН з квітня 2004
року. Він звернувся до УВКБ ООН для
отримання юридичної допомоги у
зверненні за статусом біженця в
Україні та протягом періоду з моменту
його реєстрації отримував деякі форми
юридичної допомоги, в тому числі
правові консультації щодо державної
процедури надання статусу біженця в
Україні, з боку партнерської
організації УВКБ ООН «HIAS, програма
юридичного захисту».

Як повідомлено Департаментом
інформаційно-аналітичного
забезпечення МВС України в листі №
16/4-266 від 17 січня 2014 року, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець Російської
Федерації, станом на 17 січня 2014 року за
оперативно-довідковим обліком ДІАЗ МВС
до кримінальної відповідальності не
притягується, засудженим не значиться
та у розшуку не перебуває.

Крім того, колегією суддів встановлено,
що згідно з вироком Київського
районного суду м. Донецька від 20 квітня
2004 року, який наявний в матеріалах
справи, ОСОБА_7 визнано винним у
вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст.
358, ч. 1 ст. 331, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 331 КК
України.

Також, в матеріалах справи наявні:
Свідоцтво про шлюб № 26/07155/1 від 25 квітня
2012 року, згідно з яким між ОСОБА_7 та
ОСОБА_5 укладено шлюб згідно з Шаріатом;
Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1,
згідно з яким у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_3
народилася донька ОСОБА_6.

Згідно з довідкою № 254/2013 про
реєстрацію особи громадянином України,
виданою Управлінням Державної
міграційної служби України в
Полтавській області, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3, згідно з рішенням УДМС
України в Полтавській області від 19
грудня 2013 року, набула громадянство
України на підставі ч. 3 ст. 8 Закону
України «Про громадянство України».

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів зазначає, що відповідачем під
час прийняття рішення № 379-13 від 19
червня 2013 року про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, не
враховано вищенаведені та встановлені
судом апеляційної інстанції обставини,
а тому не здійснено повного та
всебічного вивчення та оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість позовних
вимог та їх відповідність чинному
законодавству, колегія суддів виходить
з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту»,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту»,
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За змістом ч. 1 ст. 5 вказаного Закону,
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту»,
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, під час
в'їзду в Україну незаконно перетнула
державний кордон України, повинна без
зволікань звернутися до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час
незаконного перетинання державного
кордону України звернулася із
зазначеною заявою до посадової особи
Державної прикордонної служби України,
вона зобов'язана надати цій посадовій
особі пояснення про причини
незаконного перетинання державного
кордону України. У разі відсутності у
такої особи документів, що посвідчують
її особу, або якщо такі документи є
фальшивими, вона повинна повідомити в
поясненні про цю обставину, а також
викласти причини зазначених обставин.
Під час надання пояснень особою, яка не
володіє українською або російською
мовами, орган Державної прикордонної
служби України повинен забезпечити
перекладача з мови, якою така особа
може спілкуватися. Після надання
пояснень особа, яка звернулася із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, повинна бути протягом 24 годин
передана посадовими особами Державної
прикордонної служби України
представнику центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту.

За змістом ст. 6 вказаного Закону, не
може бути визнана біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
особа: яка вчинила злочин проти миру,
воєнний злочин або злочин проти
людства і людяності, як їх визначено у
міжнародному праві; яка вчинила злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй; стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; яка до прибуття
в Україну була визнана в іншій країні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону,
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту», рішення за заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у тому
числі стосовно перебуваючих з ним на
території України неповнолітніх дітей
(членів сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як до
трьох місяців.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може вимагати подання додаткової
інформації від уповноважених
посадових осіб цього центрального
органу виконавчої влади, які
здійснювали розгляд заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 10 Закону України «Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту», у
разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
має право звертатися з відповідними
запитами до Міністерства закордонних
справ України, Служби безпеки України,
інших органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, особова справа якої
розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності
інформації про заявників та захисту
членів їхніх сімей, які можуть
залишатися в країні їх походження,
органи державної влади під час
проведення зазначених заходів повинні
уникати надсилання запитів з
персональними даними заявників до
спеціальних правоохоронних органів
(служб) країни походження заявників.

Документи, отримані або підготовлені
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
під час прийняття рішення за заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
долучаються до особової справи
заявника.

За результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України
«Про біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту»,
рішення про відмову в прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, протягом п'яти
робочих днів з дня отримання
повідомлення про відмову можуть бути
оскаржені в установленому законом
порядку до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, а також до суду у
строки, встановлені цим Законом.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року,
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження
особи за межами країни своєї
національної належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства,
за межами країни свого колишнього
місця проживання; 2) наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; 3) побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу від 29 квітня 2004 року «Про
мінімальні стандарти кваліфікації
громадян третіх країн та осіб без
громадянства як біженців чи осіб, що
потребують іншої форми міжнародного
захисту, та суть захисту, що надається»,
яка використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутні поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України № 3 від
16 березня 2012 року «Про внесення змін і
доповнень до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року № 1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Таке цілком обгрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні.

Разом із цим судам варто зважати на те,
що значна тривалість проміжків часу
між виїздом з країни громадянської
належності, прибуттям в Україну та
часом звернення із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, в окремих
випадках може свідчити про відсутність
у особи обгрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань. При цьому мотив
звернення з вищезгаданою заявою може
бути іншим, зокрема уникнення
притягнення до кримінальної
відповідальності за вчинені в країні
громадянської належності злочини.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Проаналізувавши наведені законодавчі
норми, повно та всебічно дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що під час прийняття
оскаржуваного рішення відповідачем не
дотримано положення ст. 19 Конституції
України, а також наведені положення
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», оскільки
відповідачем не здійснено всебічного
вивчення та оцінки всіх документів та
матеріалів, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, а тому прийнято
необґрунтоване та передчасне рішення
про відмову у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що
відповідачами не надано достатньо
доказів правомірності дій щодо відмови
у визнанні позивача біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, що підтверджується наведеними
законодавчими нормами та наявними
матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
часткову обґрунтованість позовних
вимог ОСОБА_7 до Державної міграційної
служби України, Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві про визнання неправомірними
дій, скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п.п. 1, 4
КАС України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції неповно з'ясовано обставини,
що мають значення для справи, порушено
норми матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції невірно застосував норми
матеріального та процесуального права,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, у зв'язку з чим
постанова підлягає скасуванню з
ухваленням нової про задоволення
адміністративного позову частково.

Керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 202, 205, 206, 212, 254
КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 -
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 13 вересня 2013 року -
скасувати та ухвалити нову.

Адміністративний позов ОСОБА_7 -
задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України № 379-13 від 19 червня 2013 року про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України розглянути повторно питання
про визнання ОСОБА_7 біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у порядку та строки,
передбачені законодавством.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Повний текст постанови виготовлений 04
лютого 2014 року.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.Г. Хрімлі

Судді
А.Ю. Коротких

Н.М. Літвіна

Головуючий суддя

Хрімлі О.Г.

Судді:

Коротких А. Ю.

Літвіна Н. М.