Справа № 2а-12612/12/2070
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2014 р. м. Київ
К/800/24026/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
Головчук С.В., Ліпського Д.В.,провівши у
порядку касаційного провадження
попередній розгляд адміністративної
справи

за позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України, третя
особа: Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 30 січня 2013
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 10 квітня 2013 року,

встановив:

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 пред'явив
позов про визнання протиправним і
скасування рішення Державної
міграційної служби України від 19
жовтня 2012 року № 142-12 та зобов'язання
повторно розглянути його скаргу на
наказ Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області від 7 вересня 2012
року № 253-0.

Позов обґрунтував тим, що рішення
відповідача від 19 жовтня 2012 року №
142-12, яким відхилено його скаргу на
рішення Головного управління ДМС у
Харківській області про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, є необґрунтованим і таким, що
прийнято без належної оцінки фактів
переслідування Ефіопської
революційної молодіжної організації,
до членів якої він належить.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 30 січня 2013
року, залишеною без зміни ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 10 квітня 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий судовий розгляд.
Посилається на те, що всупереч статті 71
КАС України суди поклали весь тягар
доказування на позивача та не
перевірили наявності об'єктивної
сторони його побоювань стати жертвою
переслідування в країні походження.

В запереченні на касаційну скаргу
Державна міграційна служба України
просить залишити судові рішення без
змін, посилаючись на їх законність і
обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
громадянином Ефіопії, за
національністю - архара-тигрей. На
територію України прибув легально, на
підставі візи, у вересні-жовтні 1994 року.
Маючи офіційний шлюб з громадянкою
України, 10 вересня 2004 року отримав
безстрокову посвідку на постійне
проживання в Україні.

17 серпня 2012 року позивач звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківський області із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У заяві зазначив про наявність у нього
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідування. Свої побоювання
мотивує тим, що Посольство Ефіопії
відмовило йому у продовженні дії
паспорта, оскільки його батько з
Еритреї та шпигував на користь цієї
країни. Після цього він звернувся до
посольства Еритреї, де йому теж
відмовили в наданні громадянства,
оскільки його матір з Ефіопії, він
народився в Ефіопії та еритрейської
мови не знає. Крім того, він був членом
політичної організації «Ефіопська
революційна молодіжна організація»,
яка в даний час переслідується.

Наказом Головного управління ДМС у
Харківській області від 17 серпня 2012
року № 218-о заяву прийнято до
попереднього розгляду, а наказом від 7
вересня 2012 року № 253-о прийнято рішення
про відмову ОСОБА_1 в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 19 жовтня 2012 року № 142-12
відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення
Головного управління ДМС у Харківській
області про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно з письмовими висновками щодо
прийняття рішення про відмову в
оформленні документів та щодо розгляду
скарги на рішення міграційної служби,
покладеними в основу наказу Головного
управління ДМС у Харківській області
від 7 вересня 2012 року № 253-о та
оскарженого рішення Державної
міграційної служби України, відсутні
підстави вважати, що ОСОБА_1 не може
повернутися до Ефіопії через серйозну
загрозу життю, фізичній недоторканості
чи свободі внаслідок загального
насилля чи подій, що серйозно порушують
громадський порядок. Заявник не тікав
від небезпеки, територію Ефіопії
залишив добровільно, маючи дозвіл
влади країни на виїзд. Водночас аналіз
матеріалів особової справи з точки
зору оцінки тверджень заявника в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності свідчить про
те, що реальними підставами виїзду з
Ефіопії було повернення до країни, де
залишилась його дружина та син, а не
пошук міжнародного захисту.

Відповідно до пунктів 1 і 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За приписами частини п'ятої статті 5
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (в редакції,
чинній на момент звернення із заявою
про визнання біженцем) особа, яка на
законних підставах тимчасово
перебуває в Україні, і під час такого
перебування в країні її громадянської
належності чи попереднього постійного
проживання виникли умови, зазначені в
пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, внаслідок яких вона не
може повернутися до країни свого
походження і має намір бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Частиною сьомою статті 7 цього Закону
встановлено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Згідно з положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року поняття
«біженець» включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язане з
ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: расової
належності, релігії, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів;
неможливість або небажання особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців Управління Верхового
комісара ООН у справах біженців (1992 рік)
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування.

Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказування у
заявах біженців» (16 грудня 1998 року)
факти в підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. За загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказування покладається на особу, яка
висловлює певне твердження. Таким
чином, у заяві про надання статусу
біженця заявник повинен довести
достовірність своїх тверджень і
точність фактів, на яких ґрунтується
його заява.

Як вбачається з протоколу співбесіди
від 23 серпня 2012 року, позивач
спростовує існування будь-яких
проблем, пов'язаних з владою країни
громадянської належності, вітчизну
позивач покинув легально, він ніколи не
був причетним до інцидентів із
застосуванням фізичного насильства,
які були б пов'язані з його
національною належністю, позивач не
брав участі у бойових діях чи в
організації останніх, правоохоронними
органами Ефіопії не затримувався.

За наведених обставин колегія суддів
погоджується із судами в тому, що
аналіз матеріалів по країні походження
позивача в сукупності з іншими
обставинами справи та поведінкою
ОСОБА_1, не дає підстав вважати, що він
прибув в Україну саме з метою уникнення
стати жертвою переслідувань у країні
своєї громадянської належності та не
дає підстав кваліфікувати його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Таким чином, окружний та апеляційний
адміністративні суди дійшли
обґрунтованого висновку щодо
правомірності рішення відповідача про
відхилення скарги ОСОБА_1 на рішення
Головного управління ДМС у Харківській
області про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій
повно і всебічно встановили обставини
справи, дали їм належну юридичну
оцінку, правильно застосували норми
матеріального і процесуального права,
тому відсутні підстави для скасування
або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 30
січня 2013 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 10 квітня 2013 року - без зміни.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К. Головчук С.В. Ліпський
Д.В.