Справа № 815/1554/13-а
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

29 січня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/1554/13-а

Категорія: 8.2.6 Головуючий в 1 інстанції:
Корой С. М.

Судова колегія Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусик А.Г.,

суддів - Вербицької Н.В. та
Градовського Ю.М.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

за участю: представників
позивача - Ткаченко Валерії Сергіївни,
Регульської Наталії Василівни та
Губіної Ірини Миколаївни,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Приморському районі м.Одеси Одеської
області Державної податкової служби на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 26 липня 2013
року по справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Трансойл компані" до
Державної податкової інспекції у
Приморському районі м.Одеси Одеської
області Державної податкової служби
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Трансойл компані"
(далі ТОВ) звернулось до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Приморському
районі м.Одеси Одеської області
Державної податкової служби (далі ДПІ)
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень ДПІ від 21 листопада
2012 року за № та за №.

В обґрунтування позовних вимог
зазначалося, що висновки податкового
органу стосовно завищення позивачем
валових витрат та заниження валового
доходу, неправомірного формування
податкового кредиту і податкових
зобов'язань та відповідно завищення
від'ємного значення ПДВ є
необґрунтованими та такими, що
суперечать обставинам справи, оскільки
всі правочини, на підставі яких були
сформовані валові витрати та
податковий кредит, безпосередньо
відносяться до господарської
діяльності ТОВ, мали реальний характер
і виконані в натурі з оформленням
відповідних первинних документів. Крім
цього, позивач посилався на те, що
спірний акт перевірки та висновки
податкового органу за результатами
розгляду заперечень ТОВ на цей акт не
містять в собі доказів заниження
підприємством податку на прибуток та
податкових зобов'язань з ПДВ.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 26 липня 2013
року позовні вимоги задоволено. Суд
визнав протиправними та скасував
податкові повідомлення-рішення ДПІ від
21 липня 2012 року за № та №.

Не погоджуючись з постановою суду, ДПІ
подала апеляційну скаргу, в якій
зазначається, що вказана постанова
ухвалена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволені позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача,
розглянувши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
на підставі наказів ДПІ від 20 серпня 2012
року за №1711 "Про проведення
документальної планової перевірки
ТОВ", від 16 жовтня 2012 року за №2308 "Про
продовження строку проведення
планової документальної перевірки ТОВ"
з 18 вересня 2012 року по 29 жовтня 2012 року
ДПІ було проведено планову виїзну
перевірку ТОВ з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01 липня 2011
року по 30 червня 2012 року.

За результатами проведеної перевірки
складено акт від 05 листопада 2012 року за
№6658/22-50/36288888, яким встановлено
порушення ТОВ п.135.2 ст.135, п.137.1, п.137.4
ст.137, пп.138.1.1. п.138.1, п.138.2 ст.138
Податкового кодексу України (далі ПК
України), що призвело до заниження
податку на прибуток в періоді, що
перевірявся, на загальну суму 2330891 грн.;
п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.3
ст.198, п.201.6, п.201.7 ст.201 ПК України, що
призвело до завищення залишку
від'ємного значення з ПДВ по рядку 24
декларації з ПДВ на суму 401391 грн.,
завищення залишку від'ємного значення
з ПДВ, що включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду (рядок 21.1)
декларації за липень 2012 року у сумі 86784
грн..

Не погодившись із висновками вказаного
акту перевірки, 09 листопада 2012 року за
№104 позивач подав відповідачу свої
заперечення. 16 листопада 2012 року
відповідачем була надана відповідь
№312/08/10/22-5005 на вказані заперечення, в
якій висновки акта у відповідній
частині були викладені в іншій
редакції, а саме: встановлено порушення
п.135.2 ст.135, п.137.1, п.137.4 ст.137, пп.138.1.1. п.138.1,
п.138.2 ст.138 ПК України, що призвело до
заниження податку на прибуток в
періоді, що перевірявся, на загальну
суму 670730 грн.. Висновки щодо завищення
залишку від'ємного значення з ПДВ
залишені без змін.

В зв'язку з виявленими порушеннями, на
підставі акту проведеної перевірки та
висновку від 16 листопада 2012 року ДПІ
були прийняті податкові
повідомлення-рішення від 21 листопада
2012 року за №, яким ТОВ збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток у сумі 754237,00 грн., в тому
числі за основним платежем - у сумі
670730,00 грн., та за штрафними(фінансовими)
санкціями - у сумі 83507,00 грн., та за
№, яким ТОВ зменшено розмір
від'ємного значення ПДВ у сумі 401391 грн.
за червень 2012 року.

Не погоджуючись в наведеними
податковими рішеннями ТОВ звернулось
зі скаргою до ДПА в Одеській області,
проте, рішенням ДПА в Одеській області
від 04 лютого 2013 року за №268/10/10-2007
податкові повідомлення-рішення
залишено без змін, а скаргу позивача -
без задоволення.

Винесення зазначених податкових
повідомлень-рішень і стало підставою
для звернення ТОВ з позовом до суду.

Вирішуючи справу та задовольняючи
вимоги, суд першої інстанції виходив,
зокрема, з безпідставності висновків
відповідача про заниження ТОВ
показників у рядку 01 Декларації
"Доходи, що враховуються при визначенні
об'єкта оподаткування" на загальну суму
406816 грн.. Крім того, стверджуючи про
порушення позивачем вимог п.138.2 ПК
України, відповідач не зазначив в чому
саме воно полягає, вказуючи лише про
наявні розбіжності між відповідними
показниками, а механізм підрахунку ДПІ
таких розбіжностей є незрозумілим, що
позбавляє обґрунтованості
встановленого відповідачем порушення
вимог податкового законодавства. Окрім
іншого, суд враховував, що роботи по
проведенню робіт по
ремонту/реконструкції АЗС та догляду
за територією відповідають
встановленим відповідними договорами
суборенди зобов'язанням позивача щодо
утримання цих АЗС, виконання яких не
впливає на вартість оренди, а витрати
на оплату послуг з дослідження та
оцінки якості роботи персоналу АЗС та
якості стану цих об'єктів, а також
витрати на оплату проектної та іншої
документації, безпосередньо пов'язані
з господарською діяльністю позивача.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції та
вважає їх правильними з огляду на
наступне.

Згідно пп.138.2 ст.138 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Положенням пп.139.1.9 ст.139 ПК України
встановлено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" встановлено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Стосовно спірних правовідносин такими
первинними документами можуть бути:
договори, акти прийому-передачі,
податкові накладні, платіжні доручення
та інші матеріали, які підтверджують
реальність та фактичність правочинів,
укладених позивачем з контрагентами.

З акту спірної перевірки та висновків
за результатами розгляду заперечень
ТОВ на цей акт вбачається, що висновок
ДПІ про завищення позивачем
задекларованих витрат, поряд з іншим,
обґрунтовано встановленими
розбіжностями між даними
бухгалтерського обліку та даними
декларації про прибуток підприємства,
зокрема, відповідачем зазначено, що
сума витрат у перевіряємому періоді,
яка встановлена при перевірці даних
бухгалтерського обліку, та сума витрат,
вказана у податковій звітності ТОВ,
різниться на 1811951 грн..

Разом з тим, вказуючи на зазначені
обставини, ДПІ жодним чином не
зазначає, в чому саме полягає порушення
позивача, які саме понесені ТОВ витрати
не підтверджені належним чином
складеними первинними документами та
по яким саме господарським операціям. В
той же час, ДПІ не ставить під сумнів
реальність та дійсність укладених
позивачем з контрагентами правочинів.
Також, податковим органом не
деталізовано структуру нібито
неправомірно сформованих витрат, та
яким чином відповідач дійшов
відповідних фінансових показників.

Також, судом першої інстанції
встановлено, що між позивачем та ТОВ
"АЙ-ЕР-ЕС ГРУП" укладено договір на
надання послуг від 10 березня 2011 року за
№ 01-10-03-11/КП, за яким останній
зобов'язується надавати послуги з
проведення дослідження та оцінки
якості роботи персоналу АЗС ТОВ, а саме:
якості обслуговування клієнтів, якості
стану АЗС, які перевіряються, їх
приміщень і територій. За результатами
виконання вказаних послуг сторонами
складались акти здачі-прийняття робіт,
а виконавцем надавались звіти про
проведені дослідження.

В обґрунтування прийняття
оскаржуваних податкових рішень ДПІ
окрім іншого зазначалось, що позивачем
до складу валових витрат віднесено
витрати за вищезазначені послуги, в той
час як в своєму штаті ТОВ має керівний
апарат, який повинен виконувати ті ж
самі функції з контролю роботи АЗС та
персоналу і якому виплачується
заробітна плата з віднесенням витрат
на неї до складу валових витрат. Тобто,
ДПІ наголошувалось, що фактично
позивачем до складу валових витрат
двічі віднесені кошти спрямовані на
одні цілі.

Проте, згідно пп.г) п.138.10 ст.138 ПК України
до складу інших витрат включаються
винагороди за консультаційні,
інформаційні, аудиторські та інші
послуги, що отримує платник податку для
забезпечення господарської
діяльності. Крім того, чинне податкове
законодавство не ототожнює витрати на
конкретні послуги (консультаційні,
інформаційні, аудиторські та інші), які
підпадають під визначення валових
витрат, з витратами на заробітну плату
працівникам взагалі, навіть якщо такі
працівники теоретично мають змогу
виконувати такі функції.

Ще однією підставою для винесення
оскаржуваних податкових рішень була та
обставина, що позивачем до складу
витрат враховано послуги з
реконструкції та модернізації
орендованих АЗС при одночасній сплаті
орендної плати за користування такими
АЗС та ненарахуванні амортизації на
орендовані АЗС.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до договору суборенди АЗС
№1, укладеного позивачем із ТОВ "Сокар
Енерджі Україна" від 01 серпня 2010 року,
ТОВ є орендарем АЗС, що розташована за
адресою: м.Одеса, вул.Лиманна, буд.28.
Також судом встановлено, що позивач є
орендарем у ТОВ "Сокар Енерджі Україна"
АЗС, розташованих за адресами:
Миколаївська області, м.Нова Одеса,
вул.Леніна, 4А, за договором суборенди
від 01 жовтня 2010 року за №6; 33-й км
автодороги "Одеса-Миколаїв" Сичавської
селищної ради Комінтернівського
району Одеської області за договором
суборенди від 01 грудня 2010 року за №12;
м.Миколаїв, вул.Привільна, 87Б за
договором суборенди від 01 жовтня 2010
року за №5; Миколаївська обл.,
Новоодеський район, с.Себине,
вул.Гетьманцева, 1Б, та АЗС,
розташованої за адресою: Миколаївська
обл., Новоодеський район, с.Себине,
вул.Гетьманцева, 2А за договорами
суборенди від 01 жовтня 2010 року за №8 та
від 01 жовтня 1010 року №7 відповідно.

Також, судом першої інстанції
встановлено, що 02 грудня 2011 року між
позивачем та ТОВ "Ростдорстрой" було
укладено договір на виконання робіт на
умовах підряду за №3, за яким ТОВ
"Ростдорстрой" повинно виконати роботи
із влаштування газону, бордюрних
елементів та благоустрою покриття з
асфальтобетону на території АЗС мережі
"СОКАР". Крім того, 22 липня 2011 року між
позивачем та ТОВ "Одесаенергорембуд"
було укладено договір, за яким ТОВ
"Одесаенергорембуд" зобов'язується
виконати відповідний комплекс робіт
згідно з кошторисною документацією до
договору з влаштування ремонтних
електромонтажних робіт на території
трьох АЗС мережі "СОКАР". 10 червня 2011
року між позивачем та ТОВ
"Трансавтосервис" укладено договір
підряду на виконання
ремонтно-будівельних робіт за №1, за
яким ТОВ "Трансавтосервис"
зобов'язується виконати
ремонтно-будівельні роботи на
відповідних АЗС. Також між вказаними
особами укладені договори підряду на
виконання ремонтно-будівельних робіт
від 21 червня 2011 року за №3 та від 26 липня
2011 року за №9.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що між позивачем та ТОВ
"Ландарт" укладались договір від 19
березня 2012 року за №03/12 про проведення
весняних робіт по догляду за
територією на АЗС, орендованих
позивачем, що підтверджується наявними
у матеріалах справи договорами
суборенди, договір підряду від 25 квітня
2012 року за №4 щодо виконання
ландшафтних робіт.

Разом з тим, відповідно до п.138.8 ст.138 ПК
України собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

До складу загальновиробничих витрат
включаються витрати на утримання,
експлуатацію та ремонт, страхування,
оперативну оренду основних засобів,
інших необоротних активів
загальновиробничого призначення (пп.г
пп.138.8.5 п.138.8 ст.138 ПК України).

Згідно з пп.в) пп.138.10.2 п.138.10 ст.138 ПК
України до складу інших витрат
включаються витрати на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів
загальногосподарського використання
(оперативна оренда (у тому числі оренда
легкових автомобілів), придбання
пально-мастильних матеріалів, стоянка,
паркування легкових автомобілів,
страхування майна, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

Таким чином, вказані доводи ДПІ щодо
безпідставного віднесення ТОВ до
складу валових витрат на оплату послуг
з реконструкції та модернізації
орендованих АЗС та послуг по догляду за
територією АЗС суперечать зазначеним
вище нормам, у зв'язку з чим судова
колегія погоджується з висновками суду
першої інстанції в цій частині.

Враховуючи наведені обставини справи,
а також приймаючи до уваги наявність у
ТОВ всього об'єму необхідних первинних
документів, колегія суддів приходить
до висновку, що доводи відповідача про
заниження ТОВ в період з 01 липня 2011 року
по 30 червня 2012 року податку на прибуток
на загальну суму 670730 грн. є
необґрунтованими та такими, що не
відповідають дійсним обставинам.

Стосовно завищення розміру від'ємного
значення ПДВ у сумі 401391 грн. колегія
суддів зазначає, що відповідно до
пункту 198.1. ст.198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з, зокрема, придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг, отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з, на ряду з іншим, придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Також, пунктом 198.6 наведеної статті ПК
України визначено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до ст.201.10 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

За наслідками реалізації укладених
правочинів, на вимогу ТОВ та для
формування податкового кредиту,
контрагентами позивача ТОВ
"Одесаенергорембуд", ТОВ
"Трансавтосервис", ТОВ "Ландарт" та ТОВ
"АЙ-ЕР-ЕС ГРУП" були видані ТОВ
податкові накладні, зокрема, від 01
серпня 2011 року за №31, 03 жовтня 2011 року
за №44, від 29 червня 2011 року за №3, від 29
лютого 2011 року за №4, від 23 червня 2011
року за №10, від 22 серпня 2011 року за №9.
Вказані накладні видані у
відповідності до п.200.1 ст.200 ПК України,
з зазначенням всіх необхідних
реквізитів і даних та в установленому
законом порядку недійсними не
визнавались, а тому враховуючи, що
податкові накладні були надані особі,
зареєстрованій як платник податку в
порядку, передбаченому чинним
податковим законодавством, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про правомірність
віднесення позивачем відповідних сум
до податкового кредиту та формування
від'ємного значення з ПДВ.

Окрім іншого, висновок ДПІ, який був
зроблений за результатами опрацювання
відхилень, виявлених Системою
автоматизованого співставлення
податкових зобов'язань і податкового
кредиту в розрізі контрагентів на
рівні ДПС України, а саме: по
контрагентах позивача виявлено
розбіжності, які свідчать про не
включення позивачем сум ПДВ до складу
податкових зобов'язань по
правовідносинам з вказаними
контрагентами, тобто про заниження ТОВ
податкових зобов'язань з ПДВ на
загальну суму 37665 грн., колегія суддів
не приймає до уваги, оскільки
відповідно до положень ПК України
обов'язок формування платником податку
податкових зобов'язань з ПДВ пов'язано
зі здійсненням оподатковуваних
операцій, а не лише з формуванням
податкового кредиту інших платників
податку.

Якщо суб'єкт господарювання не виконав
свого зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, наданню податкової звітності
або інших вимог чинного законодавства,
то це тягне за собою відповідальність
та негативні наслідки виключно щодо
цього суб'єкта. Вказані положення також
узгоджуються зі змістом частини 2
статті 61 Конституції України щодо
індивідуального характеру юридичної
відповідальності особи.

В ході розгляду справи відповідачем не
було надано будь-яких пояснень та
доказів стосовно того, що порядок
формування податкових зобов'язань та
кредиту було порушено саме позивачем, а
не іншими платниками податку, в тому
числі і його контрагентами.

Крім того, проведеною перевіркою
встановлено завищення позивачем
податкового кредиту з ПДВ на суму 410480, 00
грн. у червні 2012 року в зв'язку з
безпідставним віднесенням ТОВ до
складу податкового кредиту сум ПДВ,
сплачених позивачем на рахунок ТОВ
"Сокар Енерджі Україна" за послуги з
компенсації
інженерно-топо-геодезичних робіт,
проектних послуг, послуг з оформлення
документації об'єкта, розташованого за
адресою: Одеська обл., Овідіопольський
район, Таїрово.

Судом першої інстанції встановлено, що
04 січня 2010 року між позивачем та ТОВ
"Сокар Енерджі Україна" був укладений
договір про наміри укласти договір
купівлі-продажу АЗС після підготовки
об'єктів нерухомості до відчуження. З
зазначеного договору вбачається, що з
метою прискорення реконструкції АЗС
ТОВ "Сокар Енерджі Україна" надається
право з моменту укладення цієї угоди
проводити всі необхідні заходи та
здійснювати від свого імені усі дії
щодо укладання з третіми особами
договорів, предметом яких є виконання
робіт/надання послуг, що є первісною
стадією здійснення реконструкції та
ребрендінга АЗС, в тому числі щодо
проведення інженерно-топо-геодезичних
робіт. Реалізуючи вказані повноваження
ТОВ "Сокар Енерджі Україна" на підставі
укладеного з третьою особою договору
було замовлено та отримано необхідну
проектну документацію, в тому числі
виконані інженерно-топо-геодезичні
роботи, проектні послуги, послуги з
оформлення документації об'єкта,
розташованого за адресою: Одеська обл.,
Овідіопольський район, Таїрово. 07
травня 2012 року вищевказану угоду про
наміри було розірвано, у зв'язку з чим
сторонами за угодою складено акт
прийому-передачі права власності на
відповідну проектну документацію від 08
травня 2012 року.

Разом з тим, з положень п.198.3 ст.198 ПК
України випливає, що однією з умов
віднесення сум ПДВ до складу
податкового кредиту є використання
придбаного товару в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності підприємства.

З довідки про загальну інформацію щодо
ТОВ вбачається, що до основних видів
діяльності позивача, на ряду з іншим,
належить роздрібна та оптова торгівля
пальним, яку він здійснює через мережу
АЗС.

Тому, оскільки отримана позивачем
проектна документація
використовувалась у власній
господарській діяльності, зокрема, з
метою реконструкції власних основних
засобів (АЗС) та в межах своєї
господарської діяльності, колегія
суддів вважає, що висновок ДПІ про
відсутність зв'язку між отриманими
послугами (інженерно-топо-геодезичні
роботи, проектні послуги, послуги з
оформлення документації об'єкта) та
безпосередньою діяльністю позивача є
хибним та таким, що спростовується
матеріалами справи.

Таким чином, на підставі зазначеного
колегія суддів приходить до висновку,
що вимоги ТОВ про скасування спірних
податкових повідомлень-рішень від 21
листопада 2012 року за № та №
є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Отже, постанова суду першої інстанції
викладена достатньо повно, висновки
обґрунтовані з посиланням на конкретні
норми Законів України та відповідають
чинному законодавству.

Колегія суддів не може погодитися з
посиланням апелянта на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права, тому що всі процесуальні норми,
передбачені адміністративним
судочинством були виконані без
порушень прав кожної сторони при
розгляді справи.

За таких обставин, підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та задоволення апеляційної
скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Приморському
районі м.Одеси Одеської області
Державної податкової служби - залишити
без задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 26
липня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий:А.Г. Федусик Суддя: Суддя:
Н.В. Вербицька Ю.М. Градовський