Справа № 805/17103/13-а
Суддя: Череповський Є.В.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 р.
Справа №805/17103/13-а

приміщення суду за адресою: 83052,
м.Донецьк, вул. 50-ої Гвардійської
дивізії, 17

час прийняття постанови: 10 год. 50
хв.

Донецький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді
Череповський Є.В.

при секретарі
Демішеві А.О.,

за участю:

позивач
ОСОБА_1.,

представник позивача
ОСОБА_2,

представник відповідача не
з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої
лабораторії з питань експертизи та
досліджень Міндоходів про визнання
противоправними дій відповідача, щодо
ненадання відпустки терміном 36 днів до
17.02.2014 року, зобов'язання відповідача
надати відпустку на кількість
календарних днів - 36 днів, що зазначено
у заяві від 10.01.2014 року, внесення
виправлення в трудову книжку шляхом
зміни дати звільнення з 13.01.2014 року на
17.02.2014 року, внесення зміни в наказ №4-к
СЛЕД від 13.01.2014 року шляхом зміни дати
звільнення з 13.01.2014 року на 17.02.2014 року,
здійснення повного розрахунку при
звільненні з урахуванням надання
відпустки і перенесення дати
звільнення,-

В С Т
А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною
заявою до Спеціалізованої лабораторії
з питань експертизи та досліджень
Міндоходів про зобов'язання
відповідачів надати частину
невикористаної відпустки за період з
11.04.2011 по 13.04.2013 року тривалістю 45
календарних днів з 26 листопада 2013 року
по 09 січня 2014 року включно.

20 січня 2014 року в судовому засіданні
позивач змінила позовні вимоги, в
зв'язку із реорганізацією відповідачів
(Державну митну службу України
Центрального митного управління
лабораторних досліджень та експертної
роботи припинено правонаступником є
Спеціалізована лабораторія з питань
експертизи та досліджень Міндоходів) в
яких просила:

- визнати противоправними дії
відповідача - Спеціалізованої
лабораторії з питань експертизи та
досліджень Міндоходів, щодо ненадання
відпустки терміном 36 днів до 17.02.2014 року
згідно із поданою заявою;

- зобов'язати відповідача надати
відпустку на кількість календарних
днів - 36 днів, що зазначено у заяві від
10.01.2014 року;

- внести виправлення в трудову книжку
шляхом зміни дати звільнення з 13.01.2014
року на 17.02.2014 року;

- внести зміни в наказ №4-к СЛЕД від
13.01.2014 року шляхом зміни дати
звільнення з 13.01.2014 року на 17.02.2014 року;

здійснити повний розрахунок при
звільненні з урахуванням надання
відпустки і перенесення дати
звільнення.

В обґрунтування позовної заяви позивач
зазначала, що з 20 січня 2000 року вона
працювала в органах митної служби. З
18.12.2003 року працювала на посаді
заступника начальника митної
лабораторії, з 14 квітня 2004 року - на
посаді заступника начальника
Донецької служби з експертного
забезпечення митних органів -
начальник відділу досліджень хімічної
продукції Центрального митного
управління лабораторних досліджень та
експертної роботи в Центральному
митному управлінні лабораторних
досліджень та експертної роботи.

26 вересня 2013 року позивачем було
отримано лист від відповідача про
«Попередження про наступне
вивільнення», в якому їй було
запропоновано переведення на посаду
головного спеціаліста-експерта
Донецького відділення з питань
експертизи та досліджень
Спеціалізованої лабораторії з питань
експертизи та досліджень Міндоходів
України у зв'язку із реорганізацією
Державної митної служби України
Центрального митного управління
лабораторних досліджень та експертної
роботи.

З запропонованою посадою позивач не
погодилася, тому в попередженні від 26
вересня 2013 року вона виклала свої
заперечення та звернулася із
відповідною заявою від 26.09.2013 року про
надання їй невикористаної відпустки за
період з 2009 року по теперішній час
тривалістю 103 календарних дня до 9 січня
2014 року включно згідно ст. 3 Закону
України «Про відпустки», яку направила
рекомендованим, цінним листом з описом
вкладення безпосередньо начальнику
ЦМУЛДЕР 28.09.2013 року.

Заява про надання невикористаної
відпустки обґрунтовується тим, що за
період праці у позивача утворилася
невикористана відпустка, загальний
термін якої складав 159 днів на 26.11.2013
року, а саме: з 14.04.2009 по 13.04.2010 року - 19
днів, з 14.04.2010 по 13.04.2011 року - 35 днів, з
14.04.2011 по 13.04.2012 року - 40 календарних
днів, з 14.04.2012 по 13.04.2013 року - 40
календарних днів, з 14.04.2013 по 26.11.2013 року
-25 календарних днів.

З яких вона просила надати їй 103 дні, а
саме за період: з 14.04.2009 по 13.04.2010 року 19
днів, з 14.04.2010 по 13.04.2011 року 35 днів, з
14.04.2011 по 13.04.2012 року - 40 календарних
днів, з 14.04.2012 по 13.04.2013 року - 9
календарних днів,

Від ЦМУЛДЕР вона отримала відповідь №
19/1-4/7145 від 30.09.2013 року, в якій їй було
відмовлено в наданні відпустки згідно
ст. З Закону України «Про відпустки»
без пояснення причин.

Після чого їй було надано відпустку
згідно наказу ЦМУЛДЕР № 266-кв від 01.10.2013
року за період роботи з 14.04.2009 по 13.04.2010
року -19 календарних днів, з 14.04.2010 по
13.04.2011 року - 35 календарних днів, з 14.04.2011
року по 13.04.2012 року - 1 календарний день,
загалом тривалістю 55 календарних днів
з 02.10.2013 по 25.11.2013 року.

З 25.11.2013 року по 10.01.2014 року вона
знаходилась на лікарняному, таким
чином, один день відпустки, 25.11.2013 року
збігся з лікарняним. В день отримання
лікарняного листа 10.01.2014 року в
телефонному режимі вона повідомила
управління СЛЕД, що стане до роботи
11.01.2014 року, після чого їй було
запропоновано надіслати заяву про
перенесення одного невикористаного
календарного дня відпустки на 11.01.2014
року з 25.11.2013 року у зв'язку зі збіжністю
дня відпустки та лікарняного. В свою
чергу вона повідомила, що хоче взяти
встановлену законом відпустку, так як
планувала подовжити лікування.

Також позивач зазначив, що 10.01.2014 року
вона відправила рекомендований лист з
описом вкладення з повідомленням про
вручення кур'єрською доставкою
документи: лікарняний, заява про
надання довідок та компенсаційних
виплат, заява на перенесення дня
відпустки, та заяви про надання мені
відпустки з 11.01.2014 по 17.02.2014 року та з
13.01.2014 по 17.02.2014 року.

11.01.2014 року вона стала до роботи та
відправила засобами електронного
зв'язку, копію лікарняного, заяву про
надання довідок та компенсаційних
виплат, заяву на перенесення дня
відпустки, та заяви про надання мені
відпустки з 11.01.2014 по 17.02.2014 року та з
13.01.2014 по 17.02.2014 року. Відповіді на жодну
заяву не надійшло.

13.01.2014 року після закінчення робочого
часу в телефонному режимі вона
дізналась про звільнення.

Виходячи з наведеного позивач просила
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі (а.с. 57-59).

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримала, мотивуючи свою
позицію аналогічно викладеній в позові
та заяві про зміну позовних вимог,
просила задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про час, дату та
місце судового розгляду повідомлений
належним чином, про що свідчить
розписка, яка є в матеріалах справи. 27
січня 2014 року через відділ діловодства
та документообігу Донецького
окружного адміністративного суду
відповідач надав заперечення проти
позову в якому зазначив, що відповідно
до Графіку відпусток, річна відпустка
ОСОБА_1 була запланована на другу
половину липня - першу половину серпня
2013 року. Однак, вона не була
використана, у зв'язку із її
перебуванням у стані тимчасової
непрацездатності з 11.07.2013 року по 25.09.2013
року.

Згідно з тимчасовим штатним розписом
Спеціалізованої лабораторії на 2013 рік,
затвердженим 11.06.2013 року, 26.09.2013 року
позивача було попереджено про можливе
наступне вивільнення у зв'язку зі
змінами в організації виробництва і
праці та одночасно запропоновано іншу
роботу в Спеціалізованій лабораторії,
а саме посаду головного
спеціаліста-експерта Донецького
відділення з питань експертизи та
досліджень Спеціалізованої
лабораторії.

У період з 11.07.2013 до 26.09.2013 року, з виходу
лікарняного, із заявою про перенесення
терміну невикористаної відпустки
позивач до відповідача не звертався.

На підставі заяви позивача та з
урахуванням реорганізації
відповідача, наказом Управління від
01.10.2013 року № 266-кв «Про надання
відпустки», ОСОБА_1 надано
невикористану відпустку у межах,
узгоджених між нею та Управлінням,
тобто з 02.10.2013 по 25.11.2013 року на 55
календарних днів, з яким вона
ознайомлена під підпис.

Враховуючи попередження ОСОБА_1 про
наступне вивільнення у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці 26.09.2013 року, орієнтовною датою
вивільнення позивача - 26.11.2013 року.

Підставою для надання ОСОБА_1
невикористаної відпустки,
передбаченої ч. 1 с.3 Закону України «Про
надання відпустки», є відповідна заява
позивача, а тому враховуючи
відсутність заяви позивача про
перенесення терміну невикористаної
відпустки та внесення змін до графіку,
в зв'язку з непрацездатністю позивача,
яка настала в період відпустки, а також
- заяви позивача до відповідача щодо
надання їй відпустки унеможливлюється
питання надання їй відпустки.

Крім того, відповідач зазначив, що з
15.12.2013 по 13.01.2014 року позивач не
звертався із заявою про надання
невикористаної відпустки до
Спеціалізованої лабораторії, що вказує
на те що він не реалізував своє право,
яке передбачене ст.3 Закону України
«Про надання відпустки».

13.01.2014 року наказом Спеціалізованої
лабораторії з питань експертизи та
досліджень Міндоходів за № 4-к ОСОБА_1
було звільнено, відповідно до п.1 ст.40
КЗпП України із виплатою їй грошової
компенсації за невикористані дні
основної щорічної відпустки у
кількості 95 днів та вихідної допомоги у
розмірі середнього місячного
заробітку, відповідно до ст.ст. 116, 44
КЗпП України та статті 24 Закону України
«Про надання відпустки». 15.01.2014 року
ОСОБА_1 ознайомилася із вищезазначеним
наказом під підпис і про наявність
заяви про надання відпустки не
повідомляла та особисто її подавала.

Проте, 15.01.2014 року на адресу
Спеціалізованої лабораторії надійшла
заява позивача про надання частини
невикористаної відпустки з11.01.2014 року
по 17.02.2014 року та зареєстрована у
відділі персоналу за № 96/04-вн від 15.01.2014
року. На підставі викладеного просив
відмовити в задоволені позовних вимог
у повному обсязі (а.с.80-83).

Враховуючи конкретні обставини справи,
та те, що повторна неявка відповідача
без поважних причин згідно ч. 6 ст.128 КАС
України не тягне відкладення розгляду
справи, суд вважає можливим розглянути
справу у відсутності представника
відповідача на підставі наявних в
матеріалах справи доказах.

Перевіривши матеріали справи,
вирішивши питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються, чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин, суд приходить до
висновку про те, що позовні вимоги
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті вони: 1) на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення; 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 КАС
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п.15 ч. 1 ст. 3 КАС публічна
служба - це діяльність на державних
політичних посадах, професійна
діяльність суддів, прокурорів,
військова служба, альтернативна
(невійськова) служба, дипломатична
служба, інша державна служба, служба в
органах влади Автономної Республіки
Крим, органах місцевого
самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною
службою.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
заступнику начальника Донецької
служби з експертного забезпечення
митних органів - начальнику відділу
досліджень хімічної продукції
Центрального митного управління
лабораторних досліджень та експертної
роботи ОСОБА_1 направлено попередження
про наступне вивільнення відповідно до
тимчасового штатного розпису
Спеціалізованої лабораторії з питань
експертизи та досліджень Міндоходів
України на 2013 рік, затвердженого
заступником Міністра - керівником
апарату Міністерства доходів і зборів
України 11.06.2013 року та веденого в дію
11.06.2013 року наказом Спеціалізованої
лабораторії з питань експертизи та і
досліджень Міндоходів України від
18.06.2013 року № 1 "Про введення в дію
структури та штатного розпису на 2013
рік", керуючись вимогами п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. 1
ст. 49 прим 2 Кодексу законів про працю
України попереджують про можливе
наступне вивільнення у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці та водночас пропонують
переведення на посаду - головного
спеціаліста-експерта Донецького
відділення з питань експертизи ти
досліджень Спеціалізованої
лабораторії з питань експертизи та
досліджень Міндоходів України. З даним
попередженням ОСОБА_1 ознайомлення 26
вересня 2013 року.

Крім того, в даному попередженні
позивач виклала свої заперечення, в
яких зазначила, що з посадою головного
спеціаліста-експерта Донецького
відділення з питань експертизи ти
досліджень Спеціалізованої
лабораторії з питань експертизи та
досліджень Міндоходів України вона не
згодна та у разі звільнення просить
надати невикористану відпустку
починаючи з 2009 р. тривалістю 103
календарних дні до 09 січня 2014 року
включно. Датою звільнення вважати 09
січня 2014 року (а.с.20).

26 вересня 2013 року позивач написала
заяву про надання невикористаної
відпустки тривалістю 103 календарних
дні з 27.09.2013 по 09.01.2014 року (без
урахування святкових днів 01.01.2014 року
та 07.01.2014 року) за період: з 14.04.2009 по
13.04.2010 року - 19 днів; з 14.04.2010 по 13.04.2010
року - 37 днів; з 14.04.2011 по 13.04.2012 року - 39
днів; з 14.04.2012 по 13.04.2013 року - 8 днів, з
наступним звільненням, у зв'язку з
незгодою про переведення на посаду
нижчого рівня (а.с. 21).

28 вересня 2013 року дану заяву ОСОБА_1
направила рекомендованим листом з
описом вкладення з повідомленням про
вручення на адресу відповідача, даний
факт потверджується описом вкладення
та чеком Укрпошти (а.с.22).

30 вересня 2013 року відповідач надав
відповідь № 19/1-4/7145 на заяву позивача
від 26.09.2013 року, в який відмовив у
наданні відпустки, вказавши, що
відповідно до графіку відпусток
працівників Центрального митного
управління лабораторних досліджень та
експертної роботи, відпустка ОСОБА_1
запланована на другу половину липня -
першу половину серпня 2013 року, але вона
не використана у зв'язку із перебування
позивача у стані тимчасової
непрацездатності з 01.07.2013 року.

Крім того, в даній відповіді відповідач
зазначив, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11
Закону України «Про відпустки»,
щорічна відпустка повинна бути
перенесена на інший період або
продовжена в разі тимчасової
непрацездатності працівника. У разі
перенесення щорічної відпустки новий
термін її надання встановлюється за
згодою між працівником і власником або
уповноваженим органом.

У зв'язку з цим, надання відпустки
тривалістю 103 календарних дні з 27.09.2013
по 09.01.2014 року не вбачається за можливим
(а.с.23).

В подальшому позивачем було подано
другу заяву про надання відпустки, на
підставі якої 01.10.2013 року Державна
митна служба України Центрального
управління лабораторних досліджень та
експертної роботи було прийнято наказ
№ 266-кв про надання щорічної відпустки
ОСОБА_1 за період з 14.04.2009 по 13.04.2010 року -
19 календарних днів, з 14.04.2010 по 13.04.2011
року - 35 календарних днів, з 14.04.2011 по
13.04.2012 - 1 календарних день. Період
відпустки з 02.10.2013 року по 25.11.2013 року
разом на 56 календарних днів (а.с. 24).

Відповідно до листа непрацездатності
Серії АГК № 238343 ОСОБА_1 з 25.11.13 по 19.12.2013
року, перебувала на лікарняному (а.с. 73).

Відповідно до листка непрацездатності
Серії АГК № 238437 ОСОБА_1 з 20.12.2013 по 27.12.2013
року, перебувала на лікарняному (а.с.65).

13 січня 2014 року Міністерством доходів і
зборів України Спеціалізована
лабораторія з питань експертизи та
досліджень Міндоходів винесено наказ
№ 4-К про звільнення, з якого
вбачається, що ОСОБА_1 звільнено на
підставі п.1 ст. 40 КЗпП України та
виплачено грошову компенсацію за
невикористані дні основної відпустки в
кількості 34 календарних днів за період
з 14.04.2011 по 13.04.2012 року - 35 днів, за період
з 14.04.2012 по 13.04.2013 року -26 днів, за період
з 14.04.2013 по 13.01.2014 року (а.с. 49-50).

Відповідно до розрахунку заробітної
плати за січень станом на 13.01.2014 року
ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за
січень -163,25 грн., утримано за 25.11.2014 року
- 335,86 грн., відпустку за 11.01.2014 року -289,58
грн., компенсація за невикористану
відпустку - 27509,68 грн., вихідна допомога -
3218,80 грн., утримано єдиний внесок - 1242,58
грн., податок з доходів фізичних осіб -
4842,50 грн., до виплати - 24760,37 грн. (а.с. 53).

10 січня 2014 року (за три дні до прийняття
наказу про звільнення) ОСОБА_1
звернулася до відповідача із заявою
про надання частини невикористаної
відпустки з 11.01.2014 року по 17.02.2014 року
(а.с. 70) та з заявою про перенесення
одного невикористаного календарного
дня відпустки на 11.01.2014 року (а.с.72).

Вищезазначені заяви позивач направила
рекомендований лист з описом вкладення
з повідомленням про вручення на адресу
відповідача, даний факт потверджується
описом вкладення та чеком Укрпошти
(а.с.67-68). Відповідач отримав ці заяви
поштою 15.01.14 р.

Крім того, позивач зазначила, що вона
працювала у підрозділі який
знаходиться у м. Донецьку при цьому
установа ж знаходиться у м. Києві, то
вона особисто не могла поїхати до
Києва, щоб здати у канцелярію свою
заяву, тому 11.01.14 р. відсканувавши заяву
про відпустку разом із лікарняним вона
направила відповідачу із свого
структурного підрозділу службовою
електронною поштою, і якби відповідач
не отримав цього електронного листа з
додатками то і не знав коли
закінчується лікарняний позивача, а
отже і не зміг би звільнити позивача.

Державна служба в Україні - це
професійна діяльність осіб, які
займають посади в державних органах та
їх апараті щодо практичного виконання
завдань і функцій держави та одержують
заробітну плату за рахунок державних
коштів.

Загальні засади діяльності, а також
статус державних службовців
встановлено Законом України "Про
державну службу". Зазначеним законом
визначено окремі види підстав
припинення державної служби, крім тих,
що встановлені Кодексом законів про
працю України.

Щодо перенесення 1 дня щорічної
відпустки слід зазначити, що згідно з
пунктом першим частини другої статті 80
Кодексу законів про працю України
щорічна відпустка повинна бути
перенесена на інший період або
подовжена у разі, зокрема, тимчасової
непрацездатності працівника,
засвідченої у встановленому порядку.

Таким чином, чинне законодавство
передбачає продовження відпустки на
кількість календарних днів, протягом
яких працівник був непрацездатний,
якщо непрацездатність настала в період
відпустки. Слід звернути увагу, що
невикористана частина щорічної
відпустки після закінчення цих причин
не використовується працівником за
своїм розсудом, а повинна бути надана
працівникові шляхом видання власником
про це наказу.

Тому відповідачем правомірно
перенесено 1 день відпустки на 11.01.14 р.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України
громадянам, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати.

В своїх запереченнях відповідач
відмовляючи у наданні відпустки
зазначає, що не використана позивачем
відпустка не може бути використана
останнім без видання власником наказу,
тобто відповідач вказує на
обов'язковість погодження відпустки
позивача відповідачем.

Проте, з даними твердженнями можна
погодитись частково оскільки дійсно
відповідачем повинно бути прийнято
розпорядчий акт про надання відпустки,
але відпустка може бути надана за
згодою сторін (графік відпусток тощо)
або в наслідок Закону.

В нашому випадку відносини із надання
відпустки позивача при звільненні
позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП, регулюються
спеціальною нормою, а саме ст. 3 ЗУ «Про
відпустки» згідно із якою, за бажанням
працівника у разі його звільнення (крім
звільнення за порушення трудової
дисципліни) йому має бути надано
невикористану відпустку з наступним
звільненням. Датою звільнення в цьому
разі є останній день відпустки.

Таким чином, за власним бажанням
працівника, з яким припиняються
трудові правовідносини, останній сам
вирішує чи отримати компенсацію за
невикористані дні відпустки чи піти у
саму відпустку.

Відповідно до п. 1 ст. 8 КАСУ суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

В нашому випадку позивач забажав піти у
відпустку тривалістю 103 календарні дні,
але йому було відмовлено відповідачем
у цьому праві (а.с. 20-23).

Враховуючи те, що остання заява про
надання відпустки з 13.01.14 р. по 17.02.14 р.
позивачем була надана відповідачу
разом із лікарняним поштою та
службовим електронним зв'язком 10.01.14 р.,
то відповідач зобов'язаний був на
підставі ст. 3 ЗУ «Про відпуски» надати
позивачу відпустку строком 36
календарних днів по 17.02.14 р.

Враховуючи вищевикладене, та те, що
відповідач при прийнятті наказу №4-к
від 13.01.14 р. «Про звільнення ОСОБА_1» не
врахував в цілому вибір позивача
(відпустка чи компенсація) та заяву від
10.01.14 р. про надання відпустки строком 36
календарних днів з 11.01.14 р. по 17.02.2014 р.,
суд вважає, позовні вимоги: щодо
визнання противоправними дій
відповідача, стосовно ненадання
відпустки строком 36 календарних днів
до 17.02.2014 року; зобов'язання відповідача
надати відпустку строком 36 календарних
днів з 11.01.14 р. по 17.02.2014 р. за заявою від
10.01.14 р.; зобов'язання відповідача
внести виправлення в трудову книжку
шляхом зміни дати звільнення з 13.01.2014
року на 17.02.2014 року та внесення змін до
наказу №4-к від 13.01.2014 року «Про
звільнення ОСОБА_1» шляхом зміни дати
звільнення з 13.01.2014 року на 17.02.2014 року;
здійснення повного розрахунку при
звільненні з урахуванням надання
відпустки і перенесення дати
звільнення на 17.02.14 р. обґрунтованими та
такими що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Судові витрати позивача у сумі 68 грн. 82
коп. підлягають відшкодуванню за
рахунок коштів Державного бюджету.

Керуючись Конституцією України,
ст.ст.2-15, 17-20, 23, 26, 69-72, 94, 98, 159-163, 167, 185-186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А
Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Спеціалізованої лабораторії з питань
експертизи та досліджень Міндоходів
про визнання противоправними дій
відповідача, щодо ненадання відпустки
терміном 36 днів до 17.02.2014 року,
зобов'язання відповідача надати
відпустку на кількість календарних
днів - 36 днів, що зазначено у заяві від
10.01.2014 року, внесення виправлення в
трудову книжку шляхом зміни дати
звільнення з 13.01.2014 року на 17.02.2014 року,
внесення зміни в наказ №4-к СЛЕД від
13.01.2014 року шляхом зміни дати
звільнення з 13.01.2014 року на 17.02.2014 року,
здійснення повного розрахунку при
звільненні з урахуванням надання
відпустки і перенесення дати
звільнення - задовольнити повністю.

Визнати противоправними дії
Спеціалізованої лабораторії з питань
експертизи та досліджень Міндоходів,
щодо ненадання відпустки за заявою від
10.01.14 р. про надання відпустки строком 36
календарних днів з 11.01.14 р. по 17.02.2014 р.

Зобов'язати Спеціалізовану
лабораторію з питань експертизи та
досліджень Міндоходів надати
відпустку за заявою від 10.01.14 р. про
надання відпустки строком 36
календарних днів з 11.01.14 р. по 17.02.2014 р.

Внести виправлення в трудову книжку
шляхом зміни дати звільнення з 13.01.2014
року на 17.02.2014 року.

Внести зміни в наказ №4-к
Спеціалізованої лабораторії з питань
експертизи та досліджень Міндоходів
від 13.01.2014 року шляхом зміни дати
звільнення з 13.01.2014 року на 17.02.2014 року.

Здійснити повний розрахунок при
звільненні з урахуванням надання
відпустки і перенесення дати
звільнення на 17.02.14 р.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судові витрати по
сплаті судового збору в сумі 68
(шістдесят вісім) гривень 82 копійки.

Постанова набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Вступну та резолютивну частини
постанови виготовлено у нарадчій
кімнаті та проголошено 28 січня 2014 року.

Повний текст постанови виготовлено 31
січня 2014 року.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду
через Донецький окружний
адміністративний суд шляхом подачі в
10-денний строк з дня її проголошення
апеляційної скарги. У разі
застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом 10 днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У випадку подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Суддя
Череповський Є.В.