Справа № 2518/2-а-17105/11
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Сташків В.Б.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

31 січня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддівСобківа Я.М.,
Борисюк Л.П., Петрика І.Й.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
апеляційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України в
Ріпкинському районі Чернігівської
області на постанову Ріпкинського
районного суду Чернігівської області
від 18 січня 2012 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду
України в Ріпкинському районі
Чернігівської області про зобов'язання
вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з адміністративним
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Ріпкинському районі
Чернігівської області про зобов'язання
здійснити перерахунок пенсії та
щомісячного державного соціального
30-відсоткового підвищення до пенсії як
дитині війни.

Постановою Ріпкинського районного
суду Чернігівської області від 18 січня
2012 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись з постановою суду,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог позивачу.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач віднесений до 4 категорії осіб,
які постраждали від наслідків аварії
на ЧАЕС, отримує пенсію у відповідача
та доплату за шкоду, заподіяну здоров'ю,
відповідно до ст. 39, 51 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, що постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

У відповідності до статті 49 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, що постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
пенсії особам, віднесеним до категорій
1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а)
державної пенсії; б) додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
призначається після виникнення права
на державну пенсію.

Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» визначено, що пенсіонерам,
які проживають на територіях
радіоактивного забруднення,
проводиться доплата до пенсії, яка
становить у зоні посиленого
радіоекологічного контролю - одна
мінімальна заробітна плата.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», пенсії непрацюючим
пенсіонерам, які проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, підвищуються у розмірах,
встановлених частиною першою цієї
статті

Статтею 51 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» визначено, що особам,
віднесеним до категорії 4,
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у
розмірі 15% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" мінімальний
розмір пенсій за віком встановлюється
у розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Всупереч ст. 39, 51 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» позивачу вказані доплати
виплачувалися частково, у фіксованому
розмірі, визначеному відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів України
від 26.07.1996 р. № 836, а не в кратному
відношенні до мінімальної пенсії за
віком, як того вимагає вказаний Закон.

З огляду на те, що Закон України «Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» має вищу юридичну силу в
порівняні з Постановою Кабінету
Міністрів України від 26.07.1996 р. № 836,
колегія суддів вважає, що відповідач не
правомірно виплачував додаткову
пенсію в меншому розмірі ніж це
передбачено ст. 39, 51 зазначеного
Закону.

Окрім того, з матеріалів справи
вбачається, що позивач має статус
дитини війни.

Позивач є особою, що належить до
соціальної категорії громадян «діти
війни» в розумінні ст. 1 ЗУ «Про
соціальний захист дітей війни», а
відтак, на нього повністю
розповсюджуються всі пільги та
соціальні гарантії, передбачені
зазначеним вище Законом України.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист
дітей війни» особам, що належать до
соціальної категорії громадян «діти
війни», з 01.01.2006 відповідач повинен був
нараховувати та виплачувати щомісячне
підвищення до пенсії в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком
визначений ст. 28 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 № 1058, згідно
якої мінімальна пенсія за віком
дорівнює прожитковому мінімуму,
встановленому для осіб, що втратили
працездатність.

Розмір прожиткового мінімуму для осіб
щорічно встановлюється ЗУ «Про
державний бюджет України» на
відповідний рік.

Всупереч ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист
дітей війни» позивачу щомісячне
підвищення до пенсії виплачувалось
відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 № 530.

З огляду на загальні засади
пріоритетності законів над
підзаконними актами, ЗУ «Про
соціальний захист дітей війни» має
вищу юридичну силу в порівняні з
Постановою Кабінету Міністрів України
від 28.05.2008 № 530. Отже, відповідач
неправомірно виплачував щомісячне
підвищення до пенсії в меншому розмірі
ніж це передбачено ст. 6 зазначеного
Закону.

Крім того, у відповідності до ст. 1
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» пенсія - це щомісячна
пенсійна виплата в солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку, чи визнання її
інвалідом.

З вищезазначеної норми вбачається, що
пенсія є періодичною виплатою,
здійснюється на постійній основі, а,
отже, її виплата не може бути обмежена
конкретною датою.

За наведених обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи викладені в
апеляційній скарзі відповідача не
знайшли свого підтвердження, постанова
суду першої інстанції прийнята з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому
скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст.200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 197, 198, 200, 205, 206 КАС
України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Ріпкинському районі Чернігівської
області - залишити без задоволення.

Постанову Ріпкинського районного суду
Чернігівської області від 18 січня 2012
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя
суддя суддя
Собків Я.М. Борисюк Л.П. Петрик І.Й.

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.