Справа № 2а-29279/10/0570
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року м.
Київ К/9991/3414/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Рибченка А.О.

Федорова М.О.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Макіївської об'єднаної державної
податкової інспекції Донецької
області на ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 06.12.2011 року на постанову Донецького
окружного адміністративного суду від
21.10.2011 року по справі № 2а-29279/10/0570 за
позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 до Макіївської об'єднаної
державної податкової інспекції
Донецької області про визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
звернулась до суду з позовною заявою до
Макіївської об'єднаної державної
податкової інспекції Донецької
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення від
30.11.2010 року №/0/48149/Ш/17-013.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 21.10.2011 року,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 06.12.2011 року у даній справі позов
задоволено з огляду на правомірність
заявлених вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким повністю відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог, оскільки
вважає, що постанову та ухвалу було
прийнято з порушенням норм
матеріального права та без належного
врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що податковим органом
проведено документальну планову
виїзну фінансово-господарської
діяльності з питань дотримання
позивачем вимог податкового, валютного
та іншого законодавства за період з
01.10.2007 року по 30.09.2009 року. За
результатами зазначеної перевірки
податковим органом наступні порушення,
зокрема: абз.1, абз. 2 та абз. 3 ст. 13, п. 4 ст.
14 Декрету КМУ «Про прибутковий податок
з громадян» №13-92 від 26.12.1992 року, пп. 4.2.8
п. 4.2 ст. 4, пп. 8.1.3 п. 8.1 ст. 8, «в» п. 19.1 ст. 19
Закону України від 22 травня 2003 року №
889-IV «Про податок з доходів фізичних
осіб» (далі - Закон № 889-IV), абз. 5 п. 1, п. 5
Указу Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03 липня 1998 року №
727/98, п.1 «Порядку видачі свідоцтва про
сплату єдиного податку», затвердженого
наказом ДПА України від 29.10.1999 року № 599,
зареєстрованого Мін'юстом України
02.11.1999 року №752/4045.

За результатами перевірки податковим
органом було складено податкове
повідомлення-рішення № /0/48149/Ш/17-013
від 30.11.2010 року, яким визначено суму
податкового зобов'язання в сумі 150589,45
грн.

Задовольняючи позов, суди виходили з
наступних мотивів, з чим погоджується
суд касаційної інстанції.

Відповідно до ст. 1 Указу Президента
України від 3 липня 1998 року № 727/98 «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» (далі - Указ № 727/98)
спрощена система оподаткування, обліку
та звітності запроваджується для таких
суб'єктів малого підприємництва -
фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 000,00 грн.

Згідно з положенням пункту 4 статті 1
Указу № 727/98 як виручку слід розуміти
суму, фактично отриману суб'єктом
підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг).

Судами встановлено, що за перевіряємий
період позивачем здійснювалася
експедиторська діяльність.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність»
транспортно-експедиторська діяльність
- підприємницька діяльність із надання
транспортно-експедиторських послуг з
організації та забезпечення
перевезень експортних, імпортних,
транзитних або інших вантажів;

транспортно-експедиторська послуга -
робота, що безпосередньо пов'язана з
організацією та забезпеченням
перевезень експортного, імпортного,
транзитного або іншого вантажу за
договором транспортного
експедирування;

експедитор (транспортний експедитор)
суб'єкт господарювання, який за
дорученням клієнта та за його рахунок
виконує або організовує виконання
транспортно-експедиторських послуг,
визначених договором транспортного
експедирування.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про
транспортно-експедиційну діяльність»
транспортно-експедиторська діяльність
здійснюється суб'єктами
господарювання різних форм власності,
які для виконання доручень клієнтів чи
відповідно до технологій роботи можуть
мати склади, різні види транспортних
засобів, контейнери, виробничі
приміщення тощо. Експедитори для
виконання доручень клієнтів можуть
укладати договори з перевізниками,
портами, авіапідприємствами,
судноплавними компаніями тощо, які є
резидентами або нерезидентами України.
Транспортно-експедиторську діяльність
можуть здійснювати як спеціалізовані
підприємства (організації), так і інші
суб'єкти господарювання.

Згідно зі ст. 8, 9 вказаного Закону
експедитори за дорученням клієнтів
забезпечують оптимальне транспортне
обслуговування, а також організовують
перевезення вантажів різними видами
транспорту територією України та
іноземних держав відповідно до умов
договорів (контрактів). Платою
експедитору вважаються кошти, сплачені
клієнтом експедитору за належне
виконання договору транспортного
експедирування. У плату експедитору не
включаються витрати експедитора на
оплату послуг (робіт) інших осіб,
залучених до виконання договору
транспортного експедирування, на
оплату зборів (обов'язкових платежів),
що сплачуються при виконанні договору
транспортного експедирування.
Підтвердженням витрат експедитора є
документи (рахунки, накладні тощо),
видані суб'єктами господарювання, що
залучалися до виконання договору
транспортного експедирування, або
органами влади.

Матеріалами справи встановлено, що
позивачем укладались договори
доручення на транспортно-експедиційні
послуги, на виконання яких сторонами
оформлювались акти здачі-приймання
робіт та здійснювалась оплата за
надані транспортно-експедиційні
послуги.

У власному обліку як виручку (дохід) від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) повірений відображав лише
фактично отриману винагороду від
довірителя за надання посередницьких
послуг для виконання доручень
довірителя.

З огляду на викладене та враховуючи
позицію, викладену Верховним Судом
України у постанові від 13.06.2013 року
№21-176а13, готівкові гроші, отримані
позивачем на виконання умов договорів
для виконання доручень клієнтів, не є
виручкою останнього від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) у
розумінні положень Указу № 727/98. Обсяг
виручки ФОП, що є платником єдиного
податку і здійснює свою діяльність за
договором доручення, складається лише
із сум винагороди, яка у періоді, що
перевірявся, не перевищила визначеного
цим Указом граничного розміру.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 КАС України, суди
дійшли обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позову.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 КАС
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Макіївської
об'єднаної державної податкової
інспекції Донецької області відхилити.

Ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 06.12.2011 року
на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 21.10.2011 року
по справі №2а-29279/10/0570 залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили та
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку передбаченому ст. ст.
235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписРибченко А.О. підписФедоров М.О.