Справа № 826/2981/13-а
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року
м.Київ
К/800/53955/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя
Голяшкін О.В. (доповідач),

судді
Заяць В.С.,

Стрелець Т.Г.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
04 червня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів
України, Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України, третя
особа без самостійних вимог на предмет
спору - Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України», про
визнання бездіяльності протиправною,
зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися до суду з позовом до
Кабінету Міністрів України,
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України, з урахуванням
уточнень позовних вимог, просили:

- визнати протиправною бездіяльність
відповідачів в частині невжиття
Кабінетом Міністрів України та
Міністерством енергетики та вугільної
промисловості України заходів щодо
припинення реальної загрози
національній безпеці, яка виникла
внаслідок виконання контрактів на
поставку газу, укладених між ВАТ
«Газпром» та НАК «Нафтогаз України»
від 19 січня 2009 року №КП та про обсяги і
умови транзиту природного газу через
територію України на період з 2009 року
по 2019 рік від 19 січня 2009 року№ ТКГУ,
шляхом: ініціювання в межах
компетенції звернення НАК «Нафтогаз
України» до Арбітражного інституту
Торгової палати м.Стокгольм з вимогою
про визнання недійсними контрактів від
19 січня 2009 року за № КП та № ТКГУ;

- зобов'язати Кабінет Міністрів України
та Міністерство енергетики та
вугільної промисловості України вжити
заходи до припинення реальної загрози
національній безпеці, яка виникла
внаслідок виконання контрактів на
поставку газу, укладених між ВАТ
«Газпром» та НАК «Нафтогаз України»
від 19 січня 2009 року №КП та про обсяги і
умови транзиту природного газу через
територію України на період з 2009 року
по 2019 рік від 19 січня 2009 року № ТКГУ,
шляхом: ініціювання в межах
компетенції звернення НАК «Нафтогаз
України» до Арбітражного інституту
Торгової палати м.Стокгольм з вимогою
про визнання недійсними контрактів від
19 січня 2009 року за № КП та № ТКГУ;

- визнати протиправною бездіяльність
відповідачів в частині невжиття
Кабінетом Міністрів України та
Міністерством енергетики та вугільної
промисловості України заходів щодо
припинення реальної загрози
національній безпеці, яка виникла
внаслідок виконання контрактів на
поставку газу, укладених між ВАТ
«Газпром» та НАК «Нафтогаз України»
від 19 січня 2009 року №КП та про обсяги і
умови транзиту природного газу через
територію України на період з 2009 року
по 2019 рік від 19 січня 2009 року №ТКГУ,
шляхом: ініціювання в межах
компетенції питання про припинення
чинності вказаних контрактів або
внесення до них змін;

- визнати протиправною відмову
Кабінету Міністрів України та
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України від вжиття
заходів до припинення реальної загрози
національній безпеці, яка виникла
внаслідок виконання контрактів на
поставку газу, укладених між ВАТ
«Газпром» та НАК «Нафтогаз України» 19
січня 2009 року №КП та про обсяги і умови
транзиту природного газу через
територію України на період з 2009 року
по 2019 рік від 19 січня 2009 року №ТКГУ, а
саме відмову від ініціювання в межах
компетенції звернення НАК «Нафтогаз
України» до Арбітражного інституту
Торгової палати м.Стокгольм з приводу
вирішення спірних питань за
контрактами від 19 січня 2009 року за № КП
та № ТКГУ, виконання яких створило
реальну загрозу національній безпеці,
в порядку, передбаченому п.8.2 контракту
на поставку газу від 19 січня 2009 року
№КП, - з огляду на відсутність
формальних підстав звернення до
Арбітражного інституту Торгової
палати м. Стокгольм.

В обґрунтування позовних вимог
позивачі зазначали про протиправність
бездіяльності Кабінету Міністрів
України та Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України в
частині невжиття заходів щодо
припинення загрози національній
безпеці, яка виникла внаслідок
виконання газових контрактів, оскільки
виконання таких контрактів призводить
до обмеження конституційних гарантій з
боку держави по відношенню до
позивачів.

Постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
04 червня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 жовтня 2013
року, у задоволенні позову відмовлено
через необґрунтованість позовних
вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просять судові
рішення скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили.

Заслухавши доповідача, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» утворена
на виконання Указу Президента України
від 25 лютого 1998 року №151 «Про
реформування нафтогазового комплексу
України». Правовий статус НАК
«Нафтогаз України» визначений
Статутом, який затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 25
травня 1998 року №747 «Про створення
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України».

Згідно п.п.2, 9 постанови Кабінету
Міністрів України від 25 травня 1998 року
№747 статутний фонд Компанії формується
шляхом передачі до нього 100 відсотків
акцій державних акціонерних товариств,
які утворюються на базі державних
підприємств, зазначених у додатку 1 до
цієї Постанови.

Відповідно до п.п.1, 11 Статуту НАК
«Нафтогаз України» Компанія є
юридичною особою відповідно до
законодавства України у формі
публічного акціонерного товариства і
набуває прав юридичної особи з дня її
державної реєстрації.

Як встановлено п.п.15, 16 Статуту НАК
«Нафтогаз України», Компанія діє на
принципах повної господарської
самостійності і самоокупності, несе
відповідальність за наслідки своєї
господарської діяльності та виконання
зобов'язань. Компанія може набувати
майнові та особисті немайнові права,
обов'язки і здійснювати їх, укладати
договори (контракти). Компанія вчиняє
правочини відповідно до вимог
законодавства та цього Статуту, в
окремих випадках - за погодженням із
засновником.

Органами управління Компанії є:
загальні збори акціонерів, наглядова
рада, правління, ревізійна комісія (п.49
Статуту).

Відповідно до п.п.79, 87 Статуту НАК
«Нафтогаз України» управління
поточною діяльністю здійснює
правління, яке є колегіальним
виконавчим органом Компанії. Правління
очолює його голова, який несе
персональну відповідальність за
виконання покладених на Компанію
завдань.

У пунктах 89, 90 Статуту НАК «Нафтогаз
України» передбачено, що голова
правління вправі без довіреності
вчиняти юридичні дії від імені
Компанії відповідно до законодавства.
Голова правління, зокрема укладає
договори (контракти) та вчиняє інші
правочини від імені Компанії.

Згідно п.21 Статуту засновником
Компанії є держава в особі Кабінету
Міністрів України. Акціонерами
Компанії є держава в особі
Мінпаливенерго (наразі -
Міненерговугілля) - до прийняття в
установленому порядку рішення про
приватизацію пакета акцій Компанії та
в особі Фонду державного майна - після
передачі йому пакета акцій Компанії,
визначеного для продажу згідно з
рішенням про приватизацію і фізичні та
юридичні особи, що набули право
власності на акції Компанії відповідно
до законодавства.

Одним із закріплених ст.6
Господарського кодексу України
загальних принципів господарювання в
Україні є заборона незаконного
втручання органів державної влади та
органів місцевого самоврядування, їх
посадових осіб у господарські
відносини.

Згідно ч.3 ст.22 Господарського кодексу
України повноваження суб'єктів
управління у державному секторі
економіки - Кабінету Міністрів України,
міністерств, інших органів влади та
організацій щодо суб'єктів
господарювання визначаються законом.

Відповідно до ст.113 Конституції України
Кабінет Міністрів України є вищим
органом у системі органів виконавчої
влади. Кабінет Міністрів України у
своїй діяльності керується
Конституцією і законами України,
актами Президента України.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст.116 Конституції
України Кабінет Міністрів України
забезпечує проведення фінансової,
цінової, інвестиційної та податкової
політики; політики у сферах праці й
зайнятості населення, соціального
захисту, освіти, науки і культури,
охорони природи, екологічної безпеки і
природокористування; розробляє і
здійснює загальнодержавні програми
економічного, науково-технічного,
соціального і культурного розвитку
України.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про
Кабінет Міністрів України» Кабінет
Міністрів України забезпечує, зокрема,
проведення фінансової політики,
правової політики, законності,
забезпечення прав і свобод людини та
громадянина, зовнішньої політики.

Згідно ст.1 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» управління об'єктами
державної власності - це здійснення
Кабінетом Міністрів України та
уповноваженими ним органами, іншими
суб'єктами, визначеними цим Законом,
повноважень щодо реалізації прав
держави як власника таких об'єктів,
пов'язаних з володінням, користуванням
і розпоряджанням ними, у межах,
визначених законодавством України, з
метою задоволення державних та
суспільних потреб.

Указом Президента України від 06 квітня
2011 року №382/2011 затверджено Положення
про Міністерство енергетики та
вугільної промисловості України,
відповідно до п.1, 3 якого Міністерство
енергетики та вугільної промисловості
України (Міненерговугілля України) є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України. Основними завданнями
Міненерговугілля України є формування
та реалізація державної політики у
паливно-енергетичному комплексі.

Міністерство енергетики та вугільної
промисловості України здійснює
управління корпоративними правами
держави у межах компетенції та порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України (п.п.41 п.4 Положення).

Судами обґрунтовано встановлено, що
чинним законодавством України та
Статутом НАК «Нафтогаз України» не
передбачений обов'язок Кабінету
Міністрів України і Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України вчиняти дії щодо внесення
пропозицій та/або зобов'язувати
правління НАК «Нафтогаз України»
безпосередньо або через органи
Компанії оскаржувати укладені НАК
«Нафтогаз України» договори
(контракти) до судових органів, в тому
числі ініціювання звернення до
Арбітражного інституту Торгової
палати м.Стокгольм щодо перегляду,
розірвання (або визнання недійсними)
контрактів на поставку газу, укладених
між ВАТ «Газпром» та НАК Нафтогаз
України» від 19 січня 2009 року та про
обсяги і умови транзиту природного
газу через територію України на період
з 2009 року по 2019 рік від 19 січня 2009 року.
Зазначені повноваження належать
органам управління НАК «Нафтогаз
України», зокрема Голові правління
Компанії.

Частиною 2 ст.19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадови особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Нормами чинного законодавства України
не встановлено обов'язку відповідачів
вживати заходи з ініціювання звернення
НАК «Нафтогаз України» до Арбітражного
інституту Торгової палати м.Стокгольм
з питань, що виникають в ході
здійснення Компанією господарської
діяльності.

З урахуванням вищенаведеного суди
попередніх інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
вимог позивачів щодо зобов'язання
Кабінету Міністрів України і
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України ініціювати в
межах компетенції звернення НАК
«Нафтогаз України» до Арбітражного
інституту Торгової палати м.Стокгольм
з вимогою про визнання недійсними
контрактів від 19 січня 2009 року за №КП
та №ТКГУ, оскільки така компетенція у
відповідачів відсутня.

Також відсутні підстави для визнання
протиправною бездіяльності
відповідачів, що полягає у невчиненні
зазначених вище дій.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
основи національної безпеки України»
національна безпека це захищеність
життєво важливих інтересів людини і
громадянина, суспільства і держави, за
якої забезпечуються сталий розвиток
суспільства, своєчасне виявлення,
запобігання і нейтралізація реальних
та потенційних загроз національним
інтересам у сферах правоохоронної
діяльності, боротьби з корупцією,
прикордонної діяльності та оборони,
міграційної політики, охорони здоров'я,
освіти та науки, науково-технічної та
інноваційної політики, культурного
розвитку населення, забезпечення
свободи слова та інформаційної
безпеки, соціальної політики та
пенсійного забезпечення,
житлово-комунального господарства,
ринку фінансових послуг, захисту прав
власності, фондових ринків і обігу
цінних паперів, податково-бюджетної та
митної політики, торгівлі та
підприємницької діяльності, ринку
банківських послуг, інвестиційної
політики, ревізійної діяльності,
монетарної та валютної політики,
захисту інформації, ліцензування,
промисловості та сільського
господарства, транспорту та зв'язку,
інформаційних технологій, енергетики
та енергозбереження, функціонування
природних монополій, використання
надр, земельних та водних ресурсів,
корисних копалин, захисту екології і
навколишнього природного середовища
та інших сферах державного управління
при виникненні негативних тенденцій до
створення потенційних або реальних
загроз національним інтересам.

За правилами ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно ч.1 ст.70 КАС України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування.

В порушення вказаних положень
процесуального закону, позивачами не
надано належних доказів на
підтвердження бездіяльності
відповідачів у питаннях забезпечення
національної безпеки. Матеріалами
справи не підтверджено та позивачами
не доведено, що існує реальна загроза
порушенню їх прав, свобод та інтересів
осіб внаслідок виконання укладених 19
січня 2009 року між ВАТ «Газпром» та НАК
Нафтогаз України» контрактів на
поставку газу та про обсяги і умови
транзиту природного газу через
територію України на період з 2009 року
по 2019 рік від 19 січня 2009 року. Вирок
Печерського районного суду міста Києва
від 11 жовтня 2011 року у справі № 1-657/11, на
який посилаються позивачі, не є
належним доказом бездіяльності
відповідачів, що полягає у порушенні
прав позивачів на безпеку, оскільки не
містить в собі встановлених фактів
порушення охоронюваних законом прав,
свобод та інтересів позивачів.
Невчинення відповідачами певних
заходів щодо ініціювання оспорювання
контрактів від 19 січня 2009 року не
свідчить про допущення ними
протиправної бездіяльності.

Обґрунтованим також є висновок судів
попередніх інстанцій про відсутність
правових підстав щодо зобов'язання
відповідачів прийняти конкретне
рішення (зобов'язати вчинити певні дії),
що виходитиме за межі завдань
адміністративного судочинства та може
бути формою втручання в дискреційні
повноваження відповідачів.

Доводи касаційної скарги встановлених
обставин справи та висновків судів
першої та апеляційної інстанції не
спростовують та не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.220-1 КАС України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04 червня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
ухвалення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строки та в порядку, передбачених
статтями 237 - 239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді