Справа № 812/9848/13-а
Суддя: Васильєва І. А.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Тихонов І.В.
Суддя-доповідач - Васильєва І. А.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року
справа №812/9848/13-а
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: Васильєвої І.А., Яманко В.Г.,
Казначеєва Е.Г., розглянувши в порядку
письмового провадження апеляційну
скаргу Лисичанського міського центру
зайнятості на постанову Луганського
окружного адміністративного суду від
09 грудня 2013 року у справі № 812/9848/13-а за
позовом Лисичанського міського центру
зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення
суми виплаченого забезпечення та
вартості наданих соціальних послуг у
розмірі 15006,48 грн., -

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2013 року позивач звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому
просив стягнути з ОСОБА_2 на користь
позивача кошти в сумі 15006,48 грн., в тому
числі незаконно отриману допомогу по
безробіттю у сумі 14875,66 грн. та вартість
професійного навчання у сумі 130,82 грн.
(а.с. 2-4).

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 09 грудня
2013 року у задоволенні
адміністративного позову
Лисичанського міського центру
зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення
суми виплаченого забезпечення та
вартості наданих соціальних послуг у
розмірі 15 006грн.48 коп. відмовлено
повністю (а.с. 45-46).

Позивач з постановою суду першої
інстанції не погодився, подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.
Просив скасувати постанову суду першої
інстанції, та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі (а.с. 53-56).

В доводах апеляційної скарги апелянт
посилається на те, що суд першої
інстанції у прийнятому рішенні
зазначає, що 28 лютого 2012 року ОСОБА_2
було надано статус безробітного та
призначена допомога по безробіттю, і в
тому ж самому рішенні зазначає, що 21
лютого 2013 року відповідачу надано
статус безробітного та призначено
виплату допомоги по безробіттю, що
свідчить про неправильність
дослідження доказів та встановлення
обставин у справі в неповній мірі.
Згідно з Витягом із наказів про
прийняті рішення по особі ОСОБА_2 від 25
липня 2013 року, статус безробітного йому
було надано з 21 лютого 2013 року, а
допомога по безробіттю була призначена
з 28 лютого 2013 року, що суттєво впливає
на вирішення справи. Крім того, момент
надання відповідачу статусу
безробітного підтверджується Наказом
№НТ130221 від 21 лютого 2013 року, який не був
наданий суду першої інстанції,
оскільки було надано відповідний витяг
із наказів.

Також, апелянт посилається на те, що в
заяві відповідача від 21 лютого 2013 року,
на яку посилається суд першої
інстанції, мова йде виключно про
прохання ОСОБА_2 зареєструвати його як
шукаючого роботу в Лисичанському
міському центрі зайнятості. А статус
безробітного відповідачу було надано
на підставі іншої заяви від 21 лютого 2013
року, в якій відповідач просив надати
статус безробітного, та зазначив, що
він на момент надання заяви не
зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності, трудовою
діяльністю не займається, не є найманим
працівником, не уклав договір
цивільно-правового характеру, не
навчається на денній формі навчання,
пенсію не отримує, не має права на
пенсію за віком, в тому числі на
пільгових умовах та на пенсію за
вислугою років. Тобто на момент надання
статусу безробітного відповідач надав
неправдиву інформацію, підтверджуючи,
що не навчається на денній формі
навчання.

Апелянт вказує на те, що суд першої
інстанції при прийнятті рішення
керувався ст. 2 та пп. «є» п.3 ст.1 Закону
України «Про зайнятість населення» від
01 березня 1991 року, який втратив
чинність 01.01.2013р. Підстави застосування
цього закону є незрозумілими, оскільки
правові відносини, між позивачем та
відповідачем виникли з моменту
звернення ОСОБА_2 до Лисичанського МЦЗ,
а саме з 21 лютого 2013 року регулювалися
Законом України «Про зайнятість
населення» №5067-УІ від 05 липня 2012 року. А
отже і застосування норми ч.1 ст.58
Конституції України, якою передбачено,
що закони та інші нормативно-правові
акти не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи, в
даному випадку є не обґрунтованим.

Крім того, апелянт вважає, що судом
першої інстанції не було враховано,
абз.2 п.2 ст.43 Закону України «Про
зайнятість населення» №5067-УІ від 05
липня 2012 року згідно якого, порядок
реєстрації, перереєстрації та ведення
обліку громадян, які шукають роботу, і
безробітних у територіальних органах
центрального органу влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції,
визначається Кабінетом Міністрів
України. Відповідно до п.8 Порядку
реєстрації, перереєстрації
безробітних та ведення обліку осіб, які
шукають роботу, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 20 березня 2013 року №198, особам, які
навчаються за денною формою у
загальноосвітніх,
професійно-технічних і вищих
навчальних закладах, не може бути
надано статус безробітного. Відповідач
у своїй заяві від 21 лютого 2013 року
зазначив, що він, у тому числі, не
навчається на денній формі навчання.

Апелянт наголошує, що відповідач на
момент звернення із заявою від 21 лютого
2013 року про надання статусу
безробітного до Лисичанського МЦЗ не
мав права на отримання статусу
безробітного, а оскільки матеріальне
забезпечення на випадок безробіття та
соціальні послуги (підвищення
кваліфікації) надаються виключно
особам, зареєстрованим в установленому
порядку як безробітні, тобто яким
надано статус безробітного, відповідач
не мав права на отримання допомоги по
безробіттю, та права на надання
соціальних послуг, у тому числі
підвищення кваліфікації.

Сторони в судове засідання суду
апеляційної інстанції не з'явились, про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином. За
приписами п.2 ч.1 ст.197 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд справи колегією суддів
здійснюється в письмовому провадженні
за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної
скарги. Суд апеляційної інстанції
може вийти за межі доводів
апеляційної скарги в разі встановлення
під час апеляційного провадження
порушень, допущених судом першої
інстанції, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що 21 лютого 2013 року ОСОБА_2
звернувся до Лисичанського міського
центру зайнятості із заявою, в якій
просив вирішити питання
працевлаштування та надати статус
безробітного з виплатою допомоги по
безробіттю, відповідно до законів
України «Про зайнятість населення» та
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття».

Як вбачається з заяви, на момент
звернення відповідач не
зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності, трудовою
діяльністю не займається, не є найманим
працівником, не укладав договір
цивільно-правового характеру і не
зареєстрований як фізична
особа-підприємець, не є членом
особистого селянського господарства,
пенсію не отримує, не має права на
пенсію за віком, в тому числі на
пільгових умовах та на пенсію за
вислугу років (а.с. 14-15).

21 лютого 2013 року ОСОБА_2 надано статус
безробітного, а допомога по безробіттю
була призначена з 28 лютого 2013 року.

18 червня 2013 року ОСОБА_2 припинено
виплату допомоги по безробіттю та
знято з обліку.

Відповідно до довідки Лисичанського
міського центру зайнятості від 07
жовтня 2013 року №8/06-3006 за період з 21
лютого 2012 року по 18 червня 2013 року
відповідачем отримано матеріальне
забезпечення на період безробіття та
соціальні послуги в розмірі 14 875,66 грн.
(а.с. 33).

Згідно договору Лисичанського
міського центру зайнятості з ДНЗ
«Луганський центр ПТО ДСЗ» № 00002/64
від 06 червня 2013 року про професійне
навчання безробітних за курсом «Основи
бізнес-планування» в період з 10 червня
2013 року по 14 червня 2013 року безробітний
ОСОБА_2 проходив навчання(а.с. 26).

Відповідно до вищевказаного договору,
розрахунок вартості професійного
навчання безробітного ОСОБА_2 ДНЗ
«Луганський центр ПТО ДСЗ» складає 130,82
грн., які підлягають поверненню.
Загальна сума боргу відповідача
складає 15006,48 грн.

В результаті проведення перевірки
обґрунтованості виплат матеріального
забезпечення, встановлено, що
перебуваючи на обліку в Лисичанському
міському центрі зайнятості як
безробітний, ОСОБА_2 одночасно
відносився до зайнятого населення,
навчаючись на денній формі навчання у
Вищому професійному училищі № 94 м.
Лисичанська.

З 01 вересня 2012 року ОСОБА_2 був
зарахований на навчання за державним
замовленням до складу учнів Вищого
професійного училища № 94 м.
Лисичанська, відповідно до (копія
наказу № 1 від «З-УДЗ» від 27 серпня 2012
року), 28 лютого 2013 - відрахований зі
складу учнів, у зв'язку за сімейними
обставинами (копія наказу № 4 «В-УДЗ»)
(а.с. 21-22).

Дане розслідування страхового випадку
було проведено Лисичанським міським
центром зайнятості 03 жовтня 2013 року,
про що було складено відповідний Акт №
418 (а.с. 19-20).

07 жовтня 2013 за № 173 Лисичанським
міським центром зайнятості
виготовлено наказ про необхідність
повернути незаконно виплачені кошти та
направлено копію листа рекомендованим
повідомленням № 8/08-3061 від 10 жовтня 2013
року.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для повернення відповідачем
незаконно виплачених коштів стало те,
що ОСОБА_2 навчався на денній формі
навчання у Державному навчальному
закладі під час перебування на обліку у
Лисичанському районному центрі
зайнятості.

Лист про повернення коштів
відповідачем отримано особисто 12
жовтня 2013 року, про що свідчить копія
поштового повідомлення, яка міститься
в матеріалах справи (а.с. 10).

Між сторонами немає розбіжностей щодо
обставин справи, встановлених судом
першої інстанції та апеляційним судом.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних та юридичних осіб у
сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку у тому числі органів
державної влади. У справах щодо
оскарження рішень суди перевіряють чи
прийняті вони на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно ст. 9 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого суд вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Судова колегія звертає увагу, що з 01
січня 2013 року Закон України «Про
зайнятість населення» № 803-ХІІ від 01
березня 1991 року втратив чинність. В дію
вступив Закон України «Про зайнятість
населення» № 5067-VI від 05 липня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про зайнятість населення» № 5067-VI від 05
липня 2012 року до зайнятого населення
належать особи, які працюють за наймом
на умовах трудового договору
(контракту) або на інших умовах,
передбачених законодавством, особи,
які забезпечують себе роботою
самостійно (у тому числі члени
особистих селянських господарств),
проходять військову чи альтернативну
(невійськову) службу, на законних
підставах працюють за кордоном та які
мають доходи від такої зайнятості, а
також особи, що навчаються за денною
формою у загальноосвітніх,
професійно-технічних та вищих
навчальних закладах та поєднують
навчання з роботою.

Виходячи з вищенаведеного, судова
колегія приходить до висновку, що
відповідач відповідно до норми ст. 4
Закону України № 5067-VI на час
встановлення порушення та розгляду
справи, перебуваючи на денній формі
навчання у Вищому професійному училищі
№ 94 м. Лисичанська, не відноситься до
зайнятого населення, оскільки не
поєднував навчання з роботою.

Аналізуючи встановлені обставини та
приведені норми закону, які
врегульовують спірні правовідносини,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови в задоволенні позовних вимог,
оскільки відсутні підстави для
застосування ст. 36 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» № 1533-ІІІ від 02 березня 2000
року.

Посилання апелянта на застосування до
спірних правовідносин абз. 2 п. 2 ст. 43
Закону України «Про зайнятість
населення» та п. 8 Порядку реєстрації
безробітних та ведення обліку осіб, які
шукають роботу, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 20 березня 2013 року №198, судова
колегія не приймає з урахуванням того,
що відповідно до п. 2, у цьому Порядку
терміни вживаються у значенні,
наведеному у Законах України «про
зайнятість населення» та інших. Отже,
позивач станом на 21 лютого 2013 року
(надання статусу безробітного) не
відноситься до зайнятого населення.

На підставі викладеного, судова
колегія робить висновок, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до вимог ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для залишення
апеляційної скарги без задоволення, а
судового рішення без змін. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 197, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Лисичанського
міського центру зайнятості на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 09 грудня
2013 року у справі № 812/9848/13-а - залишити
без задоволення.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 09 грудня
2013 року у справі № 812/9848/13-а - залишити
без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили. Ухвала прийнята за
наслідками розгляду в письмовому
проваджені набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

Колегія суддів
І.А. Васильєва

В.Г. Яманко

Е.Г. Казначеєв