Справа № 826/14752/13-а
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2013-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 грудня 2013 року 14:03 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Скочок Т.О., суддів
Маруліної Л.О., Саніна Б.В., розглянувши
у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомОСОБА_1доДержавної
міграційної служби України
(відповідач-1) Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві (відповідач-2)провизнання
протиправними дії, скасування рішення
та зобов'язання вчинити дії, -
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі -
позивач) з позовом до Державної
міграційної служби України (надалі -
відповідач-1 або ДМС України), Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві (надалі -
відповідач-2 або ГУ ДМС України в м.
Києві), в якому просить:
- визнати неправомірним та
скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 02.08.2013
року №460-13 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту;
- зобов'язати Державну міграційну
службу України визнати громадянку
Азербайджану ОСОБА_1 біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до вимог чинного
- визнати дії Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві незаконними в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19.09.2013 року
відкрито провадження у справі,
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
розгляду.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач зазначив, що рішення Державної
міграційної служби України від 02.08.2013
року №460-13 про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, є
незаконним та необґрунтованим, що є
наслідком неналежного виконання
відповідачем-1 свого обов'язку всебічно
та ґрунтовно дослідити та оцінити всі
обставини, які мають значення для
прийняття такого рішення.

Крім того, позивач наголошує, що
повідомлення Головного управління
Державної міграційної служби України у
місті Києві про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, від 13.08.2013 року №160
не відповідає вимогам ч. 13 ст. 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», оскільки у ньому
не зазначено причин такої відмови.

У судове засідання від 04.12.2013 року
з'явилися представники сторін.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та просив суд
задовольнити його з підстав,
викладених у позовній заяві.

Представник відповідачів у судовому
засіданні проти позову заперечував та
просив суд відмовити у його
задоволенні, підтримавши доводи,
викладені у письмових запереченнях
проти позову, посилаючись на те, що
оскаржуване рішення від 02.08.2013 року
№460-13 прийняте у межах та на підставі
наданих Державній міграційній службі
України Законом України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» повноважень з
урахуванням того, що особистих
переслідувань позивач за жодною з
конвенційних ознак не зазнав, крім
того, особисто позивачем під час
співбесіди вказано, що остання не
отримувала жодних погроз і не була
об'єктом переслідування.

Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд зазначає
про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 є громадянкою Азербайджану, яка
прибула в Україну 07.03.2013 року за
національним паспортом серії НОМЕР_1,
виданому 09.11.2010 року, через КПП
Іловайськ.

При цьому, позивач звернулася до
Головного управління Державної
міграційної служби у Львівській
області із заявою-анкетою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зазначаючи, що
причиною такою звернення стала
діяльність її чоловіка - ОСОБА_3 - як
правозахисника, який останнім часом
підіймав питання вбивства військових в
азербайджанській армії та незаконну
торгівлю їх органами на «чорному»
ринку, у зв'язку з чим чоловік заявниці
та її діти стали об'єктами злочинних
нападів та погроз.

З метою встановлення обставин, що
спричинили звернення позивача з метою
отримання статусу біженця або особи,
яка потребує додаткового захисту,
посадовою особою Головного управління
Державної міграційної служби у
Львівській області проведено
співбесіду із позивачем, яка оформлена
протоколом співбесіди від 05.04.2013 року,
під час якої зафіксовано, що причиною
прибуття до України слугувало
переслідування сім'ї заявниці
(позивача) та нападів на її старших
дітей. При цьому, позивачкою зазначено,
що переслідувань особисто щодо неї та
нападів на неї не було.

Водночас, у відповідь на запитання чи
мали місце погрози вашому життю,
безпеці чи свободі в країні походження,
позивачем вказано, що так, були погрози
на домашній телефон зі сторони
невідомих людей, які вимагали
припинити діяльність її чоловіка,
оскільки ця діяльність іде в супереч
президенту та уряду країни також
погрожували її дітям про те, що в разі
не припинення діяльності чоловіком
позивачки, вони можуть пропасти та
зникнути з життя. Вказані погрози
розпочалися восени 2012 року, після того,
як чоловік позивачки оприлюднив факти
вилучення внутрішніх органів у
військовослужбовців.

За результатами розгляду матеріалів
особової справи ОСОБА_1, громадянки
Азербайджану, начальником Головного
управління Державної міграційної
служби у Львівській області
затверджено висновок про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, від
25.06.2013 року, яким визнано за доцільне
відмовити заявниці у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, як особі стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені п.п. 1
та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
відсутні.

Надалі, у зв'язку зі зміною заявницею
місця проживання особова справа
ОСОБА_1, громадянки Азербайджану, була
переведена з Головного управління
Державної міграційної служби у
Львівській області до ГУ ДМС України в
м. Києві.

В свою чергу, рішенням ДМС України від
02.08.2013 року №460-13 вирішено підтримати
висновок Головного управління
Державної міграційної служби у
Львівській області та відмовити
громадянці Азербайджану ОСОБА_1 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону, відсутні, на підставі чого ГУ
ДМС України в м. Києві заявниці
адресовано повідомлення про відмову у
визнані біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, від
13.08.2013 року №160, яке відповідно до
відмітки на копії даного повідомлення,
наявного у матеріалах справи, отримано
11.09.2013 року.

Вважаючи рішення ДМС України від 02.08.2013
року №460-13 протиправним, а, відтак,
таким, що підлягає скасуванню, та дії ГУ
ДМС України в м. Києві, які пов'язані з
повідомленням позивача про прийняття
ДМС України вищевказаного рішення,
протиправними, позивач звернувся з
позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд
виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, що визначає
порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні є Закон
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011 року
№3671-VI (надалі - Закон №3671).

Відповідно до положень п. 1 ст. 1 Закону
№3671, біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

В свою чергу, особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання (п. 13 ст. 1
Закону №3671).

Частинами 1 та 2 ст. 5 Закону №3671
встановлено, що особа, яка з наміром
бути визнаною біженцем в Україні або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перетнула державний кордон
України в порядку, встановленому
законодавством України, повинна
протягом п'яти робочих днів звернутися
до відповідного органу міграційної
служби із заявою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту, під
час в'їзду в Україну незаконно
перетнула державний кордон України,
повинна без зволікань звернутися до
відповідного органу міграційної
служби із заявою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №3671,
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Частиною 2 ст. 9 Закону №3671 передбачено,
що працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.

У процесі розгляду заяви після
прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону (ч. 6 ст. 9 Закону №3671).

Приписами ч. 11 ст. 9 Закону №3671
передбачено, що після вивчення
документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Частиною 12 ст. 9 Закону №3671 зафіксовано,
що особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону №3671, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Надалі, рішення центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, надсилається
протягом трьох робочих днів з дня його
прийняття разом з особовою справою
заявника уповноваженим посадовим
особам цього центрального органу
виконавчої влади, які розглядали заяву
(ч. 7 ст. 10 Закону №3671) та у разі якщо
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
прийняв рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа цього центрального
органу виконавчої влади протягом семи
робочих днів з дня його отримання
надсилає або видає особі, стосовно якої
прийнято зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення. Довідка про
звернення за захистом в Україні
продовжується, якщо особа оскаржує
таке рішення (ч. 13 ст. 10 Закону №3671).

Як вбачається з матеріалів справи, на
підставі висновку Головного
управління Державної міграційної
служби у Львівській області рішенням
ДМС України від 02.08.2013 року №460-13
вирішено відмовити у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, ОСОБА_1 відповідно до абз. 4 ч. 1
ст. 6 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону, відсутні.

Так, відповідно до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Разом з тим, відповідно до правової
позиції Вищого адміністративного суду
України, викладеної у п. 10 Постанові
Пленуми ВАСУ від 25.06.2009 року №1 «Про
судову практику розгляду спорів щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
примусового повернення і примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що підтвердження
обґрунтованості побоювань
переслідування (через інформацію про
можливість таких переслідувань у
країні походження біженця) можуть
отримуватися від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 7 вересня 2011 року N 649, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження.

В свою чергу, як вбачається з
матеріалів особової справи громадянки
Азербайджану ОСОБА_1, позивачка
неодноразово зазначала, що причинами
виїзду із країни походження були
постійні погрози вбивства, арешту її
чоловіка та дітей.

Представником позивача під час
судового розгляду справи, звернено
увагу суду на той факт, що у
національних та міжнародних засобах
масової інформації широко
розповсюджені статті щодо діяльності
чоловіка позивачки та переслідування з
боку органів влади в Азербайджані
відносно всієї їх сім'ї, отримання
погроз та необхідність виїхати за межі
території України (копії зазначених
статей додані до позовної заяви).

Згідно ст. 14 Загальної декларації прав
людини, кожна людина має право шукати
притулку від переслідувань в інших
країнах. При цьому, відповідно до ст. 3
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод жодна людина не
може бути піддана катуванням,
нелюдському або такому, що принижує її
гідність, поводженню чи покаранню.

З огляду на викладене вище, суд
критично ставиться до тверджень
представника відповідачів, що
позивачем не доведено факт очевидності
побоювання стати жертвою
переслідування за однією з
конвенційних ознак.

Також, суд вважає, що відомості про
постійні погрози вбивства, арешту її
чоловіка та дітей можуть бути визнані
обґрунтованою умовою побоювання
позивача.

Отже, враховуючи вищевикладене, з метою
повного та об'єктивного розгляду
заяви-анкети громадянки Азербайджану
ОСОБА_1 про визнання її біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту, суд дійшов висновку про
необхідність дослідження та,
відповідно, врахування відповідачами
виявлених судом обставин, що мають
суттєве значення для прийняття такого
рішення щодо громадянки Азербайджану
ОСОБА_1.

Разом з тим, суд критично оцінює
твердження позивача та його
представника щодо визнання дій ГУ ДМС
України в м. Києві незаконними в
частині порушення встановленого
законом порядку повідомлення про
прийняття ДМС України рішення про
відмову у визнанні позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, з огляду на наступне.

Так, ГУ ДМС України в м. Києві
адресовано позивачу повідомлення про
відмову у визнані біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, від
13.08.2013 року №160.

За твердженнями представника позивача,
вказане повідомлення не відповідає
вимогам ч. 13 ст. 10 Закону №3671, оскільки у
ньому не зазначено причин відмови.

Згідно зі ст. 6 Закону №3671, не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
зокрема у тому випадку, якщо стосовно
неї встановлено, що умови, передбачені
п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону,
відсутні.

При цьому, зі змісту повідомлення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту від
13.08.2013 року №160, копія якого наявна у
матеріалах справи, вбачається, що
позивачу, відповідно до ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону, відсутні, а, відтак, суд дійшов
висновку, що у вказаному повідомленні
зазначені причини такої відмови.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання
ДМС України визнати громадянку
Азербайджану ОСОБА_1 біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до вимог чинного
законодавства, суд зазначає про
наступне.

За своєю правовою природою, відповідно
до норм чинного законодавства,
повноваження відповідача щодо
визнання особи біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту є
виключною компетенцією уповноваженого
органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2
стосовно здійснення адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень, прийнятої Комітетом
Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під
дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду - тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання прав та вимог
законодавства, інакше було б порушено
принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - ключовим завданням якого
є здійснення правосуддя. Тому
завданням адміністративного суду є
контроль за легітимністю прийняття
рішення.

Таким чином, вищевказана позовна
вимога є формою втручання в
дискреційні повноваження відповідача
та виходить за межі завдань
адміністративного судочинства, а тому
задоволенню не підлягає.

Разом з тим, правила ст. 105 КАС України,
стосовно зазначення позивачем у
позовній заяві способу захисту судом
порушених прав, не виключають
можливості обрання іншого способу
захисту самим судом. Зміст принципу
офіційного з'ясування всіх обставин у
справі зобов'язує адміністративний суд
до активної ролі у судовому засіданні,
в тому числі і до уточнення змісту
позовних вимог, з наступним обранням
відповідного способу захисту
порушеного права (постанова Верховного
Суду України від 20.04.2010 року, ЄДРСР №
9341137).

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 162 КАС
України, суд може прийняти іншу
постанову, яка б гарантувала
дотримання і захист прав, свобод,
інтересів людини і громадянина, інших
суб'єктів у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку суб'єктів
владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що належною формою захисту
прав позивача є зобов'язання
відповідача-1 повторно розглянути
заяву-анкету громадянки Азербайджану
ОСОБА_1 про визнання її біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень,
встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до
яких, зокрема, відносяться вчинення дій
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази,
виходячи з обставин даної
адміністративної справи, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та
скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 02.08.2013
року №460-13 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

3. Зобов'язати Державну міграційну
службу України повторно розглянути
заяву-анкету громадянки Азербайджану
ОСОБА_1 про визнання її біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту, в порядку, встановленому
чинним законодавством.

4. В іншій частині позову
відмовити.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Т.О. Скочок

Судді
Л.О. Маруліна

Б.В. Санін