Справа № 812/6216/13-а
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2014 рокуЛуганськСправа №
812/6216/13-а

Луганський окружний адміністративний
суд у складі:

Судді: Борзаниці С.В.

при секретарі: Величко Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали адміністративної
справи за адміністративним позовом
Комунального підприємства «Алчевське
виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» до Алчевської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Луганській області про скасування
податкових повідомлень-рішень від
27.06.2013 №, №,-

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов Комунального
підприємства "Алчевське виробниче
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства" (далі за текстом -
Позивач) до Алчевської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Луганській області (далі за текстом -
Відповідач) про скасування податкових
повідомлень-рішень від 27.06.2013 №,
№.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив наступне. На адресу Позивача
надійшли повідомлення-рішення
Відповідача від 27.06.2013 року за номерами
та , які були винесені на
підставі акту №949/223/3340073 від 10.06.2013 року
(далі за текстом - Акт перевірки), в
якому був зроблений висновок про
заниження податку на додану вартість
на загальну 1852 грн. та податку на
прибуток (доходи) підприємств і
організацій, що належать до
комунальної власності, на загальну
суму 199972 грн. Такий висновок зроблений
на думку Відповідача внаслідок
віднесення до податкового кредиту в
деклараціях з податку на додану
вартість за грудень 2010 року - 206 грн.,
січень 2011 року - 1021 грн., лютий 2011 року -
625 грн. у зв'язку із відображенням
господарських операцій з ТОВ «Феррус»
при відсутності їх реального
здійснення. Також Відповідач в акті
перевірки зробив висновок, що
Позивачем завищені валові витрати на
суму понадлімітних втрат води у
загальній сумі 4127457 грн., оскільки в
порушення пункту 13 підрозділу 4
Перехідних положень ПК України Позивач
до складу собівартості реалізації
житлово-комунальних послуг відніс суми
взаємозаліків з ТОВ «Луганськвода» в
особі відокремленого підрозділу
«Алчевське управління ТОВ
«Луганськвода». Однак такі висновки
Позивач вважає безпідставними,
оскільки господарські правовідносини
з ТОВ «Ферус» дійсно мали місце, в
наявності зміни в активах підприємств,
результати діяльності правильно
оформлені в бухгалтерській та
податковій звітності. Також
Відповідачем хибно застосовуються
положення пункту 13 підрозділу 4
Перехідних положень ПК України,
оскільки мав місце спосіб розрахунку з
ТОВ «Луганськвода», передбачений
нормами Господарського та Податкового
кодексів України, і Позивач правомірно
включав ці суми до декларацій з податку
на прибуток. За таких обставин Позивач
просив визнати протиправними та
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 27.06.2013 №
та №.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги у
повному обсязі та просив задовольнити
їх.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення позовних вимог,
пояснивши, що Позивач не мав права
включати до складу валових витрат суми
взаємозаліків з ТОВ «Луганськвода» в
особі відокремленого підрозділу
«Алчевське управління ТОВ
«Луганськвода», оскільки відповідно до
пункту 13 підрозділу 4 Перехідних
положень ПК України Позивач у даному
випадку не отримав на свій банківський
рахунок або в касу кошти, зазначені в
актах взаємозаліків. Також висновок
про відсутність реального здійснення
господарських операцій з ТОВ «Феррус»
зроблений з урахуванням акта перевірки
Алчевської ОДПІ від 02.12.2011 № 2006/236-36917497
про результати позапланової невиїзної
документальної перевірки ТОВ «Феррус»
з питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість за період з 01.12.2010 по 30.09.2011 та
встановленням відсутності у
підприємства необхідних умов для
здійснення господарської діяльності у
частині купівлі, продажу, реалізації,
зберігання та відвантаження
товарно-матеріальних цінностей та
надання послуг.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи та
надані суду докази, суд виходить з
наступного.

В судовому засіданні встановлено, що у
період з 19.02.2013 по 22.03.2013 посадовими
особами Відповідача відповідно до
наказів від 04.02.2013 №110 та від 18.03.2013 №228
згідно п.77.4 ст. 77 Податкового кодексу
України була проведена документальна
планова виїзна перевірка Позивача з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2010 по 31.12.2013.

За результатами перевірки складено акт
№625/223/3340073 від 29.03.2013 року (Том №2,
а.с.64-66).

15.04.2013 на підставі зазначеного акту
перевірки відповідачем були винесені
податкові повідомлення-рішення за №
, яким позивач зобов'язаний
сплатити податкове зобов'язання з
податку на прибуток в сумі 510 083грн.
00коп. та штрафні санкції в сумі 60 414грн.
50коп., та № про сплату позивачем
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість по вітчизняних товарах
(роботах, послугах) в сумі 11 790грн. 00коп.
та штрафні санкції в сумі 2 537грн. 00коп.

Не погодившись із прийнятими
податковими повідомленнями -
рішеннями, 23.04.2013 позивач направив
скаргу до Головного управління
Міндоходів у Луганській області, в якій
просив визнати недійсними та скасувати
прийняті Алчевською ОДПІ податкові
повідомлення - рішення.

У період з 03.06.2013 по 10.06.2013 Алчевською
ОДПІ було проведено документальну
позапланову виїзну перевірку позивача
з питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на прибуток та
податку на додану вартість за період з
01.01.2010 по 31.12.2012, за результатами якої
складено акт від 10.06.2013 № 949/223/3340073 (Том
№1, а.с.22-46).

За результатами розгляду первинної
скарги позивача Головним управлінням
Міндохів у Луганській області прийнято
рішення від 21.06.2013 № 2082/10-400/08, яким
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 15.04.2013 №
в частині 310 111грн. 00 коп. податку на
прибуток та 10 421грн. 50 коп. застосованої
штрафної (фінансової) санкції, в іншій
частині зазначене податкове
повідомлення-рішення залишено без змін
та скасовано податкове
повідомлення-рішення відповідача від
15.04.2013 № у частині 9 938грн. 00 коп.
податку на додану вартість і 2 484 грн. 50
коп. застосованої штрафної (фінансової)
санкції, в іншій частині зазначене
податкове повідомлення-рішення
залишено без змін (Том №1, а.с.17-21).
Вказані висновки зроблені на підставі
перевірених відображених показників
та висновку Відповідача про
відсутність реальних господарських
операцій між Позивачем та ТОВ «Феррус»
на підставі акта перевірки Алчевської
ОДПІ від 02.12.2011 № 2006/236-36917497 про
результати позапланової невиїзної
документальної перевірки ТОВ «Феррус»
з питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість за період з 01.12.2010 по 30.09.2011.

На підставі Акту перевірки та рішення
ГУ Міндоходів у Луганській області
винесені спірні податкові
повідомлення-рішення від 27.06.2013, якими
Позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем: податок на
прибуток в загальному розмірі 199972 грн.
та нарахована штрафна санкція в сумі
49993 грн.; податок на додану вартість в
загальному розмірі 1852 грн. та
нарахована штрафна санкція в сумі 52,50
грн. (Том №2, а.с.67, 68). Згідно розрахунку
можливих штрафних санкцій відносно
Позивача останньому з податку на
прибуток суму 199972 грн. розраховано за
період - 2012 рік, з податку на додану
вартість суму 1872 грн. розраховано за
період - грудень 2010, січень 2011 року (Том
№2, а.с.69).

З урахуванням предмету спору
дослідженню підлягає реальність
господарських операцій між Позивачем
та ТОВ «Феррус», що є підставою для
виникнення права на податковий кредит
та визначення податкових зобов'язань,
та наявність чи відсутність підстав у
Позивача згідно пункту 13 підрозділу 4
Перехідних положень ПК України
включати до складу валових витрат суми
взаємозаліків з ТОВ «Луганськвода» на
підставі актів взаємозаліків.

Згідно п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п. 198.4 ст. 198 Податкового кодексу
України якщо платник податку придбає
(виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені (нараховані) у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не відносяться до
податкового кредиту зазначеного
платника.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У
разі, якщо на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, які попередньо
віднесені до податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Відповідно до статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Відповідно до статті 627 ЦК України
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до статті 1 закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»:

Бухгалтерський облік - процес
виявлення, вимірювання, реєстрації,
накопичення, узагальнення, зберігання
та передачі інформації про діяльність
підприємства зовнішнім та внутрішнім
користувачам для прийняття рішень;

господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Відповідно до статті 3 закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»:

1. Метою ведення бухгалтерського
обліку і складання фінансової
звітності є надання користувачам для
прийняття рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

2. Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку

Відповідно до статті 4 закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік та фінансова звітність
ґрунтуються на таких основних
принципах:

обачність - застосування в
бухгалтерському обліку методів оцінки,
які повинні запобігати заниженню
оцінки зобов'язань та витрат і
завищенню оцінки активів і доходів
підприємства;

повне висвітлення - фінансова
звітність повинна містити всю
інформацію про фактичні та потенційні
наслідки господарських операцій та
подій, здатних вплинути на рішення, що
приймаються на її основі;

превалювання сутності над формою -
операції обліковуються відповідно до
їх сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми;

Відповідно до статті 8 закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» керівник
підприємства зобов'язаний створити
необхідні умови для правильного
ведення бухгалтерського обліку,
забезпечити неухильне виконання всіма
підрозділами, службами та
працівниками, причетними до
бухгалтерського обліку, правомірних
вимог бухгалтера щодо дотримання
порядку оформлення та подання до
обліку первинних документів.

Відповідно до статті 9 закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо -безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

В судовому засіданні встановлено, що
між Позивачем та ТОВ «Феррус» був
укладений договір купівлі-продажу №
5/09-116-1/14-10 від 05.09.2010 (Т 1, а.с.68), згідно
якого Продавець - ТОВ «Феррус»
зобов'язується поставити, а Покупець -
Комунальне підприємство «Алчевське
виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» приймає та сплачує
здвижки, вентиля, спецодяг та інші
матеріали, далі «Товар» на суму 66000 грн,
ПДВ складає 12000 грн. На підтвердження
виконання зазначеного договору
представником позивача були надані
документи в підтвердження замовлення,
отримання та оприбуткування товару на
підставі цього договору.

Щодо висновку Відповідача про
відсутність реальних господарських
операцій між Позивачем та ТОВ «Феррус»
на підставі акта перевірки Алчевської
ОДПІ від 02.12.2011 № 2006/236-36917497 про
результати позапланової невиїзної
документальної перевірки ТОВ «Феррус»
з питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість за період з 01.12.2010 по 30.09.2011, суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідачем в якості підтвердження
висновків про фактичне нездійснення
господарських операцій за договорами
позивача із вказаним підприємством
зазначений акт перевірки цього
підприємства, в якому зроблені
висновки щодо відсутності у
підприємства необхідних умов для
досягнення результатів економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
трудових ресурсів, основних фондів,
складських приміщень, транспортних
засобів.

Посилання відповідача в акті перевірки
на такі обставини є незмістовним з
наступних підстав.

02 грудня 2010 року прийнятий Закон
України № 2756-VI «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України у
зв'язку з прийняттям Податкового
кодексу України», який набув чинності з
1 січня 2011 року.

Відповідно до цього Закону до ст. 228
Цивільного кодексу України внесені
зміни, безпосередньо частина третя
статті визначена в такій редакції: «У
разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави».

Виходячи з обставин справи, правового
змісту ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу
України, вбачається наявність
оспорюваних з боку податкового органу
господарських відносин між певними
суб'єктами господарювання. В даному
випадку, виходячи зі змісту акту
перевірки, податковий орган на
підставі зазначених ним в акті
перевірки обставин, вважає, що в даному
випадку відсутнє виконання укладеного
договору між позивачем та його
контрагентом. Тобто, відповідач
ставить під сумнів сам договір, та
відповідно до чого податковий орган з
порушення договірних (цивільних,
господарських) відносин між суб'єктами
господарювання, що регулюється
відповідними законодавчими актами,
переходить до аналізу певних
взаємовідносин у сфері податкового
законодавства та робить відповідні
висновки.

Податковий орган, роблячи висновки про
наявну відсутність між суб'єктами
господарювання певних господарських
відносин, вказує тим самим на наявну
фіктивність договірних відносин, які
вчинено без наміру створення правових
наслідків.

Укладання такого виду договору та його
невиконання, на чому наполягає
податковий орган через відсутність
будь-яких подій, відсутність
господарської операції внаслідок їх не
проведення, неможливості проведення з
тих чи інших причин, не можуть
створювати будь-яких наслідків.

Надаючи таку оцінку господарським
правовідносинам, податковий орган тим
самим виходить за межі своєї
компетенції щодо недійсності
(нікчемності) таких правочинів.
Податковий орган із стадії визначення
такого правочину недійсним переходить
у надання правової оцінки щодо його
нікчемності, що за своєю правовою
природою мають різне правове
навантаження.

Роблячи висновки про відсутність
господарських операцій, економічну
необґрунтованість, податковий орган
доводить свою позицію з урахуванням
того, що такі договірні відносини
направлені на порушення публічного
порядку, спрямованого на незаконне
заволодіння майном держави,
безпосередньо шляхом ухилення від
сплати до державного бюджету
обов'язкових платежів, що складають
систему наповнення такого бюджету.

Але за змістом ст.228 Цивільного кодексу
України нікчемний правочин - це той
правочин, який безпосередньо
суперечить вимогам закону, тобто
повинно мати місце абсолютне порушення
відповідного закону, яке може не
визнаватися в судовому порядку
нікчемним.

Виходячи з правового змісту ч. 3 ст.228
Цивільного кодексу України, після 01
січня 2011 року правочини, що мають
ознаки оспорюваності, визнаються
недійсними в судовому порядку та за
рішенням суду, крім того, у даному
випадку настають відповідні юридичні
наслідки.

В даному випадку податковий орган без
обов'язкового виконання вимог
законодавства, без визнання такого
правочину недійсним в судовому
порядку, робить висновки про його
недійсність, що суперечить вимогам
законодавства.

Наслідком таких висновків є висновки
про порушення у сфері податкового
законодавства, що, в свою чергу, повинно
приводити до прийняття
податкового-повідомлення рішення.
Податковий орган, приймаючи таке
рішення, порушує принцип визначеної
компетенції щодо визнання таких
правочинів недійсним, що приводить до
безпідставного прийняття рішення.

Суд визнає безпідставними доводи
податкового органу про не
підтвердження між позивачем та його
контрагентом господарських операцій,
що є по своїй суті нікчемністю
укладених правочинів, що, в свою чергу,
не створюють юридичних наслідків.
Зазначені доводи є нічим іншим, як
припущеннями Відповідача, які нічим не
підтверджені. Жодним
нормативно-правовим актом не визначено
право податкового органу самостійно
надавати оцінку укладеним (вчиненим)
договорам з визначенням їх недійсними
із застосуванням відповідних
наслідків внаслідок вчинення таких
правочинів. Висновки податкового
органу в даному випадку є передчасними.

У випадку, якщо податковий орган
вважає, що в даному випадку мала місце
недійсність (що за своєю суттю має
ознаки фіктивного правочину)
правочину, між суб'єктами
господарювання, метою яких було
заволодіння коштами держави шляхом
ухилення від сплати податків
(безпідставне формування та заниження
сплати відповідного податку) до
бюджету, тобто фактично має місце
суспільно-небезпечне діяння, то
податковий орган має право на
вирішення такого питання в межах
кримінального та
кримінально-процесуального
законодавства. Суду будь-яких судових
рішень (вироків, можливих постанов суду
про закінчення кримінального
переслідування з нереабілітуючих
обставин) не надано.

Будь-які судові рішення з приводу
визнання недійсними правочинів між
позивачем та його контрагентом, цим
контрагентом та іншими суб'єктами
господарювання або встановлених
судовими рішеннями наявності
нікчемності правочинів із
застосуванням відповідних правових
наслідків положень ст.ст. 207, 208 та 250
Господарського кодексу України,
ст.ст.203, 228 Цивільного кодексу України,
які б вказували на такі правочини, як на
недійсні або вчинені з метою, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, водночас суперечить
моральним засадам суспільства, порушує
публічний порядок, та надавали б право
податковому органу приймати
відповідне рішення, відсутні.

Крім того, акти перевірок відповідно до
положень ст. 86 Податкового кодексу
України є підставою для прийняття
податкового повідомлення-рішення, в
якому зазначається розраховане
грошове зобов'язання. В свою чергу,
податкове повідомлення-рішення може
бути оскаржене платником податку,
після чого стає документом, який є
обов'язковим до виконання для такого
платника. Тобто, акт перевірки не є тим
документом, який створює обов'язкові
наслідки для платника податків. Однак
Відповідачем під час перевірки не
з'ясовувалися питання щодо прийняття
повідомлень-рішень на підставі
зазначеного акту перевірки державної
податкової інспекції та можливого їх
оскарження. Внаслідок чого акт
перевірки як не кінцева стадія
виявлення певних порушень з боку
платників податків та розрахунку
грошового зобов'язання без відомостей
про прийняте на його підставі
повідомлення-рішення не можуть бути
визнані належними доказами щодо
збільшення позивачем витрат, які
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, що призвело до їх
завищення.

Враховуючи вище викладені обставини,
акт перевірки Алчевської ОДПІ від
02.12.2011 № 2006/236-36917497 про результати
позапланової невиїзної документальної
перевірки ТОВ «Феррус» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість за період з 01.12.2010 по 30.09.2011 по
справі визнається неналежним доказом.

Натомість, Позивачем надані належні
докази в підтвердження реальності
господарських операцій між ним та ТОВ
«Феррус», судом було перевірено
можливість здійснення спірних
господарських операцій та встановлено
відповідність задекларованих
показників фактичним обставинам. В
судовому засіданні достовірно
встановлено, що позивач на виконання
вимог ст. ст. 626-629 ЦК України та
відповідних пунктів укладеного
договору купівлі-продажу належним
чином оформлював результати
господарської діяльності.

Зазначені обставини, встановлені в
ході судового засідання, вказують на
обґрунтованість позовних вимог
Комунального підприємства "Алчевське
виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства" до Алчевської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Луганській області про скасування
податкового повідомлення-рішення від
27.06.2013 №.

Щодо наявності чи відсутності підстав
у Позивача згідно пункту 13 підрозділу 4
Перехідних положень ПК України
включати до складу валових витрат суми
взаємозаліків з ТОВ «Луганськвода» на
підставі актів взаємозаліків суд
зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 1 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» у цьому Законі наведені нижче
терміни вживаються в такому значенні:

житлово-комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на забезпечення умов проживання та
перебування осіб у жилих і нежилих
приміщеннях, будинках і спорудах,
комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил;

виконавець - суб'єкт господарювання,
предметом діяльності якого є надання
житлово-комунальної послуги споживачу
відповідно до умов договору;

виробник - суб'єкт господарювання, який
виробляє або створює
житлово-комунальні послуги;

комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на задоволення потреби фізичної чи
юридичної особи у забезпеченні
холодною та гарячою водою,
водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством;

споживач - фізична чи юридична особа,
яка отримує або має намір отримати
житлово-комунальну послугу;

Відповідно до положень статті 4 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» законодавство України у сфері
житлово-комунальних послуг базується
на Конституції України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства,
цього Закону та інших
нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Згідно Правилам приймання
стічних вод підприємств у комунальні
та відомчі системи каналізації
населених пунктів України,
затвердженим наказом Держбуду України
19.02.2002 №37 та зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 26.04.2002 за N
403/6691, ці Правила поширюються на
комунальні підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства міст і селищ України та
інші підприємства, що мають на балансі
системи місцевого водопроводу та
каналізації (далі - Водоканали), та на
всі підприємства, установи,
організації незалежно від форм
власності й відомчої належності, які
скидають свої стічні води в системи
каналізації населених пунктів (далі -
Підприємства).

Правила спрямовані на
запобігання порушенням у роботі мереж
і споруд каналізації, підвищення
ефективності роботи цих споруд і
безпеки їх експлуатації та
забезпечення охорони навколишнього
природного середовища від забруднення
скидами стічних вод Підприємств.

Терміни, що вживаються у цих
Правилах, мають таке значення:

абонент Водоканалу - юридична
особа, яка уклала договір з Водоканалом
на надання послуг водопостачання та
(або) каналізації;

головний каналізаційний колектор
- трубопровід, який збирає стічні води
від збірних колекторів та районних
насосних станцій;

каналізація - сукупність споруд
та мереж, призначених для відведення
та очищення стічних вод;

каналізаційний випуск
Підприємства - трубопровід, яким стічні
води Підприємства випускаються у
збірний чи головний каналізаційний
колектор;

локальні очисні споруди - споруди
для очищення стічних вод окремого
Підприємства, території до відповідних
вимог;

об'єкт Підприємства - окремо
розташована територія Підприємства з
відокремленими системами
водопостачання і водовідведення;

стічні води Підприємств - усі види
стічних вод, що утворилися внаслідок
їхньої діяльності після використання
води в усіх системах водопостачання
(господарсько-питного, технічного,
гарячого водопостачання тощо), а також
поверхневі та дощові води з території
Підприємства (з урахуванням
субабонентів);

Підприємства мають право
користуватися послугами міської
каналізації з приймання, відведення і
очищення стічних вод після виконання
ними вимог щодо приєднання абонентів
до комунальної або відомчої
каналізації відповідно до Правил
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення в
містах і селищах України,
затверджених наказом
Держжитлокомунгоспу України від 01.07.94 N
65.

Згідно пункту 13 підрозділу 4
Перехідних положень ПК України
тимчасово до 1 січня 2014 року датою
збільшення доходів підприємств
житлово-комунального господарства від
надання житлово-комунальних послуг є
дата надходження коштів від споживача
на банківський рахунок або в касу
платника податку, крім випадків, якщо
таке надходження відбувається у
рахунок погашення заборгованості за
житлово-комунальні послуги, надані до
дати набрання чинності розділом III
цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що
між Позивачем та ТОВ «Луганськвода» в
особі його відокремлених підрозділів
були укладені договори про приймання,
відведення і очищення стічних вод,
відповідно до яких «ВОДОКАНАЛ» -
Комунальне підприємство «Алчевське
виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» і «АБОНЕНТ» -
відокремлений підрозділ ТОВ
«Луганськвода» уклали договір про
наступне. «ВОДОКАНАЛ» приймає усі види
стічних вод, що утворилися внаслідок
господарської діяльності «АБОНЕНТА»
після використання води у всіх
системах водопостачання та
каналізаційної мережі, що знаходяться
на балансі «АБОНЕНТА», до мереж
комунальної каналізації, що
знаходяться на балансі «ВОДОКАНАЛУ» в
міський каналізаційний колектор.
«АБОНЕНТ» відповідає за збереження і
санітарний стан приміщення вузла
обліку належного стану приладів
обліку, витратоміра.

«ВОДОКАНАЛ» забезпечує приймання,
відведення і очистку стічних вод у
межах розрахункових проектних
показників очисних споруд м. Алчевська
згідно з вимогами Правил охорони
поверхневих вод від забруднення
зворотними води у разі відповідності
якості і режиму скиду стічних вод
«АБОНЕНТА» умовам укладеного договору
та місцевим правилам приймання та за
умови відсутності заборгованості за
послуги водовідведення. Підрахунок
скинених стоків робиться згідно з
показаннями встановлених приладів
обліку або за показаннями витратоміра.

«ВОДОКАНАЛ» приймає від «АБОНЕНТА»
стічні води в точці розмежування
балансової приналежності мереж і
споруд.

Водовідведення стічних вод від
«АБОНЕНТА» здійснюється «ВОДОКАНАЛОМ»
через приналежні йому мережі
каналізації та інші споруди системи
водовідведення.

«ВОДОКАНАЛ» приймає стоки від
«АБОНЕНТА» цілодобово або по
узгодженому графіку рівномірно
протягом всього періоду дії договору в
об'ємі, передбаченому в графіку на
конкретний місяць, квартал, рік.

Згідно наданих Актів проведення
без банківського розрахунку взаємної
заборгованості між Позивачем та
структурними підрозділами ТОВ
«Луганськвода» проводився взаємозалік
на певні суми при наявності
заборгованості перед Позивачем за
перевищення викидів забруднень в
систему міської каналізації згідно
актів приймання-передачі наданих
послуг та рахунків. На підставі цих
актів сплачувалися суми ПДВ, про що
зазначалося у відповідних податкових
накладних.

Таким чином, на підставі наданих
договорів та відповідних актів в
судовому засіданні встановлено, що між
Позивачем та ТОВ «Луганськвода» в
особі його структурних підрозділів
склалися правовідносини, відповідно до
яких Позивач за певну винагороду
надавав послуги по прийому з
каналізаційних мереж, які знаходяться
на балансі ТОВ «Луганськвода», стічних
вод до мереж комунальної каналізації,
що знаходяться на балансі Позивача, в
міський каналізаційний колектор.
Тобто, в даному випадку в наявності
правовідносини, які не можна
однозначно кваліфікувати як надання
Позивачем житлово-комунальних послуг,
оскільки він не проводив господарської
діяльності, спрямованої на
забезпечення умов проживання та
перебування осіб у жилих і нежилих
приміщеннях, будинках і спорудах,
комплексах будинків і споруд. В даному
випадку правовідносини щодо порядку
використання каналізаційних споруд
мали місце вже після надання
житлово-комунальних послуг, в цих
умовах (каналізаційних мережах)
Позивач не міг проводити діяльність
для забезпечення умов проживання та
перебування осіб ТОВ «Луганськвода» та
його відокремлених підрозділів.

Зазначені обставини свідчать про
відсутність беззаперечних підстав
стверджувати, що Позивач на підставі
договорів про приймання, відведення і
очищення стічних вод саме надавав
житлово-комунальні послуги. При даних
правовідносинах Позивач та ТОВ
«Луганськвода» і його відокремлені
підрозділи були не виконавцем та
споживачем житлово-комунальних послуг
відповідно, а були виробниками
житлово-комунальних послуг, оскільки
на певних етапах створювали
житлово-комунальні послуги з
водовідведення. Саме Правилами
приймання стічних вод підприємств у
комунальні та відомчі системи
каналізації населених пунктів
врегульовані спірні правовідносини. Ці
Правила спрямовані на запобігання
порушенням у роботі мереж і споруд
каналізації, підвищення ефективності
роботи цих споруд і безпеки їх
експлуатації та забезпечення охорони
навколишнього природного середовища
від забруднення скидами стічних вод
Підприємств, а не на врегулювання
правовідносин між виконавцем та
споживачем житлово-комунальних послуг.
Ці обставини ставлять під сумнів
можливість застосування до спірних
правовідносин положень пункту 13
підрозділу 4 Перехідних положень ПК
України в частині саме надання
Позивачем житлово-комунальних послуг.

Згідно п. 56.21 ст. 56 ПК України у разі коли
норма цього Кодексу чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі цього Кодексу, або коли норми
різних законів чи різних
нормативно-правових актів, або коли
норми одного і того ж
нормативно-правового акта суперечать
між собою та припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків або
контролюючих органів, внаслідок чого є
можливість прийняти рішення на користь
як платника податків, так і
контролюючого органу, рішення
приймається на користь платника
податків.

З урахуванням конфлікту інтересів
сторін (трактування положень ст. 1
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» та подальше застосування
пункту 13 підрозділу 4 Перехідних
положень ПК України щодо наявності чи
відсутності факту надання Позивачем
житлово-комунальних послуг), суд
приймає рішення на користь Позивача -
платника податку в частині
правомірності проведення
взаємозаліків на підставі Актів
проведення без банківського
розрахунку взаємної заборгованості
між Позивачем та ТОВ «Луганськвода» і
його структурними підрозділами та
подальше їх включення до складу
валових витрат.

Крім того, в повідомленні-рішенні від
27.06.2013 № зазначено про порушення
Позивачем п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
який втратив силу з 01.01.2011 у зв'язку з
набранням чинності Податкового
кодексу України. Однак у розрахунку
можливих штрафних санкцій по податку
на прибуток зазначений лише 2012 рік,
коли норми Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
вже не діяли. Однак з цього приводу
Відповідачем не надано жодних
пояснень, що вказує на безпідставність
зазначення порушень з боку Позивача
норм вказаного Закону. Також зовсім не
надана розшифровка суми 199972 грн. за 2012
рік, можливість розшифровки цієї суми
відсутня також виходячи зі змісту акту
перевірки, що вказує на невиконання
відповідачем свого обов'язку щодо
розшифровки сум штрафних санкцій.

Позовні вимоги про визнання
протиправними податкових
повідомлень-рішень від 27.06.2013 № та
№ не підлягають задоволенню,
оскільки таке право - приймати
податкові повідомлення-рішення про
завищення податкових зобов'язань
передбачено нормами Податкового
кодексу України, у зв'язку з чим
Відповідач при даних правовідносинах
діяв в межах компетенції, наданої
діючим законодавством .

На підставі викладеного, в судовому
засіданні достовірно встановлено
відсутність у відповідача
передбачених чинним законодавством
підстав для винесення спірних
податкових повідомлень-рішень, що є
підставою для часткового задоволення
адміністративного позову.

Керуючись статтями 2, 11, 17, 18, 71, 87, 90, 94,
158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Комунального
підприємства «Алчевське виробниче
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» до Алчевської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Луганській області про скасування
податкових повідомлень-рішень від
27.06.2013 №, № задовольнити
частково.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Алчевської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Луганській області від
27.06.2013 №.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Алчевської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Луганській області від
27.06.2013 №.

В задоволенні позовних вимог про
визнання протиправним податкового
повідомлення-рішення Алчевської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Луганській області від
27.06.2013 № відмовити.

В задоволенні позовних вимог про
визнання протиправним податкового
повідомлення-рішення Алчевської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Луганській області від
27.06.2013 № відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Комунального підприємства
"Алчевське виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства" судові витрати в сумі 1147
грн. (одна тисяча сто сорок сім гривень).

Постанова суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Донецького
апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
Донецького апеляційного
адміністративного суду через
Луганський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає до суду апеляційної інстанції

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено та
підписано 27 січня 2014 року.

Суддя
С.В. Борзаниця