Справа № 826/14457/13-а
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Катющенко В.П.
Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого - судді
Літвіної Н.М.,

Суддів
Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

при секретарі
Соловіцькій І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
громадянина Азербайджану ОСОБА_4 до
Державної міграційної служби України
про визнання дій протиправними,
зобов»язання вчинити певну дію,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної міграційної служби України
про визнання дій протиправними,
зобов»язання вчинити певну дію.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 29
жовтня 2013 року адміністративний позов
задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано
рішення Державної міграційної служби
України № 369-13 від 10 червня 2013 року.

Зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
громадянина Азербайджану ОСОБА_4 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач - Державна міграційна
служба України, звернулася з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні адміністративного
позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, громадянин Азербайджану
ОСОБА_4 звернувся до органів
міграційної служби із заявою про
надання статусу біженця.

Проте, рішенням Державної міграційної
служби України № 369-13 від 10 червня 2013
року у задоволенні заяви позивача щодо
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
позивач, громадянин Азербайджану
ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом про
скасування рішення відповідача та
визнати його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

Задовольняючи частково
адміністративний позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
не дослідив в повній мірі доводи
позивача з приводу надання йому
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з вказаним
рішенням суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
№ 3671-IV від 08 липня 2011 року - біженець
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до ч. 4 ст. 8 Закону - рішення про
оформлення або відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймається на підставі письмового
висновку працівника, який веде справу,
і оформлюється наказом керівника
органу міграційної служби.

Зазначене рішення було винесено на
підставі абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону, у зв'язку
з відсутністю умов передбачених п. п. 1
та 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

Так, відповідно до п. 6 ст. 8 Закону -
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені п. п.
1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо
заяви носять характер зловживання:
якщо заявник з метою визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, видає себе за іншу
особу, а так само за заявами, поданими
особами, яким було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з відсутністю підстав, передбачених
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
встановлених п. п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка
потребує додаткового захисту, - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
орган міграційної служби готує
письмовий висновок щодо визнання або
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Згідно до ч. ч. 2-4 ст. 10 Закону -
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції може вимагати подання
додаткової інформації від органу
міграційної служби, який здійснював
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

У разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається. З
метою забезпечення конфіденційності
інформації про заявників та захисту
членів їхніх сімей, які можуть
залишатися в країні їх походження,
органи державної влади під час
проведення зазначених заходів повинні
уникати надсилання запитів з
персональними даними заявників до
спеціальних правоохоронних органів
(служб) країни походження заявників.

Документи, отримані або підготовлені
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади з питань
міграції під час прийняття рішення за
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, долучаються до особової
справи заявника.

За результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є громадянином Азербайджану,
народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в
Азербайджані в м. Баку, за
національністю - азербайджанець, за
віросповіданням мусульманин,
одружений, має трьох дітей.

Кордон України перетинав один раз у м.
Львові 26 грудня 2012 року з метою
отримання захисту в Україні.

23 січня 2013 року позивач звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області із заявою-анкетою
про визнання його біженцем, або особою,
яка потребує додаткового захисту.

В ході розгляду зазначеної заяви
відділом у справах біженців Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області з
позивачем було проведено співбесіду.
Згідно протоколу співбесіди від 05
лютого 2013 року позивач повідомив, що 15
травня 1993 року його було прийнято на
службу в органи МВС Азербайджану, у 2006
році був призначений на посаду
відповідального чергового ГУ МВС м.
Баку із присвоєнням звання майора. З 03
грудня 2009 року по 03 грудня 2012 року був
засуджений за ст. 315 ч. 2 Кримінального
кодексу Азербайджану через опір владі,
проте, як зазначив позивач, він був
спровокований сержантом дорожньої
міліції. Основною причиною виїзду з
країни походження є повторний арешт та
загроза життю сім'ї зі сторони
керівництва МВС Азербайджану з
особистих мотивів, що пов'язані із
зверненням позивача до Європейського
суду з прав людини.

Також, позивач повідомив, що доказами
особистого переслідування є телеграми,
телефонні дзвінки погрожувального
характеру із сторони керівництва МВС
Азербайджану.

Крім того, позивач зазначив, що під час
арешту в слідчому ізоляторі до
позивача застосовувався психологічний
тиск, який виражався в тому, щоб він
забрав заяву з Європейського суду та
щоб дружина перестала проводити
конференції на захист (приносили
газети з публікаціями), погрожували, що
сина заберуть в армію та вб'ють, якщо
позивач не забере заяву з
Європейського суду з прав людини.

Також позивач зазначав, що його дружину
звільнили зі служби в міліції, дочку
примусили піти зі школи, а сина
намагались заарештувати за участь у
прес-конференції.

Наказом Головного управління
Державної міграційної служби України у
Львівській області від 12 лютого 2013 року
№ 26 прийнято в оформлення документи
громадянина Азербайджану ОСОБА_4 для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Під час додаткової співбесіди 05 квітня
2013 року позивач підтвердив свої слова,
надані під час першої співбесіди.

Проте, Головним управлінням Державної
міграційної служби України у
Львівській області 08 травня 2013 року за
результатами розгляду справи було
прийнято висновок про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
мотивуючи тим, що інформація, надана
заявником, не дає підстав
кваліфікувати його як особу, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
заявник не втікав від небезпеки з
території Республіки Азербайджан, а
залишив її за власним бажанням.

Рішенням Державної міграційної служби
України № 569-13 від 10 червня 2013 року
зазначений висновок підтримано.

Однак, як вірно встановлено судом
першої інстанції, долучені до
матеріалів справи матеріали особової
справи позивача № 2013 LV 0003 містять лише
відповідь Управління Служби безпеки
України у Львівській області від 19
березня 2013 року № 62/2/3-170 на запит
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області, відповідно до якої
відомостями щодо обставин, за яких
позивача, його дружину та мати не може
бути визнано біженцями або особами, які
потребують додаткового захисту, УСБУ у
Львівській області не володіє, та лист
УМВС України в Івано-Франківській
області від 14 березня 2013 року № 3/554, в
якому зазначено, що позивач, його
дружина та мати до кримінальної
відповідальності не притягувались,
засудженими не значаться та у розшуку
не перебувають, а також стаття з
офіційного веб сайту Президента
Азербайджану «Заключительная речь
ОСОБА_5 на заседание Кабинета
Министров».

Жодних інших документів, які б
підтверджували перевірку фактів,
повідомлених позивачем, матеріали
особової справи громадянина
Азербайджану ОСОБА_4 не містять та
відповідачами суду не надані.

При цьому, з матеріалів особової справи
позивача вбачається, що останнім до
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області було надано копії
рішень судів Азербайджану, копії
звернень до керівництва країни та
відповіді на них, а також звернення
позивача до Європейського суду з прав
людини, інші звернення, якими позивач
обґрунтовував свої доводи.

Проте, надані позивачем документи, як
докази, викладені на азербайджанській
мові та будь-яких перекладів таких
документів матеріали особової справи
не містять.

Аналізуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
що відповідачем не досліджено в
повному обсязі та не надано оцінку на
предмет наявності чи відсутності
підстав і обставин для визнання
громадянина Азербайджану ОСОБА_4
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Виходячи із вимог ст. 71 КАС України -
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС
України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 29
жовтня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, тобто з 05 лютого 2014
року, шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлений 04
лютого 2014 року.

.

Головуючий суддя
Літвіна Н. М.

Судді:
Коротких А. Ю.

Хрімлі О.Г.