Справа № 212/4003/2012
Суддя: Саблук С. А.
Дата ухвалення: 2013-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №212/4003/2012
23.12.2013 П О С Т А
Суддя Вінницького міського суду
Вінницької області Саблук С.А.
розглянувши в м. Вінниці в порядку
скороченого провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Пенсійного фонду України, Управління
пенсійного фонду України в м. Вінниці
про перерахунок пенсії, -
ОСОБА_1 звернулась до Вінницького
міського суду Вінницької області із
вищевказаним адміністративним позовом
до Пенсійного фонду України,
управління Пенсійного фонду України в
місті Вінниці, в якому просить визнати
незаконною відмову Пенсійного фонду
України в призначенні та виплаті
пенсії за віком; зобов'язати
відповідачів призначити та
виплачувати пенсію за віком з 24.07.2011
року за межі України у відповідності до
діючого законодавства України. В
обґрунтування адміністративного
позову зазначила, що має загальний стаж
роботи в Україні 28 років. 25 серпня 1992
року виїхала на постійне місце
проживання до Ізраілю. З посиланням на
Рішення Конституційного суду України
від 07 .10.2009 року у справі №25-рп/2009
зазначила, що зверталась до Пенсійного
фонду України із заявою24.07.2011 року про
призначення та виплату їй пенсії за
віком, проте отримала від Пенсійного
фонду України відмову у призначенні та
виплаті пенсії за віком, яку вважає
протиправною та за наведених обставин
просить задовольнити вищевказаний
адміністративний позов в повному
обсязі.

В письмових запереченнях управління
Пенсійного фонду України в місті
Вінниці просило у задоволені позову
ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що
Позивач не зверталась до управління з
заявою встановленого зразка, тому
будь-якого рішення про відмову в
призначені пенсії позивачці,
відповідачем не приймалося та те, що на
даний час Угоди про співробітництво в
галузі пенсійного забезпечення між
Урядом України та Урядом Ізраілю немає,
а тому управління не порушувало права
Позивача і відповідно не може бути
відповідачем у даній справі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
доходить висновку, що у задоволенні
позову слід відмовити, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_1ІНФОРМАЦІЯ_1 працювала на
території України та у 25.09.1992 року
виїхала на постійне місце проживання
до Ізраілю.

Відповідно до п. 1 Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою Правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005 р. №22-1, заява про
призначення пенсії непрацюючим
громадянам і членам їх сімей подається
заявником особисто або через
представника, який діє на підставі
виданої йому довіреності, посвідченої
нотаріально, безпосередньо до органу,
що призначає пенсію, за місцем
проживання (реєстрації) заявника.

Згідно вищезазначеного Порядку, до
заяви про призначення пенсії за віком
додаються: а) довідка податкової
адміністрації про присвоєння
ідентифікаційного номера заявнику; б)
документи про стаж, що визначені
Порядком підтвердження наявного
трудового стажу для призначення пенсій
за відсутності трудової книжки або
відповідних записів у ній,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів від 12.08.1993 р. № 637; в) довідка
про заробітну плату особи за період
страхового стажу до 01.07.2000.

Як вбачається з адміністративного
позову ОСОБА_1 не зверталась до
управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці із заявою про призначення
пенсії, нею не було дотримано
встановлену законом процедуру.

В липні 2011 року звернулась до
Пенсійного Фонду України із письмовою
заявою, в якій з посиланням на Рішення
Конституційного Суду України № 25-рп/2009
від 07 жовтня 2009 року просила призначити
та виплачувати їй пенсію за віком.

На вказану заяву отримала
лист-відповідь Пенсійного Фонду
України, в якому відповідач роз'яснив
позивачу, що на даний час триває робота
спільно з Міністерством соціальної
політики України щодо підготовки
нормативно-правових актів, спрямованих
на виконання рішення Конституційного
Суду України, якими будуть передбачені
умови, норми і механізм виплати пенсій
громадянам, які проживають у країнах, з
якими не укладено міждержавних
договорів щодо пенсійного
забезпечення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
Фонду України або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

У статті 51 вказаного Закону
передбачено, що у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед виїздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням
Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 07 жовтня 2009 року №
25-рп/2009 визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

Відповідно до вказаного Рішення
Конституційного Суду України,
конституційне право на соціальний
захист включає право громадян на
забезпечення їх у старості. Пенсія за
віком, за вислугу років та інші її види,
що призначаються у зв'язку з трудовою
діяльністю, заслужені попередньою
працею і є однією з форм соціального
захисту. Цим визначається зміст і
характер обов'язку держави стосовно
тих громадян, які набули право на
одержання пенсії. Закріплюючи на
конституційному рівні право на
соціальний захист кожного громадянина,
без будь-яких винятків, держава
реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками. Крім того, Україна
гарантує піклування та захист своїм
громадянам, які перебувають за її
межами (частина третя статті 25
Конституції України).

Отже, безумовним правом позивача є його
право на соціальний захист, а саме
призначення та виплату йому пенсії за
віком та відповідно обов'язком України
є, зокрема, соціальний захист своїх
громадян, які перебувають за її межами
у тому числі на призначення та виплату
пенсії.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду, якщо вважає, що рішенням, дією
чи бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

В той же час, в своєму
адміністративному позові з посиланням
на ч. 1 ст. 44 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» позивач вказує на свій
обов'язок подати заяву до
територіального органу Пенсійного
Фонду України за місцем постійного
проживання в Україні, проте у
встановленому Законом порядку за
місцем свого постійного проживання до
виїзду з Україні не зверталась, що
підтверджено самим позивачем в його
адміністративному позові, а тому
вимоги позивача до відповідача
управління Пенсійного фонду України в
місті Вінниці є безпідставними та
такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, не підлягають задоволенню
вимоги позивачки до відповідача
Пенсійного Фонду України з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 1 Положення про
Пенсійний Фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 06 квітня
2011 року № 384/2011, Пенсійний Фонд України
є центральним органом виконавчої
влади, діяльність якого спрямовується
і координується Кабінетом Міністрів
України через Віце-прем'єр міністра
України - Міністра соціальної політики
України.

У своїй діяльності Пенсійний Фонд
України керується Конституцією
України та законами України, актами
Президента України та Кабінету
Міністрів України, наказами
Міністерства соціальної політики
України, іншими актами законодавства
України, а також дорученнями
Президента України та Міністра (п. 2
Положення).

Відповідно до п. 17 Положення Пенсійний
Фонд України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
утворені в установленому порядку
головні управління Фонду в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, управління в районах,
містах і районах у містах.

Пенсійний Фонд України, як центральний
орган виконавчої влади, відповідно до
покладених на нього завдань
організовує, координує та контролює
роботу його органів щодо призначення
(перерахунку) та виплати пенсії.

При цьому, відповідно до п. 2.2. Положення
про Управління Пенсійного Фонду
України в районах, містах і районах у
містах, затвердженого постановою
правління Пенсійного Фонду України від
30 квітня 2002 року № 8-2, зареєстрованого в
Міністерстві Юстиції України 21 травня
2002 року за № 442/6730, призначає (здійснює
перерахунок) і виплачує пенсії
управління Фонду в районі, місті і
районах у містах, а не Пенсійний фонд
України.

Таким чином, Пенсійний фонд України не
є належним відповідачем, який має
призначити та виплатити позивачці
пенсію за віком.

Позовні вимоги до відповідача
Пенсійного Фонду України про визнання
незаконним відмови в призначенні та
виплаті пенсії є також безпідставними,
оскільки як вбачається із відповіді,
Пенсійний Фонд України розглянувши
заяву позивачки, у межах своєї
компетенції надав роз'яснення з яких
вбачається, що на момент надання
позивачці відповіді триває робота
спільно з Міністерством соціальної
політики України щодо підготовки
нормативно-правових актів, спрямованих
на виконання рішення Конституційного
Суду України, якими будуть передбачені
умови, норми і механізм виплати пенсій
громадянам, які проживають у країнах, з
якими не укладено міждержавних
договорів щодо пенсійного
забезпечення. При цьому, рішення про
відмову у призначенні та виплаті
позивачці пенсії за віком,
відповідачем Пенсійним фондом України
не приймалося.

Також не підлягають задоволенню вимоги
позивача до Управління Пенсійного
фонду України в м. Вінниці оскільки в
матеріалах справи відсутні звернення
позивача до вказаного управління з
будь-якими заявами, а тому останнє не
могло порушити його прав.

Окрім цього, відповідно до ч. 4 ст. 1
Закону України "Про пенсійне
забезпечення", пенсійне забезпечення
громадян України, що проживають за її
межами, провадиться на основі
договорів (угод) з іншими державами.

Відповідно до вище названого Закону
передбачено, що виникнення права на
пенсію для іноземців та осіб без
громадянства пов'язується з умовою їх
постійного проживання на території
України або укладення Україною з
відповідною державою міжнародного
договору з питань пенсійного
забезпечення - в разі проживання таких
осіб в іншій країні.

Проте, міжнародний договір з питань
пенсійного забезпечення між Україною
та державою Ізраїль, який передбачав би
інші умови призначення та виплати
пенсій, на даний час чинності не набув,
підстави для призначення пенсії
позивачу відсутні.

Згідно законодавства України
процедура виплати пенсії громадянам
України, які проживають за її межами
передбачена постановою Правління
Пенсійного фонду України "Про
затвердження Інструкції про порядок
переказування пенсій громадянам, які
виїхали за кордон, та виплати пенсій
пенсіонерам іноземних держав, які
проживають в Україні" від 24.04.1999 року.

Проте, у своїй позовній заяві позивач
вказує, що виїхала за кордон на
постійне місце проживання в 1992 році, до
прийняття зазначених
нормативно-правових актів.

Таким чином, на момент виїзду позивача
до іншої країни законодавством не
визначено процедуру виплати пенсії
громадянам України, які проживають за
її межами в країнах, з якими не укладено
міждержавних угод стосовно
призначення та виплати пенсій.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може
виходити за межі позовних вимог.

Розглядаючи справу, у межах заявлених
вимог, судом не встановлено
протиправності рішень, дій чи
бездіяльності Пенсійного Фонду
України, Управління Пенсійного фонду
України в м. Вінниці відносно до
позивача.

За наведених обставин суд приходить до
висновку, що у задоволенні позову
ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України,
Управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці про визнання відмови
протиправною та зобов'язання суб'єкта
владних повноважень нарахувати і
виплачувати пенсію за віком слід
відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
8, 22, 24, 25, 46 Конституції України, Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням
Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 7 жовтня 2009 року №
25-рп/2009, Положенням про Пенсійний Фонд
України, затвердженого Указом
Президента України від 6 квітня 2011 року
№ 384/2011, Положення про Управління
Пенсійного Фонду України в районах,
містах і районах у містах,
затвердженого постановою правління
Пенсійного Фонду України від 30 квітня
2002 року № 8-2, зареєстрованого в
Міністерстві Юстиції України 21 травня
2002 року за № 442/6730, Порядком подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою Правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005 р. №22-1, ст.ст. 2, 6, 9, 11,
71, 94, 99, 158-163, Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного
фонду України, управління Пенсійного
фонду України в місті Вінниці про
визнання незаконною відмову в
призначенні пенсії, зобов'язання
вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя: