Справа № 826/147/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2014-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 січня 2014 року № 826/147/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Аблова Є.В., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «ВІП АВТОГРУП» до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києва про
скасування податкового
повідомлення-рішення,-
Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києва про
скасування податкового
повідомлення-рішення, обґрунтовуючи
свої позовні вимоги тим, що оскаржуване
рішення не ґрунтується на вимогах
закону, прийняте з перевищенням
повноважень та встановленої
компетенції, що призвело до порушення
законних прав та інтересів позивача.

В позовній заяві позивач просить суд:
визнати протиправним рішення та
скасувати (визнати протиправним,
нечинним) рішення відповідача суб'єкта
владних повноважень - Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києва
№ від 22.05.2013року.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі.

В судове засідання, представник
відповідача не з'явився, був
повідомлений належним чином про місце,
дату та час розгляду справи.

Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи зазначене, суд ухвалив
розглядати справу у порядку письмового
провадження.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, суд встановив наступне.

ДПІ у Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києва,
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку ТОВ «ВІП Автогруп» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ «Стіл Хоукс», ТОВ «Алана Люкс Груп»
за період з 01.07.2010р. по 31.12.2012р. за
результатами якої складено акт від
09.04.2013р. №989/22.8-15/33790811.

В ході проведення перевірки
встановлено порушення ТОВ «ВІП
Автогруп»: пп.7.4.5 п.7.4, пп.7.7.1 п.7.7 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість», п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.201.1 ст.201
Податкового кодексу, що призвело до
завищення податкового кредиту на
загальну суму 65841,00грн., що призвело до
заниження суми ПДВ, яка підлягає
нарахуванню до сплати в бюджет за
підсумками поточного звітного періоду,
з урахуванням залишку від'ємного
значення попереднього звітного
періоду в розмірі 658041,0грн.; п.п.5.3.9 п. 5.3
ст.5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» та п. 138.2 ст.138,
п.139.1.9 п.139.1ст.139 Податкового кодексу, що
призвело до заниження суми податку на
прибуток всього у сумі 620586,00грн.

На підставі акту від 09.04.2013р.
№989/22.8-15/33790811 податковим органом
прийнято податкове повідомлення -
рішення від 22.05.2013р., за платежем
податок на прибуток, на загальну суму 724
589,00грн., з яких за основним платежем
620586,00грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Судом встановлено, що ТОВ «ВІП
Автогруп» мало господарські відносини
з ТОВ «Стіл Хоукс» на підставі
договорів від 03.08.2010р. №16, №23/04-2012 від
23.04.2012р., №110512 від 11.05.2012р.,№190612 від
19.06.2012р.

На підтвердження реального здійснення
господарської діяльності, позивачем
надано до суду та залучено в матеріали
справи копії податкових та видаткових
накладних, договори, копії
специфікацій.

Суд звертає увагу, що первинні
документи, які містяться в матеріалах
справи від ТОВ «Стіл Хоукс» підписані
директором ОСОБА_2

Підставою для прийняття відповідачем
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення стало те, що
відповідно постанови СВ Управління СБУ
у м. Києві від 21.05.2012 порушено
кримінальну справу за фактом
фіктивного підприємництва шляхом
придбання невстановленими особами
суб'єктів підприємницької діяльності
(юридичних осіб) ТОВ «Стіл Хоукс» та ТОВ
«Алана Люкс Групп» з метою прикриття
незаконної діяльності, вчиненного
повторно, тобто за ознаками злочину,
передбаченого ч.2 ст. 205 КІС України.
Відповідно до протоколу допиту
обвинуваченого ОСОБА_2 від 23.08.2012
встановлено наступне.

ОСОБА_2 в пред'явленому йому
обвинуваченні у вчиненні фіктивного
підприємництва, тобто придбанні ТОВ
«Стіл Хоукс» з метою прикриття
незаконної діяльності, свою провину
визнав повністю та повідомив, що у 2009
році йому було запропоновано за
грошову винагороду відкрити на його
ім'я ТОВ «Стіл Хоукс». ОСОБА_2
усвідомлював, що участі в діяльності
данного підприємства він приймати не
буде, проте за грошову винагороду в
розмірі 500 доларів США погодився на
пропозицію. Після підписання у
приміщенні нотаріуса реєстраційних
документів ТОВ «Стіл Хоукс». ОСОБА_2
отримав грошову винагороду в розмірі 500
доларів США після чого участі у
діяльності ТОВ «Стіл Хоукс» не приймав,
не підписував жодних договорів від
імені ТОВ «Стіл Хоукс» чи будь яких
інших документів, ніколи не отримував
печатку підприємства, свідоцтво про
реєстрацію суб'єкта господарювання, не
керував банківськими рахунками ТОВ
«Стіл Хоукс», не здавав податкової
звітності, не підписував податкових
накладних. Також ОСОБА_2 ні з ким не вів
переговори щодо діяльності
підприємства та не розробляв установчі
документи, а лише за вказівкою інших
осіб підписав їх.

Також в березні 2011 р. до ОСОБА_2
звернулась невстановлена досудовим
слідством особа та запропонувала йому
за грошову винагороду повторно
придбати юридичну особу шляхом
перереєстрації на його ім'я в органах
державної влади суб'єкта
підприємницької діяльності - ТОВ
«Алана Люкс Груп», а також стати його
засновником та керівником.

Вироком Печерського районного суду
міста Києва директора "ТОВ «Стіл Хоукс»
ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ст. 205 ч. 2 КК
України. Ухвалою Апеляційного суду
м.Києва від 24.10.2013 - вирок Печерського
районного суду м.Києва залишено без
змін.

Відповідно до ст. 42 Господарського
кодексу України визначено, що
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Згідно пп.1.32. ст.1 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
господарська діяльність - будь-яка
діяльність особи, направлена на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою. Під безпосередньою участю
слід розуміти зазначену діяльність
особи через свої постійні
представництва, філіали, відділення,
інші відокремлені підрозділи, а також
через довірену особу, агента або
будь-яку іншу особу, яка діє від імені
та на користь першої особи.

Згідно п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності. До складу валових витрат
підприємства включаються, зокрема,
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

Відповідно до ч.4 пп.5.3.9. п.5.3. ст.5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Згідно з ч.2 ст.30 Цивільного кодексу
України цивільною дієздатністю
фізичної особи є її здатність своїми
діями набувати для себе цивільних прав
і самостійно їх здійснювати, а також
нести відповідальність у разі їх
невиконання.

Юридична особа здатна мати такі ж
цивільні права та обов'язки (цивільну
правоздатність), як і фізична особа,
крім тих, які за своєю природою можуть
належати лише людині (ст.91 Цивільного
кодексу).

Статтею 92 ЦК України (Цивільна
дієздатність юридичної особи")
встановлено, що юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону.

Вказана підстава, відповідно до ст.234 ЦК
України є безумовною підставою для
визнання вказаного правочину
недійсним, адже відповідно до ст.42
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку
(відповідно до ст.1 Закону України "Про
підприємництво", підприємництво - це
безпосередня самостійна, ініціативна,
систематична, на власний ризик
господарська діяльність по
виробництву продукції, виконанню
робіт, наданню послуг з метою отримання
прибутку, яка здійснюється фізичними
та юридичними особами, зареєстрованими
як суб'єкти підприємницької діяльності
у порядку, встановленому
законодавством).

Відповідно до п. 4 прикінцевих положень
Цивільного Кодексу України, до
господарських відносин, що виникли до
набрання чинності відповідними
положеннями Цивільного Кодексу
України, зазначені положення
застосовуються щодо тих прав і
обов'язків, які продовжують існувати
або виникли після набрання чинності
цими положеннями.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК
України).

Статтями 626, 629 ЦК України передбачено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. При цьому
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. Предметом договору
купівлі-продажу може бути товар, який є
у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому (ст.656
ЦК України).

За ст.662 ЦК України продавець
зобов'язаний передати покупцеві товар,
визначений договором купівлі-продажу.
Продавець повинен одночасно з товаром
передати покупцеві його приналежності
та документи (технічний паспорт,
сертифікат якості тощо), що стосуються
товару та підлягають переданню разом
із товаром відповідно до договору або
актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.658 ЦК України, право
продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару. Якщо продавець
товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку,
якщо власник не має права вимагати його
повернення.

Моментом виконання обов'язку продавця
щодо передачі товару згідно ст.664 ЦК
України є: вручення товару покупцеві,
якщо договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар; надання
товару в розпорядження покупця, якщо
товар має бути переданий покупцеві за
місцезнаходженням товару.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.1. ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно п.2. ст. 215 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин).

Відповідно до ч. 1 ст.216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. Нікчемний
правочин є недійсним в силу закону, а
тому також не створює інших наслідків,
крім тих, що пов'язані із його
недійсністю.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що господарські відносини між
позивачем та ТОВ «Стіл Хоукс» не
створюють юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Статтею 2 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №
996-ХІV (із змінами та доповненнями)
зазначено, що сфера дії Закону
поширюється на всіх юридичних осіб
створених відповідно до законодавства
України, незалежно від їх
організаційно-правових форм і форм
власності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством.

Виходячи з вимог п. 2, ст. 3 цього ж Закону
України, бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №
996-ХІV (із змінами та доповненнями)
встановлено вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.
Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 р. № 88, зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 5 червня
1995 р. за № 168/704, первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16
вищевказаного Положення забороняється
приймати до виконання первинні
документи на операції, що суперечать
законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили
і доказовості, первинні документи
повинні бути складені відповідно до
вимог чинного законодавства та не
порушувати публічний порядок,
встановлений Законом України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №
996-ХІV (із змінами та доповненнями).

Положення статі 17 Господарського
кодексу України передбачає, що система
оподаткування в Україні, податки і
збори встановлюються виключно
законами України. Система
оподаткування будується за принципами
економічної доцільності, соціальної
справедливості, поєднання інтересів
суспільства, держави, територіальних
громад, суб'єктів господарювання та
громадян. Система оподаткування в
Україні повинна передбачати граничні
розміри податків і зборів, які можуть
справлятись з суб'єктів
господарювання. При цьому податки та
інші обов'язкові платежі, що відповідно
до закону включаються до ціни товарів
(робіт, послуг) або відносяться на їх
собівартість, сплачуються суб'єктами
господарювання незалежно від
результатів їх господарської
діяльності.

Як встановлено судом, ТОВ «Стіл Хоукс»
та ТОВ «Алана Люкс Груп» здійснювало
діяльність спрямовану на здійснення
операцій пов'язаних з наданням
податкової вигоди третім особам, що
підтверджується вироком Печерського
районного суду м.Києва.

Статтею 67 Конституції України
встановлено, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки та збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

Згідно п.1.7. ст.1. Закону України "Про
податок на додану вартість" податковий
кредит - це сума, на яку платник податку
на додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Відповідно до пп.7.4.1. п.7.4. ст.7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків,
сплачених (нарахованих) платником
податку у звітному періоді у зв'язку з
придбанням товарів (робіт і послуг),
вартість яких відноситься до складу
витрат виробництва (обігу). Право на
нарахування податкового кредит
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно пп.7.4.5. п.7.4. ст.7 Закону України
"Про податок на додану вартість" не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп. 7.2.6
Закону). У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до пп.7.5.1. п.7.5. Закону
України "Про податок на додану
вартість", датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Аналогічні положення закріплені в
ст.ст. 198, 138-139 Податкового кодексу
України.

Отже, законодавством передбачено
правовий зв'язок між бюджетним
відшкодуванням (визначенням
податкового кредиту) та отриманням
Державним бюджетом надмірно
сплаченого податку.

Як встановлено судом, первинні
документи позивача виписані з
порушенням законодавства, а
відповідно, позивачем не було належним
чином визначено податкового
зобов'язання по правовідносинах
контрагента із ним для сплати до
державного бюджету.

Згідно правової позиції Верховного
Суду України, викладеній в постанові
від 26 вересня 2006 року, правочин, який
вчинено з метою, завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства,
водночас суперечить моральним засадам
суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч.
2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, і
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Це означає, що в результаті виконання
сторонами нікчемного правочину не
можуть виникати як податкові
зобов'язання, так і податковий кредит з
податку на додану вартість, а
відповідно і не виникає підстав для
віднесення відповідних коштів до
валових витрат.

Також, згідно позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної оглядовому листі від 06.07.2009
р. № 982/13/13-09 та доведеної до
адміністративних судів України з метою
інформування і врахування під час
розгляду справ за участю органів
державної податкової служби, -
правильність формування платником
податків валових витрат та податкового
кредиту вимагає наявності зв'язку
витрат платника податків на придбання
послуг з його господарською
діяльністю, що полягає у намірі
платника податку отримати користь від
придбаних послуг. За відсутності ж
останнього, відсутні підстави для
зменшення бази оподаткування податком
на прибуток та податком на додану
вартість за рахунок валових витрат та
податкового кредиту.

В інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України №
742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що судам
належить звертати особливу увагу на
дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати, рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-то: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Таким чином, проаналізувавши наявні
матеріали справи та норми зазначеного
законодавства, суд вважає правомірними
висновки відповідача, викладені в Акті
перевірки.

Допустимих доказів, які б
спростовували викладенні в Акті
перевірки висновки контролюючого
(податкового) органу -позивачем до суду
надано не було.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що Державна податкова інспекція у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києва при
прийнятті оскаржуваного податкового
повідомлення -рішення діяла на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, а тому суд приходить
до висновку щодо необґрунтованості
позовних вимог позивача та відсутності
підстав для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд
,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог
Товариству з обмеженою
відповідальністю «ВІП АВТОГРУП» -
відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Окружний адміністративний суд міста
Києва апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає до Київського
апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Суддя
Є.В. Аблов