Справа № 810/316/13-а
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2014 року 810/316/13-а

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого - судді
Лисенко В.І., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1до проВишгородської об'єднаної
державної податкової інспекції ГУ
Міндоходів у Київській області
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,-
ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулась
фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з
позовом до Вишгородської об'єднаної
державної податкової інспекції ГУ
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
27.08.2012 № та від 15.03.2013 № , №
.

В основу оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень покладено висновок
податкового органу про безпідставне
формування позивачем податкового
кредиту за рахунок сум податку на
додану вартість згідно податкових
накладних, отриманих від контрагентів
за період з липня 2010 року по грудень 2011
року, що призвело до заниження податку
на додану вартість на суму 23778,25 грн. та
про заниження позивачем чистого
оподатковуваного доходу за 2010-2011 роки
на суму 560800,46 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що вважає висновки
податкового органу безпідставними,
оскільки ним не було занижено суму
чистого оподатковуваного доходу за
2010-2011 роки та правомірно сформовано
податковий кредит по взаємовідносинам
з контрагентами за період з липня 2010
року по грудень 2011 року. Цей факт
підтверджуються документально,
господарські операції належним чином
відображені у податковому обліку і
податковій звітності, а тому ФОП ОСОБА_1
правильно визначив податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість та з податку на прибуток
фізичних осіб.

Відповідач проти позову заперечував з
мотивів, викладених в письмових
запереченнях. Просив суд у задоволенні
позову відмовити.

Відповідно до частини четвертої статті
122 Кодексу адміністративного
судочинства України, особа, яка бере
участь у справі, має право заявити
клопотання про розгляд справи за її
відсутності. Якщо таке клопотання
заявили всі особи, які беруть участь у
справі, судовий розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Враховуючи, що від обох сторін у справі
заявлено до суду клопотання про
розгляд справи за їх відсутності, суд
ухвалив здійснювати судовий розгляд
справи у порядку письмового
провадження за наявних у справі
доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

ОСОБА_1 є фізичною
особою-підприємцем, що зареєстрована
Вишгородською районною державною
адміністрацією 15.01.1998. Перебуває на
обліку у Вишгородській об'єднаній
державній податковій інспекції ГУ
Міндоходів у Київській області.

Основними видами діяльності
позивача згідно КВЕД є: роздрібна
торгівля продовольчими товарами та
фармацевтичними виробами.

У липні 2012 року відповідно до
направлення від 16.07.2012 № 130/17-2
посадовими особами відповідача
проведено документальну планову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання позивачем вимог
податкового та іншого законодавства за
період з 01.07.2010 по 31.12.2011, за
результатами якої складено Акт від
10.08.2012 № 1206/17-1/8.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем положень пунктів 177.2, 177.10
статті 177 Податкового кодексу та статті
13 Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
що призвело до заниження чистого
оподатковуваного доходу за 2010-2011 роки
на суму 560800,46 грн., пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» та пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу, що призвело до
заниження податку на додану вартість
на суму 23778,25 грн.

Висновки податкового органу
ґрунтуються на твердженні, що
позивачем у 2010-2011 роках протиправно не
було задекларовано оподаткованого
доходу на суму 560800,46 грн.

За результатами співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів на
рівні ДПС України встановлено
розбіжність між задекларованим
позивачем доходом, та доходом, який
позивач отримав насправді.

Так, встановлено заниження позивачем
валового доходу на суму 399016,60 грн. в
результаті не відображення останнім у
звітності придбання певних
матеріальних цінностей/товарів і їх
подальшої реалізації, та заниження
позивачем витрат на суму 161783,81 грн., з
яких 150000,00 грн. за рахунок включення до
витрат коштів, сплачених за оренду
приміщення у фізичної
особи-підприємця, що сплачує єдиний
податок, і 11783,81 грн. у зв'язку з
відсутністю документального
підтвердження витрат на придбання
товару.

Крім того, за результатами
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПС України
встановлено розбіжність між
задекларованим позивачем податковим
кредитом та податковими зобов'язаннями
його контрагентів.

Загалом за період з липня 2010 року по
грудень 2011 року встановлено завищення
позивачем податкового кредиту на
загальну суму 23778,25 грн.

За результатами перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення-рішення від 27.08.2012 №
та № , якими позивачу нараховані
грошові зобов'язання з податку на
прибуток фізичних осіб у розмірі 76686,70
грн. та з податку на додану вартість у
розмірі 23778,25 грн. відповідно.

Не погоджуючись із зазначеними
рішеннями відповідача, позивач
оскаржив їх до ДПС України.

Рішенням ДПС України від 05.11.2012 №
538/П/10-206/597-1396 скаргу задоволено
частково, податкове
повідомлення-рішення від 27.08.2012 №
залишене без змін та прийнято нові від
15.03.2013 № , № , якими позивачу
нараховані грошові зобов'язання з
податку на прибуток фізичних осіб у
розмірі 27771,19 грн. та з податку на додану
вартість у розмірі 25925,51 грн.
відповідно.

Вважаючи вказані податкові
повідомлення-рішення протиправними,
позивач звернувся до суду з даним
адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Так, на час виникнення спірних
правовідносин платників податку на
додану вартість, об'єкти, базу та ставки
оподаткування, перелік
неоподатковуваних та звільнених від
оподаткування операцій, особливості
оподаткування експортних та імпортних
операцій, поняття податкової
накладної, порядок обліку, звітування
та внесення податку до бюджету
визначав Закон України «Про податок на
додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР
(далі - Закон № 168/97-ВР).

Згідно зі статтею 1 Закону № 168/97-ВР,
податкове зобов'язання - загальна сума
податку, одержана (нарахована)
платником податку в звітному
(податковому) періоді, визначена згідно
з цим Законом (пункт 1.6); податковий
кредит - сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом (пункт
1.7).

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з: - придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; - придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Підставою для нарахування податкового
кредиту відповідно до підпункту 7.2.6
пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР є
податкова накладна, яка видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

Податкова накладна у відповідності із
підпунктом 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР є звітним податковим
документом і одночасно розрахунковим
документом.

Як передбачено абзацем 1 підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР, не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З 01 січня 2011 року відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, зокрема, визначення
вичерпного переліку податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства регулює
Податковий кодекс України.

Податковим кредитом в розумінні
підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
визнається сума, на яку платник податку
на додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає, зокрема, у
разі здійснення операцій з придбання
товарів та послуг, які відповідно до
пункту 185.1 статті 185 цього Кодексу є
об'єктом оподаткування податком на
додану вартість.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

З аналізу норм чинного законодавства
випливає, що право на включення до
складу податкового кредиту певних сум
коштів виникає у платника податків у
зв'язку із здійснення ним
господарських операцій, що
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами фінансової звітності.

Як убачається з матеріалів справи,
податковий орган дійшов висновку про
завищення позивачем податкового
кредиту за період з липня 2010 року по
листопад 2011 року на суму 23778,25 грн.

На підтвердження зазначеного висновку
відповідачем надано роздруківки
інформації по платнику ПДВ (позивач)
щодо результатів співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів на
рівні ДПА України.

Так, із вказаних роздруківок (том 3,
а.с.16) убачається, що дійсно у позивача
за певні місяці у період з липня 2010 року
по листопад 2011 року існувала
розбіжність між задекларованим ним
податковим кредитом та
задекларованими його контрагентами
податковими зобов'язаннями.

Водночас, як пояснив під час судового
розгляду позивач, та убачається із
зазначених роздруківок, вказаний факт
пояснюється тим, що окремі/деякі
податкові накладні позивач декларував
пізніше або раніше ніж його
контрагенти, що не заборонено чинним
законодавством.

Так, наприклад, відповідно до
роздруківки співставлення податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів на рівні ДПА
України за вересень 2010 року позивачем
по взаємовідносинам з ТОВ «Оптіма фарм,
ЛТД» задекларовано податкового
кредиту на 256,24 грн. менше, ніж вказаним
контрагентом податкових зобов'язань.

У той же час, згідно із роздруківкою
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України за
жовтень 2010 року позивачем по
взаємовідносинам з ТОВ «Оптіма фарм,
ЛТД» задекларовано податкового
кредиту на 256,24 грн. більше (виявлена
податковим органом розбіжність), ніж
вказаним контрагентом податкових
зобов'язань.

Судом досліджено всі надані
представником відповідача роздруківки
співставлення задекларованого
податкового кредиту позивача із
податковими зобов'язаннями його
контрагентів та будь-яких розбіжностей
не виявлено.

Крім того, суд звертає увагу, що
загальні дані по базі в розрізі
контрагентів не можуть однозначно
свідчити про порушення позивачем
порядку формування податкового
кредиту, оскільки належним
підтвердженням завищення податкового
кредиту може вважатися лише первинна
бухгалтерська документація, яка дає
можливість оцінити кожну господарську
операцію, що є об'єктом оподаткування
податком на додану вартість, чи її
відсутність.

Жодних інших доказів на підтвердження
факту завищення позивачем податкового
кредиту за період з липня 2010 року по
листопад 2011 року, у тому числі посилань
на зустрічні звірки/перевірки
контрагентів позивача, податковим
органом надано не було.

Наведене спростовує висновок
податкового органу про завищення
позивачем податкового кредиту за
період з липня 2010 року по листопад 2011
року.

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що донарахування податковим органом
позивачу зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 25912,51 грн. (з
урахуванням штрафних санкцій) є
помилковим, а відтак, податкове
повідомлення-рішення відповідача від
15.03.2013 № є безпідставним та
підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
відповідача від 27.08.2012 № та від
15.03.2013 № суд
зазначає наступне.

Порядок формування валових витрат
станом на момент виникнення спірних
відносин був врегульований наступним
чином.

Відповідно до статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» від
26.12.1992 № 13-92 оподаткуванню підлягають
доходи громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України "Про
оподаткування прибутку підприємств".

Згідно з пунктом 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі -
Закон № 334/94-ВР) валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону
№ 334/94-ВР встановлено, що до складу
валових витрат включаються: суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

На підставі підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закон № 334/94-ВР не включаються
до валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку. Аналогічні
положення містяться у підпункті 139.1.9
пункту 139.1 статті Податкового кодексу
України.

За приписами підпункту 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1
статті 134 Податкового кодексу України
об'єктом оподаткування є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135-137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138-143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Як зазначено у підпункті 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Як убачається з матеріалів справи,
податковий орган дійшов висновку про
заниження позивачем валового доходу за
2011 рік на суму 399016,60 грн. та завищення
позивачем валових витрат за 2010-2011 роки
на суму 11783,81 грн.

Такий висновок податкового органу
ґрунтується виключно на припущенні, що
позивачем було отримано від
контрагентів та не оприбутковано певні
матеріальні цінності. На думку
відповідача, у подальшому такі товари
були продані позивачем, він отримав
дохід від їх продажу, проте, всупереч
нормам чинного законодавства дохід не
задекларував та, відповідно, не сплатив
податок з такого доходу.

Як на підтвердження вказаного
відповідач посилався на результати
системи співставлення податкових
зобов'язань в розрізі контрагентів на
рівні ДПС.

Проте, суд звертає увагу, що ані в Акті
перевірки, ані в запереченнях
відповідача не має посилання на
податкові/видаткові накладні, виписані
позивачу контрагентами та нібито не
задекларовані ним. Відсутні і
роздруківки із системи співставлення,
які б давали змогу встановити по
взаємовідносинам з яким з контрагентів
позивачем занижено валовий дохід.

Як на підтвердження факту про
завищення позивачем валових витрат на
суму 11783,81 грн. відповідач посилався на
відсутність у позивача підтверджуючих
документів на певні товари, віднесені
ним до витрат.

Проте, аналогічно до вищенаведеного,
ані в Акті перевірки, ані в
запереченнях відповідача не має
посилання на товари/ матеріальні
цінності, кошти за придбання яких
нібито безпідставно віднесені
позивачем до валових витрат.

Відповідач, роблячи висновок про
заниження позивачем валового доходу та
про завищення ним валових витрат, не
зазначив точну назву господарських
операцій, що здійснювались між
позивачем і контрагентами та стали
підставою для вказаного висновку, не
вказав про наявність чи відсутність
правочинів про надання певних послуг
контрагентами (у т.ч. номер, дату),
фінансово-господарських документів, що
підтверджують сплату грошових коштів
за вчиненим правочинами, платіжних
доручень, виписок банківських установ,
прибуткових та видаткових касових
ордерів, чеків РРо та інших
фінансово-господарських документів, що
підтверджують передачу товарів за
вчиненими правочинами,
товаро-транспортних накладних,
податкових накладних, рахунків-фактур,
довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей, актів
приймання-передачі виконаних робіт
(наданих послуг) тощо. Відсутність
вказаної інформації вбачається з
самого акта перевірки.

На переконання суду, той факт, що
податковий орган в акті перевірки не
зробив посилань на певні обставини,
факти, правочини, дії або документи, які
призвели до заниження податкового
зобов'язання з боку позивача, а факти
про порушення позивачем податкового
законодавства викладені в акті
документальної перевірки не чітко,
необ'єктивно та не в повній мірі,
наведене у сукупності свідчить про
передчасність висновків відповідача
про заниження позивачем валового
доходу за 2011 рік та завищення ним
валових витрат за період з 2010 по 2011
роки.

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що грошове зобов'язання у розмірі 61066,40
грн. та штрафні санкції у розмірі 15266,61
грн. за заниження позивачем чистого
оподатковуваного доходу за 2011 рік
нараховані податковим органом
безпідставно.

А відтак, податкове
повідомлення-рішення від 27.08.2012 №
підлягає частковому скасуванню в
частині нарахування позивачу
основного грошового зобов'язання у
розмірі 61066,40 грн., а податкове
повідомлення-рішення від 15.03.2013 №
частковому скасуванню в частині
нарахування позивачу штрафної санкції
у розмірі 15266,61 грн.

Щодо позовних вимог про скасування
податкових повідомлень-рішень
від 27.08.2012 № та від 15.03.2013 №
в частині нарахування грошового
зобов'язання у розмірі 22499,91 грн. та
штрафних санкцій у розмірі
5624,97 грн. за заниження позивачем
чистого оприбуткованого валового
доходу суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 139.1.12 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу (у
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не включаються
до складу витрати, понесені у зв'язку із
придбанням товарів (робіт, послуг) та
інших матеріальних і нематеріальних
активів у фізичної особи - підприємця,
що сплачує єдиний податок.

Як убачається з матеріалів справи, за
перевіряємий період позивачем
віднесено до валових витрат суму
коштів у розмірі 150000,00 грн., сплачених
позивачем за оренду приміщення у
фізичної особи-підприємця.

Вказаний факт позивачем під час
судового розгляду не заперечувався.

З огляду на викладене, донарахування
відповідачем податкового зобов'язання
з податку на прибуток фізичних осіб
відповідає вимогам чинного
законодавства, а тому позовні вимоги в
цій частині є безпідставними та такими,
що не підлягають задоволенню.

При прийнятті рішення суд керувався
наступними розрахунками.

Відповідно до декларації про доходи за
2011 рік позивачем задекларовано чистого
оподатковуваного доходу на суму 47776,71
грн. та сплачено 7166,51 грн. податку на
прибуток.

Під час судового розгляду встановлено,
що позивачем занижено чистий
оприбуткований дохід за 2011 рік на 150000,00
грн.

А відтак, чистий оподатковуваний дохід
позивача за 2011 рік становить
197776,10 грн.

Оскільки такий розмір доходу перевищує
максимально допустиму межу доходу,
який оподатковується за ставкою 15%,
розмір податку на прибуток
розраховується позивачу за ставкою 17%.

197776,10 * 17% = 29666,42 грн.

Тобто, позивач за 2011 рік повинен
сплатити до Бюджету 29666,42 грн. податку
на прибуток.

З огляду на той факт, що 7166,51 грн. вже
сплачені позивачем добровільно,
податковим органом правомірно
донараховано позивачу грошове
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 22499,91 грн. та штрафну санкцію у
розмірі 5624,97 грн. (25% від грошового
зобов'язання, у відповідності до вимог
статті 123.1 Податкового кодексу.)

Згідно із частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви
сплачено судовий збір, таким чином,
судові витрати підлягають стягненню з
Державного бюджету на користь
позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішенням
Державної податкової інспекції у
Вишгородському районі Київської
області від 15.03.2013 № .

Визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішенням Державної
податкової інспекції у Вишгородському
районі Київської області від 27.08.2012
№ в частині нарахування
основного грошового зобов'язання у
розмірі 61066,40 грн.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішенням
Державної податкової інспекції у
Вишгородському районі Київської
області від 15.03.2013 №
нарахування штрафної санкції у
розмірі 15266,61 грн.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету на
користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 сплачений судовий збір у
розмірі 224 (двісті двадцять чотири)
гривні 00 копійок.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Лисенко В.І.