Справа № 2а-8859/11/1270
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/19644/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.,

Стародуба О.П.,

Малиніна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні
адміністративну справу за позовом
Краснодонського міського відділу
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Луганській області до
ОСОБА_4 про примусове видворення за
межі України за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 10
жовтня 2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 27 лютого 2012 року, -

ВСТАНОВИВ:

Краснодонський міський відділ
Управління Міністерства внутрішніх
справ України звернувся до Луганського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом про
видворення громадянина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у
примусовому порядку.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 10 жовтня 2011
року адміністративний позов
задоволено повністю.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 27 лютого 2012
року залишено без змін постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 10 жовтня 2011
року.

Відповідач ОСОБА_4 не погодився з
постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 10 жовтня 2011
року та ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 27 лютого 2012 року і звернувся до суду
з касаційною скаргою, в який просить
скасувати постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 10
жовтня 2011 року разом з ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 27 лютого 2012
року та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог, посилаючись на порушення норм
матеріального права, що призвело до
ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, суд, в межах ст. 220 КАС України,
прийшов до висновку про часткове
задоволення касаційної скарги з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлені наступні обставини.

ОСОБА_4 є громадянином Еритреї,
народився ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено
копією паспорту відповідача.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_4,
відповідач прибув на територію Росії в
лютому 2011 року за візою ШРМ 67266, дійсною
до 22 жовтня 2011 року. На території
Російської Федерації він проживав в м.
Москва на найманій квартирі. Маючи на
меті працевлаштування в країнах
Західної Європи, вирішив виїхати до
України з метою транзитного проїзду до
Європи. 30 вересня 2011 року він вирушив до
кордону між Російською Федерацією та
Україною з метою нелегального в'їзду до
України. В першій половині дня 30
вересня 2011 року невідома особа
запропонувала йому послуги з
перевезення до місця перетинання
кордону. Після того, як він доїхав до
зазначеного місця, він перейшов через
ріку, однак, де знаходився, йому було
невідомо. Після цього відповідач
пройшов пішки до найближчого
населеного пункту, винайняв випадковий
автомобіль, водій якого перевіз до м.
Краснодона, де вказаний автомобіль
було зупинено співробітниками
правоохоронних органів. Відповідач
усвідомлює, що прибув в Україну
нелегально.

3 жовтня 2011 року ВГІРФО УМВС України в
Луганській області прийнято рішення
про видворення за межі України та
зобов'язання громадянина ОСОБА_4
покинути територію України до 8 жовтня
2011 року.

Відповідач відмовився добровільно
виконати рішення ВГІРФО УМВС України в
Луганській області від 3 жовтня 2011 року,
про що свідчить його заява від 03.10.2011
року.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій дійшли висновку
про те, що іноземець зобов'язаний
покинути територію України у строк,
зазначений у рішенні про видворення,
згідно із частинами 4, 5, 6, 7 статті 32
Закону України від 04.02.1994 № 3929-XII «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства». Враховуючи те, що
громадянин ОСОБА_4 порушив чинне
законодавство України, перетнувши
державний кордон України без наявності
законних підстав та у невстановленому
місці, а також, перебуваючи на
території України без документів,
підтверджуючих законність такого
перебування, ухиляється від виконання
рішення ВГІРФО УМВС України в
Луганській області про видворення за
межі України від 3 жовтня 2011 року та
відмовляється добровільно виїхати з
території України після 8 жовтня 2011
року.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції не можна погодитись,
оскільки вони є передчасними та
прийняті з порушенням принципів
здійснення правосуддя в
адміністративних судах, без з'ясування
всіх обставин у справі.

Як вбачається з матеріалів справи,
03.10.2011 року, Відділом Державного
департаменту у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Міністерства Внутрішніх справ України
в Луганській області прийнято рішення
про видворення з України громадянина
Ерітреї ОСОБА_4 з підстав порушення ним
положень ст.5 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» та
зобов'язано Ерітреї ОСОБА_4 покинути
територію України до 08.10.2011 року.

Чинним законодавством України,
відповідно п. 3 ч. четвертої ст.50 КАС
України та статті 30 Закону України "Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства" суб'єкти владних
повноважень наділені правом на
звернення з адміністративним позовом
про примусове видворення з України
іноземця чи особи без громадянства,
проте за захистом своїх прав
Краснодонський міський відділ
Управління Міністерства внутрішніх
справ України звернулось 04.10.2011 року,
тобто передчасно, до встановленого
строку на добровільний виїзд Ерітреї
ОСОБА_4 з території України, термін
якого закінчувався лише 08.10.2011 року.

Наявність письмової заяви відповідача
проте, що він не бажає добровільно
покинути територію України, ніякого
правового значення не має до
закінчення терміну встановленого
суб'єктом владних повноважень. Отже,
право на звернення до суду про
примусове видворення іноземця у
суб'єкта владних повноважень виникає
лише після спливу встановленого
терміну, у даному випадку з 09.10.2011 року.

Отже, на час звернення позивача до суду
з даним позовом 04.10.2011 року, термін
добровільного залишення України з боку
ОСОБА_4 не сплинув, а суд першої
інстанції при прийнятті
адміністративного позову не врахував
даної обставини та не дав цим
обставинам належної правової оцінки.

Також при ухваленні рішення про
примусове видворення ОСОБА_4 за межі
України, суд першої інстанції
посилався на те, що ОСОБА_4 не звертався
із заявою про надання статусу біженця.

Проте, суд першої інстанції не врахував
ту обставину, що згідно листа Сектору
міграційної служби у Луганській
області Держкомнацрелігій України від
03.10.2011 р. №17-5-2/406, з 1 жовтня 2011 року даний
орган не приймав заяв про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, до затвердження
компетентним органом в установленому
порядку Правил розгляду заяв про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, що
ставить під сумнів висновки суду про
обґрунтованість позовних вимог та
судового рішення.

Таким чином, ані позивач - суб'єкт
владних повноважень на момент
звернення до суду та в ході судового
розгляду, ані суд першої інстанції під
час розгляду справи не перевірили
статус ОСОБА_4 з приводу його звернення
із заявою про визнання його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Вказані вимоги закону позивачем
дотримані не були.

Суд першої інстанції в свою чергу не
вжив заходів щодо повного та
всебічного розгляду справи, у тому
числі щодо виявлення та витребування
доказів з власної ініціативи,
відповідно до приписів ч.4 ст. 11 та ч.5
ст.71 КАС України, що в свою чергу
призвело до невідповідності висновків
суду дійсним обставинам по справі, та
потягло за собою неправильне вирішення
справи.

Крім того, приймаючи адміністративний
позов та вирішуючи спір по суті, суд
першої інстанції, не звернув уваги на
неналежний зміст адміністративного
позову та невідповідне обґрунтування
позовних вимог з боку Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Луганській області відповідно до
вимог ст. 106 КАС України та не виконав
вимоги ст.. 108 та п.7 ст.155 КАС України.

Залишаючи без змін постанову суду
першої інстанції, суд апеляційної
інстанції залишив вказані порушення
норм процесуального права та доводи
апеляційної скарги поза увагою, не
виконав передбачені законодавством
обов'язки, зокрема ч.2 ст. 195 КАС України,
відповідно до якої, суд апеляційної
інстанції може дослідити нові докази,
які не досліджувалися у суді першої
інстанції, з власної ініціативи або за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, якщо визнає обґрунтованим
ненадання їх до суду першої інстанції
або необґрунтованим відхилення їх
судом першої інстанції. при розгляді
справи в суді апеляційної інстанції та
ч.3 відповідно до якої суд апеляційної
інстанції може встановити нові
обставини, якщо вони не
встановлювалися судом першої
інстанції у зв'язку із неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Частинами другою та третьою статті 159
КАС України встановлено, що законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Доводи касаційної інстанції дають
підстави вважати, що судами попередніх
інстанцій не були дотримані вказані
вимоги закону, що призвело до
неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що вищезазначені
обставини мають суттєве значення для
встановлення дійсних обставин по
справі та визначення правових норм, які
слід застосовувати до спірних
правовідносин, а суд касаційної
інстанції позбавлений можливості
встановлювати обставини у справі та
давати їм оцінку, колегія суддів
вважає, що постанова Луганського
окружного адміністративного суду від 10
жовтня 2011 року та ухвала Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 27 лютого 2012 року підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно ч.2 ст.227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 231 КАС
України, -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 10 жовтня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 27 лютого 2012
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф.
Ситников

В.В. Малинін

О.П. Стародуб