Справа № 809/24/14
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"20" січня 2014 р.
справа № 809/24/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.,

при секретарі Драгомирецькому І.М.,

за участю:

представників позивача: прокурора
Тлумацького району - Чижовського С.Б.,
Гарасимика Т.О.,

представника відповідача: Тлумацької
районної ради - Білана В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
прокурора Тлумацького району до
Тлумацької районної ради про визнання
протиправним та скасування рішення 23
сесії VІ демократичного скликання
Тлумацької районної ради від 3 грудня
2013 року №427-23/13 ''Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні'', -

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківським окружним
адміністративним судом 6 січня 2014 року
відкрито провадження у справі за
позовом прокурора Тлумацького району
(надалі по тексту - позивач) до
Тлумацької районної ради (надалі по
тексту - відповідач, районна рада) про
визнання протиправним та скасування
рішення Тлумацької районної ради від 3
грудня 2013 року №427-23/13 ''Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні''.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в
порушення статей 19, 85, 87, 108, 109, 140, 144
Конституції України, статей 43, 59 Закону
України ''Про місцеве самоврядування в
Україні'', статті 13 Закону України ''Про
статус депутатів місцевих рад'', статті
12 Закону України ''Про Кабінет
Міністрів України'', Тлумацькою
районною радою 3 грудня 2013 року
прийнято протиправне рішення ''Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні''. Даним рішенням вирішено
питання щодо діяльності спеціального
підрозділу Міністерства внутрішніх
справ України ''Беркут'', підтримки
проведення всеукраїнського страйку,
підтримки вимоги щодо відставки
найвищих посадових осіб держави та
уряду, при тому що врегулювання таких
правовідносин не входить до
компетенції органів місцевого
самоврядування, в тому числі шляхом
оформлення його у формі рішення
районної ради.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала з
підстав, наведених в позовній заяві.
Додатково пояснила, що в силу вимог
статті 20, частини 5 статті 23, статті 36-1
Закону України ''Про прокуратуру'',
частини 2 статті 60 Кодексу
адміністративного судочинства України
прокурор Тлумацького району звернувся
до адміністративного суду із вказаним
позовом в інтересах держави про
визнання незаконним рішення сесії
Тлумацької районної ради від 3 грудня
2013 року №427-23/13. За відсутності органу,
уповноваженого державою здійснювати
відповідні функції у спірних
правовідносинах, в розгляді даної
справи прокурор володіє статусом
позивача. Зазначила, що по всіх
питаннях, врегульованих 1 і 2 пунктами
оскаржуваного рішення, відповідач як
орган місцевого самоврядування вийшов
за межі повноважень, визначених для
нього Конституцією України, статтею 43
Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' та іншими
законами України. Зокрема, районні
ради, як суб'єкт публічно-правових
відносин, не наділений компетенцією
зхвалювати заяви, у письмовому тексті
якої містяться вимоги, які
розповсюджуються поза межами
територіальної одиниці Тлумацької
районної ради. Не входить до правових
можливостей відповідача приймати
рішення з вимогою про подання у
відставку Президента України,
Прем'єр-міністра України і Кабінету
Міністрів України. Не підлягає
врегулювання районними радами питання
звернень до правоохоронних органів із
застереженням щодо недопущення
неправомірних дій відносно учасників
мирних акцій. Не наділені також районні
ради компетенцією вирішувати будь-які
питання пов'язані із підтримки страйку
працівників відповідних підприємств,
установ і організацій. У зв'язку із тим,
що відвідач, приймаючи 1 і 2 пункти
оскаржуваного рішення від 3 грудня 2013
року, вийшовши за межі своєї
компетенції, - відсутні правові
підстави скеровувати у цій частині
рішення Президенту України, Верховній
Раді України, Кабінету Міністрів
України, оприлюднювати у засобах
масової інформації, розміщувати на
офіційному сайті районної ради та
контролювати його виконання.

Прокурор у судовому засіданні,
визначаючи спосіб захисту інтересів
держави, просив суд визнати
протиправними та скасувати рішення
Тлумацької районної ради від 3 грудня
2013 року №427-23/13 ''Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні''.

Представник відповідача проти позову у
судовому засіданні 20 січня 2014 року усно
заперечив. Пояснив, що відповідно до
частини 1 статті 5 Конституції України
народ здійснює владу безпосередньо і
через органи державної влади та
місцевого самоврядування. Згідно
Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' районні ради
є органом місцевого самоврядування, що
представляє відповідні спільні
інтереси територіальних громад сіл,
селищ, міст та здійснюють від їх імені
та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами. Відповідно до Закону України
''Про статус депутатів місцевих рад''
депутат місцевої ради як представник
інтересів територіальної громади,
виборців свого виборчого округу
зобов'язаний виражати і захищати
інтереси відповідної територіальної
громади та її частини - виборців свого
виборчого округу, виконуючи їх
доручення в межах своїх повноважень,
наданих законом, брати участь у
здійсненні місцевого самоврядування.
Оскільки, депутати районної ради, які
схвалили заяву щодо оцінки діям
працівників спеціального підрозділу
МВС ''Беркут'', підтримали проведення
всеукраїнського страйку та вимогу щодо
відставки Президента України,
Прем'єр-міністра України, Кабінету
Міністрів України, діяли від імені та в
інтересах виборців, то районна рада, як
представницький орган місцевого
самоврядування, діючи відповідно до
статті 5 Конституції України, у
законний спосіб реалізувала свої
повноваження щодо оскаржуваного
рішення.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представників позивача і
відповідача, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення щодо них,
дослідивши і оцінивши зібрані по
справі докази, в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального права, які врегульовують
спірні правовідносини, суд виходить з
таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 3 грудня 2013 року
на двадцять третій сесії Тлумацької
районної ради прийнято рішення №427-23/13
''Про суспільно-політичну ситуацію в
Україні'' (а.с. 10-11).

Резолютивною частиною даного рішення
рада вирішила:

1. Схвалити заяву районної ради щодо
позиції територіальних громад району у
зв'язку з кривавим розгоном мирних
зібрань людей у столиці України
озброєними працівниками спеціального
підрозділу МВС ''Беркут'' і розцінювати
це не лише як порушення прав людини, а
як злочин перед народом.

2. Підтримати проведення
всеукраїнського страйку та вимоги
Об'єднаної опозиції щодо відставки
Президента України В. Януковича,
Прем'єр-міністра України М. Азарова та
Кабінету Міністрів України у повному
складі.

3. Заяву направити Президенту України,
Верховній Раді України та Кабінету
Міністрів України.

4. Текст заяви опублікувати в районній
газеті ''Злагода'' та офіційному сайті
районної ради.

5. Контроль за виконанням рішення
покласти на заступника голови районної
ради В. Габурака.

В грудні 2013 року прокурор Тлумацького
району провів перевірку у порядку
нагляду за додержанням і застосуванням
законів, за наслідками якої
встановлено порушення Тлумацькою
районною радою Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні'' та
Конституції України, що виразилося у
прийнятті рішення ''Про
суспільно-політичну ситуацію в
Україні'' від 3 грудня 2013 року.

Такі виявлені порушення стали
підставою для звернення прокурором
Тлумацького району до суду про
визнання рішення відповідача
протиправним та скасування вцілому.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

За змістом вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди, серед іншого,
перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законність - це соціально-правове
явище, що характеризує організацію і
функціонування суспільства і держави
на правових засадах. Законність - це
правовий режим точного виконання
чинних законів усіма суб'єктами права;
режим, за якого забезпечуються права і
виконуються обов'язки людиною,
органами державної влади, місцевого
самоврядування і громадянським
суспільством. Основними засадами
законності вважають: зверхність закону
в системі нормативних актів; найвища
юридична сила належить Конституції
України. Єдина законність означає, що
на всій території України закон
однаковою мірою повинен діяти стосовно
до всіх суб'єктів права. Отже,
законність, як режим відповідності
суспільних відносин чинним законам, що
утворюється завдяки їх здійсненню
суб'єктами права, характеризується
правопорядком.

Основною ознакою законності є
обов'язок виконувати розпорядження
законів і підзаконних правових актів
державними органами і органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, громадянами і
різними об'єднаннями.

Основними принципами законності є:

- єдність, тобто однаковість
розуміння і застосування законів та
підзаконних нормативно-правових актів
на всій території їхньої дії та щодо
однойменних суб'єктів;

- верховенство закону, тобто
регулювання всіх найважливіших
аспектів суспільного та державного
життя законами та відповідність всіх
підзаконних нормативно-правових актів
Конституції та законам;

- контроль за законністю, тобто
наявність дійового механізму
недопущення та усунення будь-яких
порушень законності з боку будь-яких
суб'єктів права;

- неминучість відповідальності за
порушення вимог закону, тобто кожен
випадок порушення закону з боку
будь-якого суб'єкта права повинен
тягнути за собою відповідне реагування
з боку держави, відповідних органів.

Прийняття органами місцевого
самоврядування рішень поза межами
власних повноважень не в спосіб
визначений законом, на переконання
суду, порушує законність і
правопорядок в державі.

Неухильне дотримання законів
забезпечується державою через
відповідні органи державної влади,
правоохоронні органи і органи
контролю, якими на рівні законів надані
відповідні повноваження.

Відповідно до статті 1 Закону України
''Про прокуратуру'' прокурорський
нагляд за додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону
України ''Про прокуратуру'' на
прокуратуру України покладаються
функції представництво інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

Положеннями частини 1 і 3 статті 36-1
Закону визначено, що представництво
прокуратурою інтересів держави в суді
полягає у здійсненні прокурорами від
імені держави процесуальних та інших
дій, спрямованих на захист держави у
випадках, передбачених законом.
Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень інтересів
держави.

В силу вимог пункту 1 частини 1 і частини
2 статті 19 коментованого Закону
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів, серед іншого, є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам.

При цьому, перевірка виконання законів
за наявності приводів може проводитися
з власної ініціативи прокурора.

Згідно пункту 2 частини 5 статті 23
Закону України ''Про прокуратуру''
прокурор, серед іншого, може звернутися
до суду щодо визнання протиправним
рішення чи окремих його положень і щодо
скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень.

Ці вимоги кореспондуються з
положеннями частини 5 статті 105 та
абзацу 11 частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до яких
адміністративний позов суб'єкта
владних повноважень може містити інші
вимоги у випадках, встановлених
законом, а суд за адміністративним
позовом суб'єкта владних повноважень
може прийняти іншу постанову у
випадках, встановлених законом.

Як вже зазначено судом вище предметом
прокурорського нагляду за додержанням
і застосуванням законів є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, вимогам Конституції
України та чинним законам, а до функцій
прокурора входить представництво
інтересів держави в суді у випадках,
визначених пунктом 2 частини 5 статті 23
Закону.

Відтак, в розгляді даної справи
прокурор наділений правом на захист
інтересів держави. Звертаючись до суду
з вимогами, передбаченими частиною 5
статті 23 Закону України ''Про
прокуратуру'', прокурор діє як посадова
особа органу державної влади. З огляду
на зазначене такі справи, незалежно від
статусу відповідача, предметно
підсудні окружним адміністративним
судам.

За змістом вимог частини 1 статті 140 і
частини 1 статті 144 Конституції України
місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Відповідно до частин 1, 2 і 4 статті 4
Європейської Хартії місцевого
самоврядування, ратифікованої
Верховною Радою України 15 липня 1997
року, головні повноваження і функції
місцевих властей визначаються
конституцією або законом. Однак це
положення не перешкоджає наділенню
місцевих властей повноваженнями і
функціями для спеціальних цілей
відповідно до закону.

Місцеві власті в межах закону мають
повне право вільно вирішувати будь-яке
питання, яке не вилучене із сфери
їхньої компетенції і вирішення якого
не доручене жодному іншому органу.

Повноваження, якими наділяються
місцеві власті, як правило, мають бути
повними і виключними.

Системний аналіз статті 4 Європейської
Хартії місцевого самоврядування
вказує на те, що органи місцевого
самоврядування, в тому числі сільські,
селищні і міські ради, районні і
області ради мають право вирішувати
будь-які питання, включені до їх
повноважень і функцій конституцією або
законами національного законодавства.
Коло таких питань і компетенція
встановлюється в межах, визначених
відповідними законами.

Така правова позиція кореспондується з
рішенням Конституційного Суду України
№7 від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009
за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до Конституції України
народ здійснює владу безпосередньо і
через органи державної влади та органи
місцевого самоврядування (частина 2
статті 5 Конституції). Основним Законом
встановлено, що місцеве самоврядування
є правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина 1 статті 140
Конституції). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради, районні
і обласні ради та їх виконавчі органи і
передбачає правову, організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень слідує, що ці
органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Главою 4 Розділу ІІ Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні''
встановлено організаційно-правову
основу місцевого самоврядування та
загальну і виключну компетенція
(повноваження) районних і обласних рад.

Стаття 43 Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' встановлює
виключну компетенцію питань, що
вирішуються районними радами на
пленарних засіданнях. Перелік
виключної компетенції у відповідних
правовідносинах включає в себе 37
пунктів частини першої і 4 пункти
частини третьої статті 43 даного Закону.

За приписами частини 2 статті 43
коментованого Закону районні ради
можуть розглядати і вирішувати на
пленарних засіданнях й інші питання,
віднесені до їх відання цим та іншими
законами. Тобто, знову ж таки Закон
закріплює можливість вирішення не
будь-яких інших питань, а тільки тих,
які законодавчо віднесені до
повноважень відповідної ради.

Таким чином, компетенція районних рад є
правовою формою виразу їх функцій, вона
водночас служить і правовим засобом їх
реалізації. Закон України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' розрізняє
загальну і виключну компетенцію
місцевих рад. Здійснюючи загальну
компетенцію, районні ради правомочні
розглядати і вирішувати питання,
віднесені Конституцією та законами
України до їх відання (частина 2 статті
43 Закону). До виключної компетенції
належать питання, які перебувають у
віданні рад і підлягають розгляду
тільки на їх пленарних засіданнях
(частини 1 і 3 статті 43 Закону). Це, як
правило, найважливіші питання
місцевого значення, розгляд і
вирішення яких не може бути делеговано
іншим органам. Загальні ж повноваження
можуть визначатися окремими законами,
в яких чітко визначено межі і обсяг
компетенції ради щодо врегулювання
того чи іншого колу правових відносин.

Дослідивши та оцінивши кожен пункт
вказаної вище норми Закону, та
об'єднавши їх в сукупному розумінні,
суд дійшов висновку, що у переліку
виключної компетенції районних рад
відсутні такі питання, як розгляд,
вирішення та прийняття рішення по
правовідносинах пов'язаних із:
зхваленням заяв, у письмовому тексті
якої містяться правова оцінка
діяльності правоохоронних органів та
вимоги, які розповсюджуються поза
межами територіальної одиниці
Тлумацької районної ради; вимаганням
від Президента України,
Прем'єр-міністра України і Кабінету
Міністрів України подання ними у
відставку; підтриманням страйку,
мітингів чи пікетів, які
організовуються і проводяться
працівниками трудових колективів
підприємств, установ і організацій
відповідно до Закону України ''Про
порядок вирішення колективних
трудових спорів (конфліктів)''.

Суд звертає увагу на те, що
Конституцією України, іншими
положеннями Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні'',
будь-яким іншим законом чи підзаконним
нормативно-правовим актом не надано
повноважень районним радам розглядати
і вирішувати питання, порушені у
пунктах 1-2 оскаржуваного рішення
Тлумацької районної ради.

Так, пунктом 1 рішення від 3 грудня 2013
року схвалено заяву депутатів
Тлумацької районної ради шостого
скликання. Вказане звернення оформлене
у вигляді додатку до рішення районної
ради, адресоване мешканцям
територіальних громад сіл, селищ і міст
Тлумацького району, депутатам
Тлумацької районної ради, Президенту
України, Прем'єр-міністру України і
Кабінету Міністрів України, та містить
оціночні судження щодо рішення Уряду
про припинення євроінтеграційних
процесів, дій правоохоронних органів, а
також подій, які мали місце в м. Києві в
ніч на 30 листопада 2013 року.

Поняття депутатського звернення
закріплено в статті 13 Закону України
''Про статус депутатів місцевих рад'',
згідно з якою депутатське звернення -
це викладена в письмовій формі вимога
депутата місцевої ради з питань,
пов'язаних з його депутатською
діяльністю, до місцевих органів
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування та їх посадових осіб, а
також керівників правоохоронних та
контролюючих органів, підприємств,
установ та організацій незалежно від
форми власності, розташованих на
території відповідної ради, здійснити
певні дії, вжити заходів чи дати
офіційне роз'яснення з питань,
віднесених до їх компетенції.

З наведеної правової норми та з
врахуванням приписів статті 43 Закону
України ''Про місцеве самоврядування в
Україні'' слідує, що відповідне
звернення може бути оформлене як
письмове депутатське звернення, а не у
вигляді рішення сесії, водночас
порушені в ньому питання повинні бути
пов'язані безпосередньо з депутатською
діяльністю, а вимоги такого звернення
можуть бути спрямовані до відповідних
органів чи суб'єктів публічного права,
розташованих виключно на території
відповідної ради.

У письмовому тексті такого звернення
районної ради, в тому числі в пунктах 2 і
3 оскаржуваного рішення містяться
вимоги, які розповсюджуються поза
межами територіальної одиниці
Тлумацької районної ради, що не входить
до компетенції відповідача, визначеної
статтею 43 Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні'' та статтями
140 і 144 Конституції України.

Щодо вимог відповідача про подання у
відставку Президентом України,
Прем'єр-міністром України і Кабінету
Міністрів України (пункт 2
оскаржуваного рішення ради від 3 грудня
2013 року), суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 113 Конституції
України, Кабінет Міністрів України є
вищим органом у системі виконавчої
влади, який відповідальний перед
Президентом України та
підпорядкований і підзвітний
Верховній Раді України у межах,
передбачених у статтях 85, 87 Конституції
України.

Статтею 12 Закону України ''Про Кабінет
Міністрів України'' визначені підстави
відставки Кабінету Міністрів України,
яка настає, зокрема, внаслідок
відставки Прем'єр-міністра України або
прийняття Верховною Радою України
резолюції недовіри Кабінету Міністрів
України та прийняття Президентом
України рішення про відставку Кабінету
Міністрів України.

Крім того, за змістом статей 14 і 15
вказаного Закону, Президент України
має право прийняти рішення про
відставку Кабінету Міністрів України.
Прем'єр-міністр України зобов'язаний
подати Президенту України заяву про
відставку Кабінету Міністрів України у
день прийняття рішення Президента
України.

Прем'єр-міністр України має право
заявити Президенту України про свою
відставку. Прем'єр-міністр України
звільняється з посади з дня видання
Президентом України указу про
відставку Прем'єр-міністра України.
Прийняття Президентом України рішення
про відставку Прем'єр-міністра України
має наслідком відставку всього складу
Кабінету Міністрів України.

Згідно положень статей 108 і 109
Конституції України, повноваження
Президента України припиняються
достроково у разі відставки,
неможливості, виконувати свої
повноваження за станом здоров'я,
усунення з поста в порядку імпічменту
та смерті. Відставка набуває чинності з
моменту проголошення ним особисто
заяви про відставку на засіданні
Верховної Ради України.

Аналіз правових норм Закону України
''Про місцеве самоврядування в Україні''
і Конституції України свідчить про те,
що переліком виключної компетенції
районних рад не передбачено також
компетенція на звернення до
правоохоронних органів із
застереженнями чи правовою оцінкою
певного змісту (правового характеру),
які мають бути враховані останніми при
виконанні своїх завдань і функцій,
визначених законодавчими актами і
посадовими обов'язками (пункт 1
оскаржуваного рішення ради від 3 грудня
2013 року).

Щодо пункту 2 оскаржуваного рішення
районної ради в частині підтримки
проведення страйку, суд зазначає
наступне.

Право на страйк закріплене у статті 44
Конституції України. Вона міститься
також у статті 4 Європейської
соціальної хартії та статті 8
''Міжнародного пакту про економічні,
соціальні і культурні права''. Рішення
про участь у страйку приймає кожен
працівник добровільно.

Відповідно до статті 44 Основного
Закону - ті, хто працює, мають право на
страйк для захисту своїх економічних і
соціальних інтересів. Порядок
здійснення права на страйк
встановлюється законом з урахуванням
необхідності забезпечення
національної безпеки, охорони здоров'я,
прав і свобод інших людей. Ніхто не може
бути примушений до участі або до
неучасті у страйку.

Правове поняття (дефініція) страйку на
рівні закону в Україні визначене лише в
Законі України ''Про порядок вирішення
колективних трудових спорів
(конфліктів)''.

Цей Закон визначає правові і
організаційні засади функціонування
системи заходів по вирішенню
колективних трудових спорів
(конфліктів) і спрямований на
здійснення взаємодії сторін
соціально-трудових відносин у процесі
врегулювання колективних трудових
спорів (конфліктів), що виникли між
ними.

За приписами статті 17 Закону України
''Про порядок вирішення колективних
трудових спорів (конфліктів)'' страйк -
це тимчасове колективне добровільне
припинення роботи працівниками
(невихід на роботу, невиконання своїх
трудових обов'язків) підприємства,
установи, організації (структурного
підрозділу) з метою вирішення
колективного трудового спору
(конфлікту).

Страйк застосовується як крайній засіб
(коли всі інші можливості вичерпано)
вирішення колективного трудового
спору (конфлікту) у зв'язку з відмовою
роботодавця або уповноваженої ним
особи, організації роботодавців,
об'єднання організацій роботодавців
задовольнити вимоги найманих
працівників або уповноваженого ними
органу, профспілки, об'єднання
профспілок чи уповноваженого нею (ними)
органу.

Тобто, страйк як крайній засіб
вирішення колективного трудового
спору може мати місце при не
врегулюванні певних соціальних і
економічних інтересів, що слідують
(виникають) виключно із трудових
відносин між працівником
(працівниками) і роботодавцем
підприємства, установи, організації
або його уповноваженою особою, з
приводу яких (інтересів) між вказаними
учасниками виник конфлікт.

Положеннями частини 3 статі 18, частин 1, 5
і 6 статті 19 Закону України ''Про порядок
вирішення колективних трудових спорів
(конфліктів)'' визначено, що страйк може
бути розпочато, якщо примирні
процедури не привели до вирішення
колективного трудового спору
(конфлікту) або роботодавець або
уповноважена ним особа, організація
роботодавців, об'єднання організацій
роботодавців ухиляється від примирних
процедур або не виконує угоди,
досягнутої в ході вирішення
колективного трудового спору
(конфлікту).

Рішення про оголошення страйку на
підприємстві приймається за поданням
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) чи іншої
організації найманих працівників,
уповноваженої згідно із статтею 3 цього
Закону представляти інтереси найманих
працівників, загальними зборами
(конференцією) найманих працівників
шляхом голосування і вважається
прийнятим, якщо за нього проголосувала
більшість найманих працівників або дві
третини делегатів конференції. Рішення
про оголошення страйку оформляється
протоколом.

Нікого не може бути примушено до участі
або до неучасті у страйку.

У разі проведення зборів, мітингів,
пікетів за межами підприємства орган
(особа), який очолює страйк, повинен
повідомити про запланований захід
місцевий орган виконавчої влади чи
орган місцевого самоврядування не
пізніше ніж за три дні.

Таким чином страйк оголошується
колективом підприємства за умови, коли
примирні процедури не привели до
вирішення колективного трудового
спору (конфлікту), і про таке рішення,
оформлене відповідним протоколом,
повідомляється орган місцевого
самоврядування.

Відповідач не подав суду будь-яких
належних та допустимих доказів про
повідомлення районну раду щодо
оголошення страйку відповідними
колективами підприємств, а також
протоколи про оголошення страйків, в
томи числі докази, що такі страйки
проводяться у зв'язку із не
врегулюванням трудового спору
(конфлікту) в межах кожного
підприємства.

Суд звертає увагу не те, що нормами
Закону України ''Про порядок вирішення
колективних трудових спорів
(конфліктів)'' і Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні'' не
визначено право органу місцевого
самоврядування у випадку надходження
повідомлення про запланований захід,
пов'язаний із страйком, приймати з
даного приводу будь-які рішення, в тому
числі підтримувати на пленарних
засіданнях районної ради страйк із
закликом до керівників підприємств,
установ і організацій вчиняти певні
дії під час відповідних заходів.

Перевіряючи дотримання відповідачем
обраної форми вирішення порушених
питань - у вигляді рішення, суд зазначає
наступне.

Відповідно до згаданого вище рішення
Конституційного Суду України №7 від 16
квітня 2009 року у справі №1-9/2009 в
Основному Законі передбачено форми та
засоби реалізації права
територіальних громад на місцеве
самоврядування і вказано, що органи
місцевого самоврядування в межах
повноважень, визначених законом,
приймають рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території
(частина перша статті 144 Конституції).
На основі цього положення Конституції
України в Законі 280/97-ВР визначено, що у
формі рішень рада приймає нормативні
та інші акти (частина 1 статті 59 Закону
280/97-ВР). Проаналізувавши функції і
повноваження органів місцевого
самоврядування, врегульовані
Конституцією України та іншими
законами України, Конституційний Суд
України дійшов висновку, що органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Тобто, юридичним способом реалізації
повноважень місцевих рад, в силу вимог
статті 144 Конституції України і статті
59 Закону 280/97-ВР, є нормативні та
ненормативні акти, які приймаються у
формі рішення.

Але, при цьому суд зазначає, що ані
кожен із депутатів районної ради, ані
голова районна рада як і кожен
громадянин України не позбавлені
права, до виразу своєї власної
індивідуальної чи колективної думки,
позиції, власного заклику, промови
тощо, адресованої окремому учаснику
територіальної громади, якомусь
колективові, підприємству, установі,
організації, посадовій особі, органу
державної влади чи місцевого
самоврядування, відповідним суб'єктам
публічного права, їх керівникам чи
народові в загалом. Це є власним
закликом окремого депутата, чи
більшості депутатів від місцевої ради
без встановлення вимог та
обов'язковості виконання чи ні, що
публічно висловлюється у сесійній залі
місцевої ради одноособово або
колективно під час пленарного
засідання, чи поза межами нього. Такі
звернення чи позиція розраховані саме
на донесення та підтримку власної або
колективної думки, міркувань
громадянина, громади, розуміння тих чи
інших правовідносин, політичного і
соціального стану держави тощо. Всі
порушені у пунктах 1-3 оскаржуваного
рішення питання можуть, в тому числі
викладатися окремими депутатами чи
всіма бажаючими у індивідуальних чи
колективних письмових зверненнях.
Однак, згадані звернення чи
декларативна позиція (заклик, промова,
думка) не потребують затверджень в
органах місцевого самоврядування, в
тому числі на пленарних засіданнях
районних рад у формі рішення, оскільки
вказане не визначено чинним
законодавством. А в силу вимог частини 2
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

При розгляді і вирішення по суті
заявлених позовних вимог судом
встановлено, що оскаржувані пункти 1-2
рішення прийнятті поза межами
повноважень та не в спосіб, визначених
Конституцією України і Законом 280/97-ВР.

З урахуванням відсутності у
відповідача повноважень на розгляд
питань, вирішених пунктами 1-2 рішення
від 3 грудня 2013 року №427-23/13, відсутнє і
право районної ради надсилати таке
рішення, як прийняте поза межами своєї
компетенції, Президенту України,
Верховній Раді України, Кабінету
Міністрів України та оприлюднювати
його в засобах масової інформації,
розміщувати на офіційному сайті
районної ради, а також контролювати
його виконання (пункти 3, 4, 5 рішення від
3 грудня 2013 року №427-23/13).

Оскаржене рішення районної ради в
розумінні вимог статті 59 Закону 280/97-ВР
не є нормативно-правовим, нормативним
або іншим (ненормативним) актом, а
відтак у відповідності до пункту 1
частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
та пункту 2 частини 5 статті 23 Закону
України ''Про прокуратуру'', рішення
сесії Тлумацької районної ради від 3
грудня 2013 року №427-23/13 підлягає
визнанню протиправним та скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
вимоги позивача обґрунтованими, а
позов таким, що підлягає до
задоволення.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та
скасувати рішення 23 сесії VІ
демократичного скликання Тлумацької
районної ради від 3 грудня 2013 року
№427-23/13 ''Про суспільно-політичну
ситуацію в Україні''.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Постанова в повному обсязі складена
24.01.2014 року.

Суддя
/підпис/
Чуприна О.В.