Справа № 804/16430/13-а
Суддя: Ляшко Олег Борисович
Дата ухвалення: 2014-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючий суддяЛяшко О.Б., при
секретаріСтавицькому О.В., за участю:
позивача представників відповідача
ОСОБА_3, Ковальової Н.Л., Гаращенко В.Є.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної
податкової інспекції у Кіровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -
Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі
- ФОП ОСОБА_3.) звернулась до суду з
адміністративним позовом, в якому з
урахуванням заяви про зменшення
позовних вимог просить:
- визнати протиправним та частково
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Кіровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
27.08.2013 року в частині визначення
Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 6908 грн. 50 коп., з
яких: за основним платежем 5614,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 1294,50
- визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Кіровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3
визначено грошове зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб в сумі
8240 грн. 45 коп., з яких: за основним
платежем 6592,36 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 1648,09 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що
висновки документальної планової
перевірки фінансово-господарської
діяльності з питань дотримання ФОП
ОСОБА_3 вимог податкового, валютного та
іншого законодавства за період з 01.04.2010
року по 31.12.2012 року, є хибними, не
ґрунтуються на дійсних фактичних
обставинах та зроблені у зв'язку з
невірним застосуванням норм
податкового законодавства, а
оскаржувані податкові повідомлення -
рішення є протиправними та підлягають
скасуванню.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала та надала пояснення,
аналогічні викладеним у позовній
заяві.

Представники відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнали та
просили в їх задоволенні відмовити
через безпідставність. Згідно наданих
до суду письмових заперечень та
документів на їх підтвердження
пояснили, що посадові особи Державної
податкової інспекції у Кіровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (далі - ДПІ у
Кіровському районі м.
Дніпропетровська) діяли в межах
повноважень та у спосіб, визначений
законодавством України, а відтак
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, є правомірними
та підлягають, на думку відповідача,
виконанню відповідно до вимог чинного
законодавства.

Дослідивши матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, на яких ґрунтуються вимоги
позову, оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
встановив наступні обставини справи та
надав їм правову оцінку.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.77.1 ст.77
Податкового кодексу України,
відповідно до наказу ДПІ у Кіровському
районі м. Дніпропетровська від 05.07.2013
року №13, направлення від 16.07.2013 року №38
та плану-графіка проведення планових
перевірок суб'єктів господарювання на
ІІІ квартал 2013 року, посадовими особами
ДПІ у Кіровському районі м.
Дніпропетровська проведена
документальна планова перевірка
фінансово-господарської діяльності з
питань дотримання ФОП ОСОБА_3 вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2010 року по
31.12.2012 року, за результатами якої
складено акт від 12.08.2013 року
№217/173/НОМЕР_1 (далі - акт перевірки від
12.08.2013 року).

Відповідно до висновків акту перевірки
від 12.08.2013 року документальною плановою
перевіркою встановлено порушення ФОП
ОСОБА_3:

1. абз.5 п.6 ст.128 Господарського
кодексу України в частині неведення
обліку доходів та витрат за період з
01.04.2010 року по 31.12.2010 року (на перевірку
підприємством не надано книгу обліку
доходів та витрат №1-Д/367 від 15.04.2010
року);

2. п.177.10 ст.177 Податкового кодексу
України, п.3 Порядку ведення Книги
обліку доходів та витрат, яку ведуть
фізичні особи-підприємці, крім осіб, що
обрали спрощену систему оподаткування,
і фізичні особи, які провадять
незалежну професійну діяльність,
затвердженого наказом ДПА України від
24.12.2010 року №1025 в частині неналежного
ведення обліку доходів та витрат за
період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року (в гр.3
книги не відображено отриману суму
доходу від здійснення діяльності із
сумарним підсумком за квартал);

3. ст.177 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок з доходів фізичних осіб від
здійснення підприємницької діяльності
за 2012 рік - 4754,33 грн.;

4. п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України від 03.04.1997 року №168/97-ВР «Про
податок на додану вартість», п.198.3, 198.6
ст.198 Податкового кодексу України, в
результаті чого знижено податок на
додану вартість за період, що
перевірявся, на загальну суму 7546 грн., в
тому числі за 2020 рік у сумі 1610 грн., за 2011
рік у сумі 2111 грн., за 2012 рік у сумі 3825
грн.

Не погодившись з висновками акту
перевірки від 12.08.2013 року, позивач
подала начальнику ДПІ у Кіровському
районі м. Дніпропетровська
заперечення на акт перевірки вих. №1/08-13
від 15.08.2013 року.

Відповідно до листа ДПІ у Кіровському
районі м. Дніпропетровська від 22.08.2013
року №3129/10/14-316, податковим органом
розглянуто заперечення на акт
перевірки та зазначено, що податкова
інспекція не погоджується з доводами,
викладеними у запереченнях на акт
перевірки від 15.08.2013 року, та вказує, що
ФОП ОСОБА_3 донараховано суму податку з
доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності в розмірі
6592,36 грн., в тому числі за 2011 рік - 1838,03
грн., за 2012 рік - 4754,33 грн.; та суму
податку на додану вартість в розмірі 7546
грн., в тому числі за 2010 рік у сумі 1610
грн., за 2011 рік у сумі 2111 грн., за 2012 рік у
сумі 3825 грн.

За результатами перевірки ДПІ у
Кіровському районі м.
Дніпропетровська прийнято:

- податкове повідомлення-рішення
№ від 27.08.2013 року, яким Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_3 збільшено
грошове зобов'язання з податку на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів в сумі 9323 грн. 50 коп., з
яких: за основним платежем 7546 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 1777,50
грн.

- податкове повідомлення-рішення
№ від 27.08.2013 року, яким Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_3 збільшено
грошове зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в сумі 8240 грн. 45
коп., з яких: за основним платежем 6592,36
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 1648,09 грн.

У порядку адміністративного
оскарження позивачка звернулась до
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області зі скаргою
про перегляд вказаних податкових
повідомлень-рішень вих№1-1209-13 від 12.09.2013
року,

Натомість рішенням про результати
розгляду первинної скарги від 11.11.2013
року №3795/10/04-36-10-04-09 податкові
повідомлення-рішення № та №
від 27.08.2013 року залишено без змін, а
скаргу ФОП ОСОБА_3 - без задоволення.

У зв'язку з викладеним, ФОП ОСОБА_3
звернулась до суду з вимогами:

- податкове повідомлення-рішення
№ від 27.08.2013 року визнати
протиправним та скасувати в частині
збільшення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість із
вироблених в Україні товарів в сумі
6908,50 грн., у тому числі податок на додану
вартість в сумі 5614 грн., та фінансові
санкції в сумі 1294,50 грн.;

- податкове повідомлення-рішення
№ від 27.08.2013 року визнати
протиправним та скасувати повністю.

З наявних в матеріалах справи доказів,
письмових пояснень сторін та усних
пояснень, наданих представниками
відповідача у судових засіданнях,
вбачається, що актом перевірки від
12.08.2013 року зафіксовано завищення ФОП
ОСОБА_3 у 2011-2012 роках валових витрат та,
відповідно, заниження оподаткованого
доходу на загальну суму 43949,05 грн., за
рахунок неправомірного включення ФОП
ОСОБА_3 до складу валових витрат
вартості витрат на бензин та
компенсації за легковий автомобіль в
сумі 40551,55 грн., а також витрат на
придбання кондиціонеру в сумі 3397,50 грн.

Суд щодо зазначеного висновку
податкового органу вважає за необхідне
зазначити наступне.

Щодо включення ФОП ОСОБА_3 до складу
валових витрат вартості витрат на
бензин та компенсації за легковий
автомобіль в сумі 40551,55 грн. суд
встановив такі обставини.

Протягом перевіряємого період у ФОП
ОСОБА_3 мала господарські відносини з
контрагентами-покупцями за договорами
поставки. Як зазначено в п.1.17 акту
перевірки від 12.08.2013 року
«транспортування товару здійснюється
транспортом покупців або з залученням
сторонніх перевізників на підставі
виписаних рахунків та актів
приймання-здачі виконаних робіт».
Проте, зазначене не відповідає
дійсності.

Так, судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що згідно
договорів поставки, укладених
позивачкою з суб'єктами
господарювання, поставка товарів
здійснюється транспортом та за рахунок
ФОП ОСОБА_3 (договори поставки від
14.04.2011 року №10411 з ПП «ОСОБА_8», п.5.2.2; від
04.05.2011 року №10511 з ПВТФ
«Кріоліт-Дніпро», п.5.2.2; від 31.08.2011 року
№1/8-11 з ТОВ «Кондитерська фабрика
«Стимул», п..5.2.2; від 23.11.2012 року №11112 з
ТОВ «Кондитерпром-КР», п.2.1; від 06.11.2011
року №06/07К з ТОВ «Леко Стайл» п.3.8; від
22.08.2011 року №017/11 з ТВФ «Центурія», п.2.7;
від 26.09.2011 року №179-11 з ТОВ «Геліус ЛТД»,
п.3.2; від 11.01.2012 року №09-12 з ТОВ
«Солвент», п.2.1; від 14.03.2012 року №458 з ТОВ
ТД «РосКосметика», п.3.5). Наведені
договори надавались контролюючому
органу при проведенні перевірки,
підтвердженням чого є опис документів,
які передані до перевірки ФОП ОСОБА_3,
та копію якого долучено до матеріалів
справи.

Судом під час розгляду справи
встановлено, що з метою виконання
договірних зобов'язань перед
контрагентами щодо поставки товарів та
для забезпечення процесу виробництва
(у тому числі надання в лабораторії
Держсанепідслужби сировини на
експертизу, придбання матеріалів по
охороні праці та інших матеріалів
згідно вимог санітарного
законодавства, повірка приборів, виїзд
технологів підприємства для
презентації ароматизаторів власного
виробництва для подальшого їх руху,
придбання тари, а саме: гофроящиків,
каністр, пакетів для продукції,
отримання сировини для виробництва
продукції тощо) ФОП ОСОБА_3 залучає
власні автомобілі співробітників
менеджера ОСОБА_6, державний номер
НОМЕР_4 марка ЗАЗ 1102 (пікап), який
належить йому на праві власності, та
автомобіль завідуючого виробництвом
ОСОБА_7, державний номер НОМЕР_5 марка
РЕНО МЕГАНЕ (седан), який
розпоряджається автомобілем на
підставі довіреності від 09.02.2010 року.

Залучення зазначених транспортних
засобів здійснено на підставі
договорів про виплати компенсацій за
використання власного автомобіля від
03.10.2011 року, укладених з ОСОБА_7 та
ОСОБА_6

Судом також встановлено, що на
підтвердження використання зазначених
власних автомобілів співробітників в
господарській діяльності ФОП ОСОБА_3
офорлювалися подорожні листи, які
заповнювалися кожного дня згідно
Наказу Держкомстату України від 17.02.1998
року №74, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.03.1998
року за №149/2589 «Про затвердження
типової форми №3 «Подорожній лист
службового легкового автомобіля» та
Інструкції про порядок застосування
подорожного листа службового
легкового автомобіля та обліку
транспортної роботи (далі - Інструкція).

П. 1.2 Інструкції роз'яснено, що до
категорії службових легкових
автомобілів належать легкові
автомобілі, які перебувають на балансі
юридичних осіб і використовуються для
задоволення власних потреб, а також
можуть надаватися замовнику на
договірних умовах (з водієм).

Відповідно до абз.2 п.2.1 Інструкції
подорожній лист службового автомобіля
(надалі - "подорожній лист")
оформлюється тільки на один робочий
день (зміну) і видається за умови здачі
водієм подорожнього листа за
попередній день роботи. На більший
строк подорожній лист видається у
випадках транспортного обслуговування
у міжміському сполученні понад одну
добу відповідно до наказу чи
розпорядження перевізника. Видача
подорожнього листа реєструється у
диспетчерському журналі за такими
реквізитами: дата видачі, номер
подорожнього листа, прізвище та
ініціали водія, його підпис при
одержанні подорожнього листа, дата
повернення подорожнього листа, підпис
відповідальної особи.

Згідно п.2.2 Інструкції перед видачею
водієві подорожнього листа диспетчер
(або інша відповідальна особа
перевізника) заповнює його таким чином:

- на лицьовому боці у верхньому лівому
куті ставить штамп перевізника,
записує номер подорожнього листа і
дату його видачі (число, місяць, рік),
які повинні відповідати номеру та даті
реєстрації подорожнього листа у
диспетчерському журналі, найменування
та код режиму роботи водія, згідно з
яким нараховується заробітна плата
(робота у буденні дні, відрядження,
робота у вихідні дні і т. д.), вказує
марку, державний та гаражний номери
автомобіля, прізвище, ініціали, номер
посвідчення і табельний номер водія,
який одержує подорожній лист, а також
номер колони та бригади, до складу яких
належать автомобіль і водій;

- на підставі умов договору (заявки)
замовника або завдання керівництва
підприємства (установи) у графі 1
розділу I "Завдання водієві" записує
найменування і адресу замовника, до
якого повинен прибути автомобіль для
виконання завдання або прізвище,
ініціали та посаду відповідальної
особи підприємства (установи) у
розпорядження якого надається
автомобіль; у графі 2 - час прибуття
автомобіля до замовника, у графі 3 - час
вибуття відповідно до заявки чи
графіка роботи (год., хв.) або відповідно
до моменту початку та кінця
обслуговування посадової особи. Право
зміни завдання має тільки перевізник, у
виняткових випадках - замовник з
відповідним записом у рядку "Особливі
відмітки" на зворотному боці
подорожнього листа;

- у рядку 11 розділу III "Рух пального"
диспетчер робить запис про залишок
пального за даними попереднього
подорожнього листа;

- у рядку "Посвідчення водія перевірив,
завдання видав" підписом стверджує
достовірність заповнених ним
реквізитів подорожнього листа та
наявність у водія його посвідчення.

Судом досліджено копії долучених до
матеріалів справи подорожніх листів та
встановлено, що усі, передбачені
Інструкцією для обов'язкового
заповнення графи, заповнені.

Крім того, судом з'ясовано, що витрати
пального списувались відповідно до
Норм витрат палива і мастильних
матеріалів на автомобільному
транспорті, затверджених Наказом
Міністерства транспорту України від
10.02.1998 року №43та з урахуванням наданих
позивачем та долучених до матеріалів
справи копій фіскальних чеків.

Як слідує з тексту договорів про
виплати компенсацій за використання
власного автомобіля від 03.10.2011 року,
укладених ФОП ОСОБА_3 з працівниками
ОСОБА_7 та ОСОБА_6, автомобіль
використовується
власником(користувачем)-працівником
при здійсненні своїх трудових
обов'язків, за що працівник і отримує
від позивача компенсацію у розмірі
щомісячної амортизації.

Як слідує з листа ДПА у м. Києві від
09.11.2006 року №911/10/31-106, до складу валових
витрат платника податку можуть бути
віднесені витрати на відшкодування
вартості послуг фізичної особи лише в
тому випадку, якщо ці витрати пов'язані
з веденням господарської діяльності
платника податку та підтверджені
відповідними документами первинного
бухгалтерського обліку, а не з
фінансуванням особистих потреб
фізичних осіб - працівників
підприємства. У листі ДПА зазначається,
що витрати на відшкодування вартості
послуг працівника за використання ним
у службових цілях власного легкового
автомобіля повинні бути підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
якими є заява працівника, договір між
працівником і підприємством,
відповідні накази керівника
підприємства щодо відшкодування
витрат працівникові, дорожні листи,
чеки на придбання пально-мастильних
матеріалів тощо.

Аналогічної позиції дотримується й
Державний комітет з регуляторної
політики та підприємництва у своєму
листі від 31.05.2007 року №3909.

Дослідженими у судовому засіданні
доказами підтверджено, що використання
працівниками власних автомобілів за
договорами з ФОП ОСОБА_3 безпосередньо
пов'язане з виконанням ними своїх
службових обов'язків, адже вони
працюють завідуючим виробництвом та
менеджером та відповідно
використанням цих автомобілів
пов'язане з веденням господарської
діяльності ФОП ОСОБА_3.

За таких обставин та враховуючи зміст
доданих до матеріалів справи
документів (договорів, подорожніх
листів, фіскальних чеків тощо), суд не
погоджується з висновком фахівців ДПІ
у Кіровському районі м.
Дніпропетровська стосовно завищення
позивачем валових витрат шляхом
включення ним до їх складу коштів,
нарахованих фізичним особам за
використання ними власних легкових
автомобілів у службових цілях на
підставі договорів та витрат на бензин
для експлуатації цих автомобілів за 2011
рік у сумі 8856 грн. та у 2012 році в сумі
31695,55 грн.

Щодо доводів відповідача про
неправомірне включення ФОП ОСОБА_3 до
складу валових витрат вартості витрат
на придбання кондиціонеру в сумі 3397,50
грн., що відповідно призвело до
заниження оподаткованого доходу, суд
звертає увагу на такі обставини.

З матеріалів справи встановлено що
протягом 2011 року ФОП ОСОБА_3 придбала
кондиціонер. З пояснень сторін судом
встановлено, що позивачем у додатку
«Розрахунок податкових зобов'язань з
податку на доходи фізичних осіб,
отриманих фізичною особою-підприємцем
від провадження господарської
діяльності» до податкової декларації
про майновий стан і доходи, було
заповнено графу 6 «Інші витрати,
включаючи вартість виконаних робіт,
наданих послуг» у сумі 55943,12 грн. Для
підтвердження цієї суми відповідачу
було надано розшифровку всіх одержаних
товарно-матеріальних цінностей та
послуг, придбаних позивачем у 2011 році і
віднесених до інших витрат, яка
знаходиться у справі ФОП ОСОБА_3, що не
заперечується і відповідачем. Так, в
розшифровці зазначено, які ТМЦ не
відносяться до витрат, оскільки є
основними засобами. Позивачем було
усно зазначено, що оскільки
кондиціонер (виділено червоним
кольором, а у печатному форматі - темний
колір), є основним засобом, то його до
складу витрат позивачем не включено.

Також представником позивача надано, а
судом досліджено та долучено до
матеріалів справи розрахунок
документально підтверджених інших
витрат, пов'язаних з провадженням
господарської діяльності по коду 15.89.0 у
2011 році, відображеному у додатку 7
декларації про майновий стан та доходи,
визначено суму таких витрат в розмірі
55943,12 грн. Загальна сума цих витрат
складає 56498,26 грн., з якої видно, що якби
позивач включив до витрат вартість
кондиціонера, то ця сума складала б
59895,76 грн. (інші витрати 56498,26 грн. +
кондиціонер 3397,50 грн.).

За таких обставин суд не погоджується з
висновком фахівців ДПІ у Кіровському
районі м. Дніпропетровська стосовно
завищення позивачем валових витрат
шляхом включення до їх складу коштів на
придбання кондиціонеру, оскільки судом
встановлено, що витрати на придбання
кондиціонеру до валових витрат ФОП
ОСОБА_3 не було віднесено.

Проаналізувавши викладене, суд дійшов
висновку про протиправність
визначення посадовими особами ДПІ у
Кіровському районі м.
Дніпропетровська ФОП ОСОБА_3 грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб в сумі 8240 грн. 45 коп., з
яких: за основним платежем 6592,36 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 1648,09
грн., у зв'язку з чим податкове
повідомлення-рішення № від 27.08.2013
року підлягає скасуванню.

Також як вбачається з матеріалів
справи та пояснень представників
сторін у судових засіданнях,
перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_3
завищено податковий кредит жовтня 2010
року - грудня 2012 року та, відповідно,
занижено ПДВ, що підлягає сплаті до
бюджету на загальну суму 7546 грн. з
причини включення до складу
податкового кредиту податкових
накладних, оригіналі яких на момент
перевірки були відсутні та сум ПДВ по
придбаним товарам, які у подальшому не
використовувались в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Суд критично ставиться до таких
доводів фахівців відповідача з огляду
на таке.

Як вбачається з матеріалів справи,
контролюючий орган встановив
неправомірне включення ФОП ОСОБА_3 до
складу податкового кредиту жовтня 2010
року - грудня 2012 року суму ПДВ в розмірі
3700,75 грн. по придбаному бензину та до
складу податкового кредиту липня 2011
року суму ПДВ в розмірі 679,50 грн. по
придбаному кондиціонеру, які в
подальшому не використовувались в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника, чим
порушено п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України.

Натомість, як вже було зазначено
раніше, судом встановлено, що з метою
виконання договірних зобов'язань перед
контрагентами щодо поставки товарів та
для забезпечення процесу виробництва
ФОП ОСОБА_3 залучає власні автомобілі
співробітників на підставі договорів
про виплати компенсацій за
використання власного автомобіля від
03.10.2011 року, укладених з ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 Враховуючи, що зазначені
транспортні засоби та, відповідно,
бензин використовувались в
господарській діяльності позивача, що
підтверджується матеріалами справи.
Отже, ФОП ОСОБА_3 правомірно віднесено
до складу податкового кредиту жовтня
2010 року - грудня 2012 року суму ПДВ в
розмірі 3700,75 грн. по придбаному бензину.
Крім того, судом встановлено, що
придбаний у липні 2011 року кондиціонер
віднесений позивачем до основних
засобів та використовується в
господарській діяльності позивача з
метою забезпечення передбаченого п.7.2
технічних умов ТУ У 24.6--001:2011 від
14.03.2011 року температурного режиму для
зберігання ароматизаторів, а тому сума
ПДВ в розмірі 679,50 грн. по придбаному
кондиціонеру правомірно підлягає
включенню до складу податкового
кредиту липня 2011 року.

Також відповідач дійшов висновку про
неправомірне включення ФОП ОСОБА_3 до
складу податкового кредиту грудня 2010
року податкової накладної №010601 від
01.06.2010 року на загальну суму 2505,80 грн., в
т.ч. ПДВ 417,63 грн., виписаної
постачальником ТОВ «Альфа Депозито»
(ІПН 41). В обґрунтування своєї
позиції представник відповідача
посилається на те, що Законом України
«Про податок на додану вартість»
№168/97-ВР від 03.04.1997 року, не передбачено
можливості для платника приймати
самостійне рішення щодо відстрочення
реалізації своїх прав на отримання
податкового кредиту після настання
дати виникнення права на податковий
кредит.

Натомість суд зазначає, що підставою
для нарахування податкового кредиту у
відповідності до п.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» є податкова накладна, яка
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), тобто за
наявності такої податкової накладної
платник податку не позбавлений права
формувати власний податковий кредит
незалежно від того, що такі податкові
накладні отримані ним в періоді іншому
ніж той, в якому ці накладні були
виписані. При цьому, невключення
платником податків до складу
податкового кредиту податкових
накладних в межах звітного періоду не
свідчить про неможливість
використання такого права в майбутніх
податкових періодах і не є тотожним
відмові платника податків від
формування власного податкового
кредиту.

При цьому суд звертає увагу, що у
відповідності до пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними.

Враховуючи, що ФОП ОСОБА_3 у
відповідності до положень пп.7.2.6 п.7.2,
пп.7.4.1 п.7.4, пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» до
складу податкового кредиту включено
суми податку на додану вартість в
розмірі 417,63 на підставі податкової
накладної №010601 від 01.06.2010 року на
загальну суму 2505,80 грн., суд приходить
до висновку про неправомірність
виключення такої суми податку зі
складу податкового кредиту.

Щодо висновків відповідача про
неправомірність включення ФОП ОСОБА_3
до складу податкового кредиту за
червень 2011 року податкової накладної
б/н від травня 2011 року на суму ПДВ 439,96
грн. у зв'язку з її відсутністю або
ненаданням позивачем при проведенні
перевірки та в рамках розгляду
заперечень на акт перевірки, то суд
зазначає, що така накладна має №10,
датована 12.05.2011 року відсутність її в
ході проведення перевірки не доведена
відповідачем, судом встановлено, що
відомості стосовно даної накладної
були надані з податковою звітністю, що
підтверджується реєстром виданих та
отриманих накладних, копія якого
долучена також до матеріалів справи.
Таким чином, представниками
відповідача неправомірно виключено
таку суму податку зі складу
податкового кредиту.

Також щодо того, що ФОП ОСОБА_3 сума ПДВ
по податковій накладній №141002 від 14.10.2010
року на загальну суму 2896,31 грн., в тому
числі ПДВ 482,71 грн. у податковій
декларації по податку на додану
вартість за жовтень 2010 року була
«зазначена не в повному обсязі, а
тільки в сумі 374 грн.», то суд встановив,
що позивачем самостійно була
виправлена ця помилка шляхом подання
уточненого розрахунку у вересні 2011
року на підставі п.50.1 ст.50 Податкового
кодексу України та у строки,
передбачені п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України, в якій була виправлена
помилка по податковому кредиту на суму
109 грн.

Доводи відповідача стосовно
неналежних дій позивача при
виправленні наведеної помилки, що
призвело до задвоєння в податковому
обліку суми податкового кредиту й,
відповідно, його безпідставного
неправомірного завищення, не
підтвердилися належними доказами та
спростовані наявними в матеріалах
справи доказами, зокрема випискою з
облікового рахунку ФОП ОСОБА_3

Враховуючи викладені вище обставини,
долучені до матеріалів справи докази
та пояснення представників сторін,
надані у судових засіданнях, суд вважає
протиправним визначення ФОП ОСОБА_3
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 6908 грн. 50 коп., з
яких: за основним платежем 5614,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 1294,50
грн., а відтак вважає податкове
повідомлення-рішення № від 27.08.2013
року таким, що підлягає скасуванню в
цій частині.

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд прийшов до висновку,
що наведені в позовній заяві обставини
підтверджуються належними та
достатніми доказами, які свідчать про
обґрунтованість позовних вимог
позивача до податкового органу про
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Статтею 124 Конституції України
передбачено, що юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі, водночас частиною
2 статті 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади
(до яких належать органи державної
податкової служби) та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно п.1 ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Заперечуючи проти позову, відповідач,
який відповідно до норм Податкового
кодексу України та за визначенням КАС
України є суб'єктом владних
повноважень, правомірність винесення
спірних податкових повідомлень-рішень
належним чином не довів.

Згідно частини 1 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст. 2, 8-12, 69, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Кіровському районі м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
27.08.2013 року в частині визначення
Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 6908 грн. 50 коп., з
яких: за основним платежем 5614,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 1294,50
грн.

Визнати протиправним та скасувати
повністю податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Кіровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
27.08.2013 року, яким Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_3 визначено
грошове зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в сумі 8240 грн. 50
коп., з яких: за основним платежем 6592,36
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 1648,09 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
судовий збір у розмірі 173,00 грн. (сто
сімдесят три грн. 00 коп.).

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
через Дніпропетровський окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня отримання копії повного
тексту постанови. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова суду, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено
29 січня 2014 року

Суддя О.Б. Ляшко