Справа № 826/19015/13-а
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2014-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Смолія І.В., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу:
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Лідер Нафта»до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м.
Києвіпровизнання протиправним та
скасування податкових
повідомлень-рішень На підставі ч.4 ст. 122
Кодексу адміністративного судочинства
України, Суд розглядає справу у
письмовому провадженні.
Обставини справи:
Позивач звернувся до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві (далі -
відповідач або податковий орган) про
визнання протиправним та скасування
податкових повідомлень-рішень.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку позивача, відповідачем у
порушення норм податкового
законодавства України, прийняті
протиправні податкові
повідомлення-рішення, якими позивачу
неправомірно збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість та податку на прибуток. У
судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав в повному обсязі, змін
та доповнень до позову не подав.
Представник відповідача в судовому
засіданні позов заперечив в повному
обсязі, в обґрунтування заперечень на
позов зіслався на обставини викладені
в письмових запереченнях на позов.
У судовому засіданні 25.12.13р. суд у
зв'язку із заявленим сторонами
клопотанням та у відповідності до
вимог ч. 4 ст. 122 КАС України перейшов до
розгляду справи в порядку письмового
Розглянувши подані позивачем
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представника позивача,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва, -
Працівниками Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі ГУ
Міністерства Доходів і Зборів України
у м. Києві було проведено документальну
планову перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лідер
Нафта» з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 11 листопада
2011 р. по 31 грудня 2012 р. За результатами
перевірки складено акт від 10.09.13р. №
850/22-07/37931989 (надалі - акт перевірки).
Проведеною перевіркою встановлено
допущення позивачем порушень
податкового законодавства, а саме :
пп. 14.1.27, 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 138.2 ст. 138
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено зобов'язання
з податку на прибуток приватних
підприємств в сумі 1 165 490,00грн.
пп. 14.1.27, 14.1.36, 14.181 п. 14.1 ст. 14, п. 198.3, 198.6
ст. 198, п. 201.11 ст. 201 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 1 109 990,00грн.
п. 9 ст. 3 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій в сфері
торгівлі, громадського харчування та
У зв'язку із встановленням допущення
позивачем зазначених вище порушень
податкового законодавства Державною
податковою інспекцією у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби винесено
податкові повідомлення-рішення, а саме
визначено суму зобов'язання з податку
на прибуток в розмірі 1 456 863,00грн. в тому
числі за основним платежем в сумі 1 165
490,00грн. та штрафні санкції в розмірі 291
визначено суму зобов'язання з податку
на додану вартість в розмірі 1 387 488,00грн.
в тому числі за основним платежем в
сумі 1 109 990,00грн. та штрафні санкції в
розмірі 277 498,00грн.
накладено штрафні санкції у розмірі 7
820,00грн. за порушення Закону України
«Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій в сфері
торгівлі, громадського харчування та
Позивач не погоджується із прийнятими
податковим органом податковими
повідомленнями-рішеннями, вважає їх
протиправним та надуманим, а тому
звернувся до суду з позовом щодо їх
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд прийшов до переконання про
безпідставність позовних вимог
виходячи з наступних міркувань.
Відповідно до висновків податкового
органу, викладених в акті перевірки,
підставою для донарахування позивачу
зобов'язань з податку на додану
вартість та податку на прибуток
слугували висновки щодо
безпідставного віднесення позивачем
до складу валових витрат та
податкового кредиту коштів сплачених
при взаємовідносинах з ТОВ
«Магнатек-Форт» оскільки правочини,
укладені позивачем з таким
контрагентом, укладено без мети
настання реальних наслідків, та на
переконання податкового органу, є
Судом встановлено, що між позивачем та
ТОВ «Магнатек-Форт» укладено договори
поставки нафтопродуктів № 13-2012 від
27.01.12р. та №18-2012 від 07.02.12р.
Разом з тим як перевіркою так і судом
встановлено, що ТОВ «Магнатек-Форт»
фактично не мало змоги виконати свої
зобов'язання за вказаними правочинами,
в силу того, що в перевіряє мий період
основним постачальником ТОВ
«Магнатек-Форт» відповідно до поданої
до податкового органу звітності та
проведеної перевірки було ТОВ
«Вето-Сервіс», яке в свою чергу
здійснює діяльність поза межами
правового поля, а діяльність такого
спрямована виключно на мінімізацію
податкових зобов'язань третіх осіб.
Вказані обставини також
підтверджуються обставинами
викладеними у акті від 06.09.2013 №
838/22-07/37818180 про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки ТОВ «МАГНАТЕК-ФОРТ» (код за
податкового законодавства по податку
на прибуток та податку на додану
вартість за період з 11.11.2011 по 31.12.2012 по
взаємовідносинам з ТОВ «Лідер Нафта»
Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів в
Київській області від 12.03.2013р.
№46/22-03/31292493 «Про результати проведення
документальної невиїзної позапланової
перевірки ТОВ „Вето-Сервіс" (код за
податкового законодавства за період
01.01.2011 р. по 30.06.2012 р.
Зазначені обставини не спростовано
представником позивача у судових
засіданням, а тому за відсутності інших
достатніх та належних доказів, які б
підтверджували реальне здійснення
господарських операцій, на підставі
яких сформований податковий кредит та
валові витрати за спірними
господарськими операціями, самі по
собі податкові накладні не
підтверджують право позивача на його
Як зазначено Вищим адміністративним
судом України в інформаційному листі
від 20 липня 2010 року №1112/11/13-10 "Проблемні
питання застосування законодавства у
справах за участю органів державної
податкової служби", процесуальна
діяльність суду із встановлення
обґрунтованості права платника
податку на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість повинна включати такі
етапи: 1. Встановлення факту
здійснення господарської операції. 2.
Встановлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції. 3. Встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг) спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг) і
господарською діяльністю платника
податку. 4. Встановлення дотримання
платником податку спеціальних вимог
щодо документального підтвердження
сум податкового кредиту та/або
бюджетного відшкодування з податку на
Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.
Водночас статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
Згідно зі статтею 198.1 вищезазначеного
кодексу, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.
Статтею 198.2 ПК України встановлено, що
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.
У відповідності до п. 198.6 ст. 198 ПК
України, Не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу. У разі
якщо платник податку не включив у
відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати складання
податкової накладної. Платники
податку, що застосовували касовий
метод до набрання чинності цим
Кодексом або застосовують касовий
метод, мають право на включення до
податкового кредиту сум податку на
підставі податкових накладних,
отриманих протягом 60 календарних днів
з дати списання коштів з банківського
рахунка платника податку. Для
банківських установ при одержанні ними
права власності на заставне майно з
метою подальшого продажу таке право
зберігається до моменту продажу такого
Згідно з пунктом 201.1 статті 201 ПК
України, платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих рядках: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
З аналізу зазначених норм вбачається,
що визначальним фактором для
формування податкового кредиту
платником податку на додану вартість є
відповідність податкової накладної
порядку її заповнення та подальше
використання придбаних товарів
(основних фондів) в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.
Як вбачається з обставин справи,
позивач в податкових деклараціях з
податку на додану вартість в складі
податкового кредиту відобразив суми
податку на додану вартість на підставі
податкових накладних, виписаних
контрагентами, у зв'язку з отриманням
Суд звертає увагу, що навіть наявність
у покупця належно оформлених
документів, необхідних для віднесення
певних сум до податкового кредиту,
зокрема виданих продавцями податкових
накладних, не є безумовною підставою
формування податкового кредиту, у разі
не доведення реальності здійснених
господарських операцій та факту
використання придбаних товарів/послуг
в оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
Під господарською діяльністю у
Господарському кодексі України (стаття
3) розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
Разом з тим, надані позивачем
документи, не дають суду можливості
встановити реальність здійснених
операцій та факт використання в
господарській діяльності позивача, а
лише фіксують господарські операцій з
вищезазначеними контрагентом.
Враховуючи викладене, судом не
встановлено, а позивачем не доведено,
що здійснені ним господарські операції
з контрагентами носять реальний
характер, а отримані послуги (товар)
використані в межах господарської
Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України визначає
витрати як суму будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
Відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають: собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
Відповідно до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України визначено,
що витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
встановлено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.
Враховуючи викладене, судом не
встановлено, а позивачем не доведено,
що здійснені ним господарські операції
з контрагентом носили реальний
характер, а отримані послуги (товар)
використані в межах господарської
Наведені правові норми свідчать, що
визначальною умовою правомірності
формування витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування, є їх
здійснення для провадження
господарської діяльності платника
податку, та підтвердження первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачено правилами
ведення бухгалтерського обліку.
Також аналогічна позиція викладена в
Постанові Верховного суду України від
05.03.2012 р., Вищий адміністративний суд
України в Постанові від 20.02.2013 р. по
Крім того податковим
24.09.13р. на позивача накладено штрафні
санкції у розмірі 7 820,00грн. у зв'язку із
встановленням нездійснення позивачем
друку та зберігання в КОРО Z звітів.
Як вбачається з наявних матеріалів
справи, проведеною перевіркою
встановлено, що позивачем не
забезпечено зберігання фіскальних
звітних чеків в книзі обліку
розрахункових операцій, а саме: в КОРО
Так, щодо спірних відносин слід
зазначити, що згідно з преамбулою
Закону про РРО (в редакції в період
здійснення операцій з оренди) цей Закон
визначає правові засади застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг.
Статтею 1 цього Закону передбачено, що
реєстратори розрахункових операцій
застосовуються фізичними особами -
суб'єктами підприємницької діяльності
або юридичними особами (їх філіями,
відділеннями, іншими відокремленими
підрозділами) (далі - суб'єкти
підприємницької діяльності), які
здійснюють, зокрема, операції з
розрахунків в готівковій та/або в
безготівковій формі (із застосуванням
платіжних карток, платіжних чеків,
жетонів тощо) при продажу товарів
(наданні послуг) у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг.
Статтею 3 цього Закону встановлено, що
суб'єкти підприємницької діяльності,
які здійснюють розрахункові операції в
готівковій та/або в безготівковій
формі (із застосуванням платіжних
карток, платіжних чеків, жетонів тощо)
при продажу товарів (надані послуг) у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг зобов'язані:
проводити розрахункові операції на
повну суму покупки (надання послуги)
через зареєстровані, опломбовані у
встановленому порядку та переведені у
фіскальний режим роботи реєстратори
розрахункових операцій з
роздрукуванням відповідних
розрахункових операцій, або у випадках,
передбачених цим Законом, із
застосуванням зареєстрованих у
встановленому порядку розрахункових
книжок; видавати особі, яка отримує або
повертає товар, отримує послугу або
відмовляється від неї, розрахунковий
документ встановленої форми на повну
суму проведеної операції;
застосовувати реєстратори
розрахункових операцій, що включені до
Державного реєстру реєстраторів
розрахункових операцій, з додержанням
встановленого порядку їх застосування
(пункти 1, 2, 3 цієї статті).
Пунктом 9 статті 3 вказаного Закону
закріплено обов'язок суб'єктів
підприємницької діяльності, які
здійснюють розрахункові операції в
готівковій та/або в безготівковій
формі (із застосуванням платіжних
карток, платіжних чеків, жетонів тощо)
при продажу товарів (наданні послуг) у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг щоденно друкувати
на реєстраторах розрахункових
операцій (за виключенням автоматів з
продажу товарів (послуг) фіскальні
звітні чеки і забезпечувати їх
зберігання в книгах обліку
розрахункових операцій.
Статтею 5 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» встановлено, що на період
виходу з ладу реєстратора
розрахункових операцій та здійснення
його ремонту або у разі тимчасового,
але не більше 72 годин (7 робочих днів),
відключення електроенергії проведення
розрахункових операцій здійснюється з
використанням книги обліку
розрахункових операцій та
розрахункової книжки або із
застосуванням належним чином
зареєстрованого резервного
реєстратора розрахункових операцій.
Відповідно до стаття 8 цього ж Закону
форма, зміст розрахункових документів,
порядок реєстрації та ведення
розрахункових книжок, книг обліку
розрахункових операцій, а також форма
та порядок подання звітності,
пов'язаної із застосуванням
реєстраторів розрахункових операцій
або використанням розрахункових
книжок, встановлюються Державною
податковою адміністрацією України.
На виконання Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» Державною податковою
адміністрацією України 1 грудня 2000 р.
винесено наказ №614, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 5 лютого
2001 р. за №106/5297 про затвердження Порядку
реєстрації та ведення книг обліку
розрахункових операцій і
розрахункових книжок (далі по тексту
Порядок №614), який, відповідно до його
преамбули, поширюється на книги обліку
розрахункових операцій і розрахункові
книжки, що використовуються суб'єктами
господарювання при здійсненні
розрахунків у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг,
крім розрахунків при здійсненні
операцій з купівлі-продажу іноземної
Згідно п.7.10 розділу 7 Порядку №614 у
розділі 4 книги ОРО, зареєстрованої на
РРО, обліковуються ремонти, роботи з
технічного обслуговування, а також
перевірки конструкції та програмного
забезпечення РРО. Графи 1 5 заповнює
особа, що здійснює ремонт, технічне
обслуговування або перевірку, графи 6
та 7 працівник суб'єкта господарювання
після відновлення працездатності РРО.
У разі виходу РРО з ладу графи 1 та 2
заповнює працівник суб'єкта
господарювання безпосередньо після
виходу РРО з ладу. При потребі до
розділу 4 книги ОРО може вноситися
додаткова інформація.
Згідно з п. 17. Порядку технічного
обслуговування та ремонту
реєстраторів розрахункових операцій,
затвердженого постановою КМ України
від 12 травня 2004 р. № 601, після виконання
робіт з технічного обслуговування
представник центру сервісного
обслуговування робить відповідний
запис у паспорті (формулярі), якщо це
передбачено виробником
(постачальником), та в книзі обліку
розрахункових операцій.
При цьому перевіркою встановлено, що
РРО перебував в робочому стані, що
підтверджується відсутністю записів
майстра щодо виходу з ладу РРО, а також
проведенням 17.10.12р. та 03.12.12р. планових
Слід зауважити, що позивачем як
позовній заяві так і підчас розгляду
справи по суті не наведено жодних
причин не забезпечення друку та
зберігання в КОРО Z звітів у
встановлених перевіркою випадках.
За таких обставин та в кореспонденції
із положеннями чинного на момент
проведення перевірки законодавства
суд приходить до висновку про
безпідставність вимог позивача в
частині скасування податкового
Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд приходить до висновку,
що в позовній заяві наведені обставини,
які не підтверджуються достатніми
доказами, що свідчить про не
обґрунтованість позовних вимог, а отже,
податкові повідомлення-рішення
прийняті з урахуванням всіх обставин.
Статтею 19 Конституції України, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією України та
Відповідно до ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові особи і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Згідно із ч.1 ст.11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
Відповідно до ч. 1, 2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.
Керуючись ст.ст. 69, 70 71, 158-163,167 КАС
України, Окружний адміністративний суд
В задоволенні позовних вимог
Постанова може бути оскаржена в
Київський апеляційний
адміністративний суд через Окружний
адміністративний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня її
проголошення, копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Суддя
І.В.
Смолій