Справа № 812/8450/13-а
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Качуріна Л.С.
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
справа №812/8450/13-а
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В.,

при секретарі: Мосіній К.С.,

за участю: представника відповідача
Бойка В.В. (довіреність від 10.01.2014 р.),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Алчевської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Луганській
області на постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 25
листопада 2013 року в адміністративній
справі за позовом Приватного
підприємства «Аурум 2009» до Алчевської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Луганській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ПП «Аурум 2009», звернувся до
суду з даним адміністративним позовом,
в якому просив визнати протиправним та
скасувати податкове повідомлення
-рішення Алчевської ОДПІ Головного
управління Міндоходів у Луганській
області від 24.09.2013 р. № про сплату
податку на додану вартість в розмірі
7986,00 грн. та нарахування штрафної
санкції в розмірі 1,00 грн.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2013 року позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також неповне
з'ясування обставин справи, просить
скасувати постанову суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі. На обґрунтування апеляційної
скарги зазначає, що ПП «Аурум 2009»
безпідставно завищено податковий
кредит в частині включення до нього сум
господарських операцій, які не
підтверджені
підприємством-контрагентом - ТОВ
«Синапс плюс» за червень 2011 року через
відсутність реального здійснення
господарських операцій поставки
товару від ТОВ «Харківмолпром» на
адресу останнього в зазначений період.

В судовому засіданні представник
відповідача доводи апеляційної скарги
підтримав і просив її задовольнити.

Належним чином повідомлений про дату,
час і місце апеляційного розгляду
представник позивача до суду не прибув,
що, відповідно до ч.4 ст.196 КАС України,
не є перешкодою для судового розгляду
справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів Донецького
апеляційного адміністративного суду
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Так, судом установлено і
підтверджується матеріалами справи, що
Приватне підприємство «Аурум 2009»
зареєстровано 08 грудня 2009 року
виконавчим комітетом Алчевської
міської ради в якості юридичної особи,
є платником податку на додану вартість,
здійснює господарську діяльність з
роздрібної торгівлі в
неспеціалізованих магазинах переважно
продуктами харчування, напоями,
тютюновими виробами; виробництво хліба
та хлібобулочних виробів; виробництво
борошняних кондитерських виробів,
тортів і тістечок нетривалого
зберігання; виробництво готової їжі та
страв; виробництво інших харчових
продуктів; надання інших допоміжних
комерційних послуг.

У період з 02 серпня 2013 року по 08 серпня
2013 року на підставі наказу Алчевської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Луганській області № 76
від 30 липня 2013 року та направлення на
перевірку від 01 серпня 2013 року №
127/12-06/22-01 було здійснено документальну
позапланову виїзну перевірку ПП «Аурум
2009» з питань дотримання вимог
податкового законодавства з податку на
додану вартість по взаємовідносинам з
ТОВ «Синапс плюс» за червень 2011 року, за
результатами якої складено акт №
216/12-06/22-01/36713530 від 15 серпня 2013 року.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України від 02
грудня 2010 року № 2755-VI (із змінами та
доповненнями), ч. 2 ст. 3 Закону України
від 16 липня 1999 року № 996-ХІV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», в результаті чого
за період червень 2011 року
підприємством занижено податок на
додану вартість на загальну суму ПДВ
7986, 00 грн.

На підставі акта перевірки №
216/12-06/22-01/36713530 від 15 серпня 2013 року
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення-рішення форми «Р» за №
від 24 вересня 2013 року, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем на суму
7986,00 грн. та нараховано штрафні санкції
у розмірі 01,00 грн., яке є предметом
даного позову.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з наступного.

Так, відповідно до п. 198.1 ст. 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п.198.2 ст. 198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення

сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну
територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати податку за податковими
зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8
статті 187 цього Кодексу, а для
операцій з постачання послуг
нерезидентом на митній території
України - дата сплати (нарахування)
податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до податкової
декларації попереднього періоду.

Датою виникнення права орендаря
(лізингоотримувача) на збільшення
податкового кредиту для операцій
фінансової оренди (лізингу) є дата
фактичного отримання об'єкта
фінансового лізингу таким орендарем.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами).

Для товарів/послуг, постачання
(придбання) яких контролюється
приладами обліку, факт постачання
(придбання) таких товарів/послуг
засвідчується даними обліку.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку не включив у відповідному
звітному періоді до податкового
кредиту суму податку на додану
вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати складання
податкової накладної. Платники
податку, що застосовували касовий
метод до набрання чинності цим
Кодексом або застосовують касовий
метод, мають право на включення до
податкового кредиту сум податку на
підставі податкових накладних,
отриманих протягом 60 календарних днів
з дати списання коштів з банківського
рахунка платника податку. Для
банківських установ при одержанні ними
права власності на заставне майно з
метою подальшого продажу таке право
зберігається до моменту продажу такого
заставленого майна.

Згідно зі ст. 201 Податкового Кодексу
України платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
податкову накладну, яка є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів ( послуг),
на вимогу покупця, та є підставою для
нарахування сум податку, що
відноситься до податкового кредиту.

На погляд судової колегії, суд першої
інстанції правомірно прийняв у якості
належних та допустимих доказів
первинні документи, надані позивачем
на підтвердження господарських
операцій з ТОВ «Синапс-плюс», а саме:
договір поставки продукції, податкові
накладні, товарні накладні, банківські
виписки, які надавались до перевірки і
наявні в матеріалах справи, оскільки
вони відповідають вимогам
законодавчого визначення поняття
«первинний документ» згідно Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
відповідно до якого первинний документ
- це документ, який містить відомості
про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Крім того, на час здійснення
господарських операцій останній був
належним чином зареєстрований як
платник податку.

Наразі, слід зазначити, що Податковий
кодекс України не ставить в залежність
отримання бюджетного відшкодування
платником податків від податкового
обліку (стану) інших осіб і фактичної
сплати контрагентами відповідного
податку до бюджету. Питання від'ємного
значення поширюється тільки на окремо
взятого платника податків і не ставить
цей факт у залежність від розрахунків з
бюджетом третіх осіб.

Податковий орган наполягає, що угоди,
укладені між позивачем та ТОВ "
Синапс-плюс", є нікчемними та не
спрямовані на настання реальних
наслідків, у зв'язку з відсутністю
останього за податковою адресою,
відсутністю виробничих потужностей
для ведення господарської діяльності,
операції з поставки не містять у своїй
суті розумних економічних або інших
причин придбання та продажу товарів,
тощо.

Колегія суддів не може погодитись з
доводами апелянта, виходячи з
наступного.

Відповідно до положень ст. 204
Цивільного кодексу України, в Україні
діє презумпція правомірності
правочину, а відтак господарські
відносини, які відбулися між позивачем
та зазначеними контрагентами, не є
неправомірними доки в судовому порядку
не буде встановлено іншого.

Посилаючись на ст.215 Цивільного кодексу
України, якою визначені підстави
недійсності правочинів, апелянт не
врахував того, що, відповідно до
частини 2 статті 215 Цивільного кодексу
України недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Згідно зі статтею 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Згідно з частиною 4 статті 70 КАС України
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніяк

Отже, доведення факту існування
нікчемного правочину повинно
здійснюватись певними засобами
доказування. Тобто, наявність доказів,
на які посилаються податкові органи
під час проведення перевірок, повинні
міститися в актах перевірки, а тому
може бути підставою для встановлення
факту нікчемності правочину та
звернення до суду з позовом про
стягнення з платника податків коштів,
отриманих за нікчемними угодами, але
документальне дослідження передбачає
аналіз усіх документів, необхідних для
документування господарських
операцій, зокрема, передбачених
нормативно-правовими актами.

Відповідачем не було доведено, що
сторони, укладаючи господарські
договори, мали

намір на укладення угод з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства.

До справи відповідачем також не надано
рішення суду у цивільній чи
господарській справі, вироку суду у
кримінальній справі або іншого
належного доказу на підтвердження
"безтоварності" здійснених позивачем
господарських операцій. Відповідачем
не надано також добутих у визначений
процесуальним законодавством спосіб
доказів підробки документів або
складання фіктивних документів на
підтвердження здійснених позивачем
господарських операцій. Висновок
відповідача про "безтоварність"
господарської операції носить
характер припущення, яке не
підтверджено належними доказами.

З огляду на викладене, суд вважає, що
висновки відповідача повністю
ґрунтуються на сумнівах та
припущеннях, що є неприпустимим у
податкових правовідносинах, які не
доведені у встановленому порядку і які
суд першої інстанції обґрунтовано не
прийняв з огляду на положення частини
другої статті 71 КАС України, відповідно
до якої, в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені обставини
справи і судове рішення ухвалено у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для
скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,211,212,254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Алчевської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Луганській області -
залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2013 року в адміністративній справі №
812/8450/13-а - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду набирає законної
сили з моменту проголошення і може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі.

В судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини ухвали,
ухвала в повному обсязі складена 03
лютого 2014 року.

Головуючий:
Л.В. Губська

Судді:
Т.Г. Арабей

І.В.
Геращенко