Справа № 823/3284/13-а
Суддя: В.І. Коваленко
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
справа № 823/3284/13-а

16 год. 32 хв.
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого судді - Коваленка В.І.,

за участю секретаря - Савости С.В.,

за участю представників:

позивача - Драченка В.С., Мальцевої Н.І.,
Семченко О.В. за довіреностями,

відповідача - Левенець А.М. за
довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом дочірнього підприємства
«Черкаський облавтодор» відкритого
акціонерного товариства «Державна
акціонерна компанія «Автомобільні
дороги України» до державної
податкової інспекції у місті Черкасах
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області про скасування
податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Черкаський
облавтодор» відкритого акціонерного
товариства «Державна акціонерна
компанія «Автомобільні дороги
України» звернулось до суду з
адміністративним позовом до державної
податкової інспекції у місті Черкасах
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області, в якому просить
скасувати податкові
повідомлення-рішення державної
податкової інспекції у місті Черкасах
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області № від 26
червня 2013 року, № від 26 червня
2013 року та № від 26 червня 2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що висновки відповідача,
зафіксовані актом перевірки №
2/22-11/31141625 від 13.06.2013р., є помилковими, а
спірні податкові повідомлення-рішення
слід скасувати, оскільки податкові
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств та податку на додану
вартість визначено всупереч вимогам
Податкового кодексу України, шляхом
вибіркового врахування первинних
бухгалтерських документів, які
підтверджують витрати позивача за
період з 01.04.2011р. по 31.12.2012р. та шляхом
помилкового тлумачення положень
Податкового кодексу України.

В судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали та
просили їх задовольнити.

Відповідач подав заперечення проти
адміністративного позову, в яких
зазначив, що державна податкова
інспекція у місті Черкасах, здійснивши
перевірку позивача, з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства за період з
01.04.2011р. по 31.12.2012р. встановила завищення
позивачем сум витрат, які
використовуються для визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток підприємств, та неправомірне
віднесення сум ПДВ до складу
податкового кредиту, внаслідок
порушення чинних у періоді, що
перевірявся, положень Податкового
кодексу України.

На цих підставах відповідач вважає, що
спірні податкові повідомлення-рішення
скасуванню не
підлягають, а тому просив суд відмовити
в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечила, з
підстав, викладених у запереченнях на
адміністративний позов.

Заслухавши пояснення представників
сторін, повно, всебічно, об'єктивно
дослідивши надані у справі докази,
надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов
до такого висновку.

В судовому засіданні встановлено, що
дочірнє підприємство «Черкаський
облавтодор» відкритого акціонерного
товариства «Державна акціонерна
компанія «Автомобільні дороги
України», як суб'єкт господарювання -
юридична особа, ідентифікаційний код
31141625, зареєстровано 05.09.2000р., взято на
облік в органах державної податкової
служби 07.09.2000р., є платником податку на
додану вартість згідно свідоцтва від
30.05.2002р. № 32138471, індивідуальний
податковий номер 14.

Як встановлено судом, за результатами
проведеної державною податковою
інспекцією у місті Черкасах
документальної планової виїзної
перевірки з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2011р. по
31.12.2012р., складено акт від 13.06.2013р. за №
2/22-11/31141625 (далі - акт перевірки). Цим
актом зафіксовано порушення позивачем
вимог пп. 14.1.11, пп. 14.1.36, пп. 14.1.228 п. 14.1. ст.
14; пп. 135.5.2, пп. 135.5.4, пп. 135.5.7, пп. 135.5.14, пп.
135.5.15 п. 135.5 ст. 135; п. 137.1 ст. 137; п. 138.2, п. 138.4,
п. 138.5, пп. 138.8.2, пп. 138.8.5, п. 138.8, пп. 138.10.3 п.
138.10, пп. 138.12.2 п. 138.12 ст. 138; пп. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139; п. 141.1 ст. 141, п. 143.1 ст. 143
Податкового кодексу України від 02.12.10
№2755-VI із змінами та доповненнями (далі -
Податковий кодекс України), в
результаті чого встановлено завищення
позивачем від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток від
усіх видів діяльності за 2012 рік на суму
2 327 068 грн. та заниження податку на
прибуток за 2012 рік на суму 314 438 грн.

Також, зафіксовано порушення вимог п.
44.1, ст. 44; п. 45.2 ст. 45; п. 187.1 ст. 187; п. 188.1 ст.
188; п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
встановлено заниження податку на
додану вартість, що підлягає сплаті до
бюджету на суму 202 863 грн., в тому числі
за червень 2011 року - 189 676 грн., за
листопад 2011 року - 139 грн., за лютий 2012
року - 278 грн., за березень 2012 року - 2724
грн., за квітень 2012 року 139 грн., за
травень 2012 року - 139 грн., за червень 2012
року - 496 грн., за липень 2012 року 139грн., за
серпень 2012 року 139 грн., за вересень 2012
року - 3 088 грн., за жовтень 2012 року - 2 441
грн. та за грудень 2012 року 3 465 грн.

На підставі згаданого акту перевірки
відповідачем прийнято: податкове
повідомлення-рішення № від
26.06.2013р., яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем:
податок на прибуток, в розмірі 471 657 грн.,
в тому числі за основним платежем - 314 438
грн., за штрафними санкціями - 157 219 грн.;
податкове повідомлення-рішення №
від 26.06.2013р., яким позивачу
зменшено суму від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток в розмірі 2 327 068 грн., а також
податкове повідомлення-рішення №
від 26.06.2013р., яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем: податок на додану
вартість, в розмірі 209 458 грн., в тому
числі за основним платежем - 202 863 грн.,
за штрафними санкціями - 6 595 грн.

За результатами процедури
адміністративного оскарження вказані
податкові повідомлення-рішення
залишено без змін.

Вирішуючи спір по суті, в судовому
засіданні суд встановив, що між філією
позивача «Черкаська
дорожньо-експлуатаційна дільниця» та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5
укладено договори: №138 від 01.11.2011р. та №
8 від 03.02.2012р. щодо надання послуг по
розміщенню майна, згідно умов яких
позивач зобов'язався надати ФОП ОСОБА_5
за плату в розмірі 400 грн. на місяць
послуги щодо розміщення майна в
приміщенні позивача за адресою:
АДРЕСА_1.

Використавши дані ревізії філії
«Черкаська ДЕД», яка проведена
Державною фінансовою інспекцією в
Черкаській області (довідка від
01.11.2012р.), відповідач в акті перевірки
зазначив, що між сторонами фактично
укладено договір оренди державного
майна та згідно використаних даних
розрахунку щомісячне нарахування
плати за використання приміщення
повинно становити 1029 грн. 60 коп. без ПДВ.
Тобто щомісячно недонараховувалось
плати за використання приміщенням в
сумі 696 грн. 30 коп. та не віднесено до
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість щомісячно по 139 грн., що
має наслідком заниження доходів
позивача від наданих послуг всього на
суму 7 659 грн. та податкових зобов'язань
з ПДВ на суму 1 529 грн.

Суд вважає таку позицію контролюючого
органу безпідставною з огляду на таке.

Дослідивши умови згаданих договорів,
суд вважає, що предметом цих договорів
є надання послуг з розміщення майна, а
не оренда приміщення, оскільки
виключно сторони уповноважені
визначати умови цих договорів.

Так, у відповідності до положень
частини 1 статті 627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зазначені договори є
цивільно-правовими, а отже, їм
притаманні такі ознаки, як свобода
договору, обов'язковість їх виконання
сторонами тощо. Суб'єкт владних
повноважень, який не є учасником
договору, не може здійснювати владні
управлінські функції шляхом втручання
у відносини сторін договору. Зазначена
правова позиція відображена в
постанові Верховного Суду України від
11.06.2013р. у справі №21-166а13, а тому
відповідно до статті 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства України
підлягає обов'язковому врахуванню.

Таким чином, до спірних правовідносин
застосовуються положення пункту 135.2
статті 137 Податкового кодексу України,
згідно яких доходи визначаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують отримання платником
податку доходів, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 пункту 137.1 статті
137 Податкового кодексу України дохід
від надання послуг та виконання робіт
визнається за датою складення акта або
іншого документа, оформленого
відповідно до вимог чинного
законодавства, який підтверджує
виконання робіт або надання послуг.

При цьому, суд звертає увагу, що
Податковий кодекс України не
передбачає зарахування до складу
доходів платника податків сум грошових
коштів, які ним фактично не одержані та
одержання яких не обумовлені у
відповідному договорі.

З наведеного слідує висновок, що
позивачем правомірно визначено суму
доходів, які одержані внаслідок
виконання договірних зобов'язань із
ФОП ОСОБА_5 на підставі актів про надані
послуги та з урахуванням сум грошових
коштів, що надійшли на рахунок
підприємства.

Суд зазначає, що згідно пункту 188.1
статті 188 Податкового кодексу України
база оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
вартості (у разі здійснення
контрольованих операцій - не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу) з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів.

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податків безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Зазначені обставини також
спростовують висновок контролюючого
органу про заниження бази
оподаткування податком на додану
вартість з листопада 2011 року по жовтень
2012 року на суму 1 529 грн. за наслідками
господарських операцій із ФОП ОСОБА_5

В ході дослідження письмових доказів,
які містяться в матеріалах справи, суд
встановив, що за даними акту перевірки
в порушення вимог пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135
Податкового кодексу України позивач не
включив до складу інших доходів, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування податком на прибуток у II
кварталі 2011 року, суму кредиторської
заборгованості перед ТОВ «Альтком» у
розмірі 1 137 278 грн. 20 коп., та яка списана
в червні 2011 року за самостійним
рішенням підприємства. Контролюючий
орган прийшов до такого висновку,
вважаючи цю суму заборгованості як
безоплатно надані роботи.

Однак, суд вважає неправомірними
наведені дії відповідача, виходячи з
таких обставин.

За змістом положень підпункту 14.1.13
пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу
України безоплатно наданими товарами,
роботами, послугами вважаються роботи
(послуги), що виконуються (надаються)
без висування вимоги щодо компенсації
їх вартості.

Досліджуючи обставини висування
товариством з обмеженою
відповідальністю «Альтком» вимог щодо
компенсації вартості виконаних робіт
суд встановив, що рішенням
господарського суду Черкаської
області від 12.02.2008р. у справі № 11-12/5098 з
позивача на користь ТОВ «Альтком»
стягнуто борг в сумі 3 108 476 грн. 97 коп. В
подальшому постановою державного
виконавця Придніпровського ВДВС
Черкаського МУЮ Федька М.А. від 07.04.2010р.
відкрито виконавче провадження №18642925
з примусового виконання наказу
господарського суду Черкаської
області № 11-12/5098, виданого 06.03.2008р. на
виконання рішення про стягнення з
позивача на користь ТОВ «Альтком»
заборгованості. А тому суд визнає
безпідставним посилання відповідача
на пропущення строку пред'явлення
виконавчого документу до виконання та
відсутність вимог щодо компенсації
вартості виконаних робіт.

Крім того, суд зазначає, що постановою
державного виконавця Придніпровського
ВДВС Черкаського МУЮ Павленка В.А. від
08.04.2011р. при примусовому виконанні
згаданого наказу господарського суду
Черкаської області накладено арешт на
кошти позивача в сумі 1 438 675 грн. 99
коп., які містились на рахунках у
банківських установах.

Таким чином, наведена заборгованість
позивача не може вважатись безоплатно
наданими роботами, оскільки вимога
щодо компенсації їх вартості висунута
товариством з обмеженою
відповідальністю «Альтком». В той же
час, відповідачем не доведено, як того
вимагають положення частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, обставину
відсутності з боку ТОВ «Альтком» дій,
спрямованих на стягнення
заборгованості. Більш того, зі змісту
листа ТОВ «Альтком» № 16/08-06 від 16.08.2013р.
вбачається, що це підприємство має
намір одержати компенсацію суми
заборгованості за рахунок поставки
позивачем щебеню.

Згідно відомостей, які містяться в
наказі позивача № 91/1 від 27.06.2012р. ним, у
зв'язку з виявленням помилок,
відновлено кредиторську
заборгованість перед ТОВ «Альтком» у
розмірі 1 137 278 грн. 20 коп., а тому доводи
відповідача, викладені в запереченнях
на адміністративний позов, про
остаточне списання цієї
заборгованості не знаходять свого
підтвердження.

Приймаючи до уваги вищезазначене, суд
приходить до висновку про відсутність
обов'язку позивача відносити суму
заборгованості перед ТОВ «Альтком» у
розмірі 1 137 278 грн. 20 коп. до складу
доходів відповідного звітного періоду.

З огляду на аргументацію позивача та
встановлені в судовому засіданні
обставини, суд також вважає, що
контролюючий орган всупереч
положенням пунктів 198.3, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України зробив
висновок про безоплатне виконання
робіт товариством з обмеженою
відповідальністю «Альтком» та як
наслідок про завищення позивачем
податкового кредиту за червень 2011 року
в сумі 189 546 грн.

В судовому засіданні судом
встановлено, що за даними акту
перевірки, філія позивача «Жашківський
райавтодор» занизила доходи, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування за період з 01.04.2011р. по
31.12.2012р. на суму 11 174 грн. внаслідок
формування показника доходів на
підставі даних прибуткового касового
ордеру від 16.06.2011р. №11 від ОСОБА_8, а
саме: оприбуткування готівки за зданий
металобрухт. Даний показник
відображено в рядку 03.9 додатку «Інші
доходи» до декларації за II квартал 2011
року та не відображено в показниках
декларацій за ІІ-ІІІ та ІІ-ІV квартали
2011 року, чим порушено вимоги пп. 135.5.15, п.
135.5, ст. 135 Податкового кодексу України.

Суд вважає безпідставним такий
висновок контролюючого органу,
оскільки в силу положень пункту 52.1
статті 52 Податкового кодексу України
за зверненням платників податків
контролюючі органи надають безоплатно
консультації з питань практичного
використання окремих норм податкового
законодавства протягом 30 календарних
днів, що настають за днем отримання
такого звернення даним контролюючим
органом.

Пунктом 53.1 статті 53 Податкового
кодексу України передбачено, що не може
бути притягнуто до відповідальності
платника податків, який діяв
відповідно до податкової консультації,
наданій йому у письмовій або
електронній формі.

В судовому засіданні встановлено, що на
запит позивача відповідач в своєму
листі від 27.09.2011 р. № 42611/15-137 роз'яснив,
що у разі ліквідації основних фондів
відповідно статті 137 Податкового
кодексу України при оприбуткуванні
товарно-матеріальних цінностей у
підприємства дохід не виникає. Дохід
від реалізації виникне за датою
переходу покупцеві права власності,
при цьому витрати у продавця будуть
відсутні.

Зі змісту наданої відповідачем
консультації вбачається, що у разі
ліквідації основних фондів при
оприбуткуванні товарно-матеріальних
цінностей у підприємства дохід не
виникає.

Згідно відомостей, які містяться в
матеріалах справи, в рядку 03.9 додатку
«Інші доходи» до декларації з податку
на прибуток підприємства за 2 квартал
2011 року філія позивача «Жашківський
райавтодор» вказала дохід від
оприбуткування металобрухту, хоча мала
право його не відображати. А тому, з
урахуванням наданих роз'яснень, філією
правомірно в декларації з податку на
прибуток підприємства за 2-3 і 2-4
квартали 2011 року зменшено доходи в
рядку 03.9 додатку «Інші доходи» на суму
оприбуткованого металобрухту 11 174 грн.

Крім того, зі змісту наданої
відповідачем консультації вбачається,
що платник податків не повинен
відображати витрати при реалізації
металобрухту. Отже, зменшення витрат в
рядку 4 декларацій за 2-3 і 2-4 квартали 2011
року на собівартість реалізованого
металобрухту в сумі 11 174 грн. є
правомірним.

При цьому, суд звертає увагу, що
відображення доходів від реалізації
металобрухту в сумі 11 174 грн. мало місце
в рядку 2 декларації за 2 квартал 2011 року
та залишилось незмінним у рядку 2
декларацій за 2-3 і 2-4 квартали 2011 року.

Таким чином, висновок відповідача про
заниження позивачем доходів та про
порушення позивачем положень статті 135
Податкового кодексу України не знайшов
свого підтвердження в ході судового
розгляду справи.

Як встановлено в судовому засіданні,
при перевірці філії позивача
«Городищенський райавтодор» в акті
перевірки встановлено, що протягом
періоду, який підлягав перевірці,
витрати на відпустки включались до
собівартості продукції в періоді
фактичного нарахування відпускних
працівникам. Крім того, філією у IV
кварталі 2012 року до собівартості
придбаних (виготовлених) та
реалізованих товарів (робіт, послуг)
віднесено суму у розмірі 261 812 грн. як
нарахування резерву на відпустки.
Нарахування «Забезпечення виплат
відпусток» (рах. 47 субрахунок 471) в
податковому обліку не відображається,
оскільки Податковий кодекс України не
передбачає такої можливості.

За змістом положень акту перевірки,
згідно п. 138.12.2 ст. 138 Податкового
кодексу України до складу інших витрат
включаються інші витрати
господарської діяльності для яких
розділом III цього кодексу прямо не
встановлено обмежень щодо віднесення
до складу витрат. На думку
контролюючого органу відпускні
працівникам, зайнятим у виробництві
відносяться саме до таких витрат. При
цьому, інші витрати, відповідно п. 138.5
ст. 138 Податкового кодексу України,
визнаються витратами того звітного
періоду в якому їх здійснено, тобто
відпускні відносяться до інших витрат
у момент їх фактичного нарахування без
відображення у складі собівартості
товарів (робіт, послуг).

Аналогічне твердження про порушення
висловлено при перевірці філій
позивача «Драбівський райавтодор» та
«Маньківський райавтодор», яке на
думку перевіряючих призвело до
завищення витрат в сумі 160 888 грн. та 245 452
грн., відповідно.

Суд критично оцінює такі посилання
відповідача, з огляду на такі
обставини.

В силу положень частин 1, 2 статті 6
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
державне регулювання бухгалтерського
обліку та фінансової звітності в
Україні здійснюється з метою:
створення єдиних правил ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності, які є
обов'язковими для всіх підприємств та
гарантують і захищають інтереси
користувачів; удосконалення
бухгалтерського обліку та фінансової
звітності.

Регулювання питань методології
бухгалтерського обліку та фінансової
звітності здійснюється Міністерством
фінансів України, яке затверджує
національні положення (стандарти)
бухгалтерського обліку, інші
нормативно-правові акти щодо ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності.

У відповідності до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Аналіз наведених положень
нормативно-правових актів дає підстави
вважати, що відображення витрат
підприємства в податковому обліку
здійснюється з урахуванням положень
(стандартів) бухгалтерського обліку,
які є обов'язковими для всіх
підприємств.

Суд зазначає, що у відповідності до
пунктів 5, 7, 8 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 26 «Виплати
працівникам», затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від 28
жовтня 2003 року № 601, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 10
листопада 2003 р. за № 1025/8346, поточні
виплати працівникам включають:
заробітну плату за окладами та
тарифами, інші нарахування з оплати
праці; виплати за невідпрацьований час
(щорічні відпустки та інший
оплачуваний невідпрацьований час);
премії та інші заохочувальні виплати,
що підлягають сплаті протягом
дванадцяти місяців по закінченні
періоду, у якому працівники виконують
відповідну роботу, тощо.

Виплати за невідпрацьований час, що
підлягають накопиченню, визнаються
зобов'язанням через створення
забезпечення у звітному періоді.

Виплати за невідпрацьований час, що не
підлягають накопиченню, визнаються
зобов'язанням у тому періоді, у якому
час відсутності працівника на роботі
підлягає оплаті.

Премії та інші заохочувальні виплати
визнаються зобов'язанням через
створення забезпечення у звітному
періоді, якщо робота, виконана
працівниками у цьому періоді, дає їм
право на отримання таких виплат у
майбутньому.

З наведеного слідує висновок, що
обов'язковим є відображення в
бухгалтерському обліку зобов'язань з
виплати заробітної плати через
створення забезпечення (резерву) у
звітному періоді.

При цьому, суд звертає увагу, що філіями
позивача «Городищенський райавтодор»
за ІV квартал 2012 року; «Драбівський
райавтодор» за ІV квартал 2011 року та за
ІV квартал 2012 року; «Маньківський
райавтодор» за ІV квартал 2012 року в
деклараціях з податку на прибуток
відображено не нараховану суму
забезпечень майбутніх витрат і
платежів (резерву), а фактично
використану (виплачену) за рахунок
забезпечень майбутніх витрат і
платежів (резерву). Тобто, на загальну
суму витрат по заробітній платі це не
вплинуло, змінилось тільки джерело
нарахування. Зазначені обставини
знайшли своє підтвердження в судовому
засіданні під час дослідження
податкової звітності та
розрахунково-платіжних відомостей,
нарядів на оплату праці, табелів обліку
робочого часу, а тому враховуючи
положення пункту 138.2 статті 138 пункту
142.1 статті 142, пункту 143.1 статті 143
Податкового кодексу України позивач
мав всі підстави віднести ці витрати до
консолідованих декларацій з податку на
прибуток підприємства за 2011 та 2012 роки.

За даними акту перевірки філією
позивача «Катеринопільський
райавтодор» включено до витрат, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування вартість придбаних:
накопичувача 1 шт., тонера 4 шт., дисків 10
шт., адаптера 1 шт., відповідно до
податкової накладної № 350 від 02.06.2011р.
на загальну суму 779,72 грн. в т.ч. ПДВ 129,96
грн., що призвело до завищення витрат на
суму 650 грн. та неправомірного
віднесення до складу податкового
кредиту суми ПДВ в розмірі 130 грн.,
оскільки за наслідками перевірки
відділом податкового контролю
Катеринопільської ОДПІ відносно
постачальника цих матеріалів - ТОВ
«КПІ-Сервіс» () складено
акт №84/22-017 від 19.11.2012р. за результатами
якого встановлено відсутність
реального здійснення господарських
операцій купівлі-продажу, неможливість
підтвердження їх обсягу та розрахунків
в зв'язку з відсутністю згаданого
підприємства за місцезнаходженням та
визнання його банкрутом.

Суд вважає безпідставним позбавлення
позивача права на відображення
зазначених витрат при визначенні
об'єкта оподаткування податком на
прибуток підприємств та права на
податковий кредит, оскільки на момент
здійснення господарської операції
ТОВ «КПІ-Сервіс»
знаходилось в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців та не визнано
банкрутом, оскільки згідно відомостей
які містяться у витязі з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців № 17823250
станом на 20.12.2013р., зазначене
підприємство лише на підставі рішення
господарського суду Черкаської
області від 31.01.2013р. у справі №925/74/13-г
визнано банкрутом і відкрито
ліквідаційну процедуру щодо нього,
тоді як господарська операція
відбулась 02.06.2011р.

Відтак, вказане підприємство не мало
дефектів у своєму правовому статусі та
мало право укладати правочини та
вчиняти інші юридично значимі дії.

Позивачем у повному обсязі оплачено
вартість куплених матеріалів. Отже,
позивач поніс витрати, які пов'язані із
фактичним здійсненням господарської
операції.

При цьому, позивач не зобов'язаний
перевіряти дотримання податкового
законодавства своїми контрагентами та
господарюючими суб'єктами, які
здійснюють постачання товарів чи робіт
цим контрагентам, не зобов'язаний нести
відповідальність за несплату податків
продавцями (постачальниками), або за
можливу недостовірність відомостей
про них, за умови необізнаності щодо
неї.

Суд звертає увагу, що податковим
органом не надано жодних доказів
протиправної діяльності позивача,
спрямованої на отримання податкової
вигоди з метою зменшення податкових
зобов'язань, а тому суд виходить із
презумпції правомірності рішень
платника податку та вважає правоміним
відображення у складі витрат коштів у
сумі 650 грн. та віднесення до складу
податкового кредиту суми ПДВ в розмірі
130 грн., які сплачені товариству з
обмеженою відповідальністю
«КПІ-Сервіс» за придбані матеріали, що
відповідає положенням пункту 138.2
статті 138, пункту 188.1 статті 188
Податкового кодексу України.

Згідно відомостей, які містяться в акті
перевірки, філією позивача
«Корсунь-Шевченківський райавтодор»
неправомірно відображено у складі
витрат кошти в сумі 17 325 грн. без ПДВ,
сплачені на користь малого приватного
підприємства фірма «Тайфун» (далі - МПП
фірма «Тайфун» на підставі видаткової
накладної №РН-0000024 від 17.12.2012р. на
поставку бітуму БНД 90/130 у кількості 3,3
т., оскільки вказаний документ не
містить посади, прізвища та підпису
матеріально відповідальної за
здійснення господарської операції
особи та яка безпосередньо здійснила
відпуск продукції, натомість містить
тільки підпис директора МПП фірма
«Тайфун». Накладна не містить відмітки
штампу та печатки підприємства -
продавця.

У зв'язку із порушенням заповнення
зазначеної видаткової накладної
контролюючий орган вважає, що вона не
може бути підставою для включення
зазначених в ній сум до витрат у
податковому обліку.

Досліджуючи в судовому засіданні
відомості, які містяться у видатковій
накладній №РН-0000024 від 17.12.2012р., суд
встановив, що від імені МПП фірма
«Тайфун» вона підписана директором
Голубець С.В., а від імені позивача
виконробом Казиміром М.Є., який
уповноважений на її підписання
довіреністю № 178 від 17.12.2012р. Зазначена
накладна містить назву та банківські
реквізити постачальника, його адресу,
назву одержувача, назву товару, одиницю
виміру, кількість товару, його ціну та
загальну вартість з ПДВ та без ПДВ, а
отже дає можливість визначити
приналежність цієї накладної до
конкретної господарської операції.

Суд переконаний, що недоліки в
оформленні первинних бухгалтерських
документів не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце.

Згідно відомостей, які містяться у
виписці по банківському рахунку
№2023 філії позивача
«Корсунь-Шевченківський райавтодор»
від 12.12.2012р., який відкрито у
Корсунь-Шевченківському відділенні
ЧОД «Райффайзен Банк Аваль»,
зазначеною філією повністю оплачено на
користь МПП фірма «Тайфун» вартість
бітуму БНД 90/130 в сумі 20 790 грн. в
т.ч. ПДВ 3 465 грн., який в подальшому
одержано на підставі наведеної
накладної.

В судовому засіданні судом також
досліджено первинні бухгалтерські
документи, які свідчать про подальше
використання позивачем бітуму БНД 90/130
у власній господарській діяльності, а
саме: рапорти роботи будівельних машин,
звіти про рух матеріальних цінностей,
накладні на внутрішнє переміщення
товару та акти переробки матеріалів.

З наведеного слідує висновок, що
господарська операція з купівлі бітуму
у МПП фірма «Тайфун» фактично
відбулась, а тому позивачем правомірно
віднесено до витрат кошти в сумі 17 325
грн.

Разом з тим, суд вважає безпідставним
посилання податкового органу на
неналежне оформлення податкової
накладної №111 від 12.12.2012р. на суму 3 465
грн., одержаної від МПП фірма «Тайфун»,
як на підставу позбавлення позивача
права на врахування суми ПДВ за цією
накладною до складу податкового
кредиту. Так, контролюючий орган в акті
перевірки вказав, що згадана накладна
замість індивідуального податкового
номеру покупця, зазначеного в
свідоцтві платника ПДВ - 14,
містить номер - 14.

Однак суд не погоджується з таким
твердженням податкового органу тому,
що описка в одній цифрі податкового
номеру покупця не може слугувати
підставою для зменшення суми
податкового кредиту позивача, оскільки
господарська операція з поставки
товару фактично мала місце, а інші
реквізити накладної дають змогу
встановити її приналежність до
зазначеної господарської операції.

Як вбачається з акту перевірки, філією
позивача «Лисянський райавтодор»
завищено витрати, що формують
собівартість виконаних ремонтних
робіт автомобільних доріг на 343 356
грн. за ІІ-IV квартали 2011 року та І-IV
квартали 2012 року, а саме: на суму
нарахованої заробітної плати по
загально виробничих витратах на 247 874
грн. та нарахування по єдиному
соціальному внеску на фонд оплати
праці по загально виробничих витратах
на 95 482 грн.

До зазначеного висновку контролюючий
орган прийшов виходячи з того, що за
актами приймання виконаних
будівельних робіт Форми КБ-2в сума
загально виробничих витрат філії на
заробітну плату склала 95 474 грн. та
нарахування по єдиному соціальному
внеску на фонд оплати праці по загально
виробничих витратах склали 36 776 грн.,
тоді як за даними бухгалтерського
обліку ці витрати становлять 343 348 грн.
та 95 482 грн., відповідно.

Суд вважає таку позицію податкового
органу безпідставною, оскільки за
змістом положень пункту 138.8 статті 138
Податкового кодексу України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

У відповідності до пункту 138.4 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно підпункту 138.8.2 пункту 138.2 статті
138 Податкового кодексу України до
складу прямих витрат на оплату праці
включаються заробітна плата та інші
виплати робітникам, зайнятим у
виробництві товарів (виконанні робіт,
наданні послуг), які можуть бути
безпосередньо віднесені до
конкретного об'єкта витрат.

Підпунктом 138.8.5 пункту 138.8 статті 138
Податкового кодексу України до складу
загальновиробничих витрат включаються
витрати на управління виробництвом
(оплата праці працівників апарату
управління цехами, дільницями
відповідно до законодавства тощо;
внески на соціальні заходи, визначені
статтею 143 цього розділу; медичне
страхування, страхування відповідно до
Закону України «Про недержавне
пенсійне забезпечення», страхування за
довгостроковими договорами
страхування життя в межах, визначених
абзацами другим і третім пункту 142.2
статті 142 цього Кодексу, працівників
апарату управління цехами, дільницями;
витрати на оплату службових відряджень
персоналу цехів, дільниць тощо).

З наведеного слідує висновок, що прямі
витрати на оплату праці та
загальновиробничі витрати входять до
витрат, які формують собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

В контексті наведеного суд
погоджується з позицією позивача, що
первинними документами, які
підтверджують витрати на оплату праці
та їх зв'язок з конкретними об'єктами де
виконувались роботи є
розрахунково-платіжні відомості,
табелі обліку робочого часу, наряди на
відрядну роботу, наряд-завдання на
техніку, маршрутні листи, в яких
вказуються найменування об'єкту де
проводяться роботи, обсяг робіт,
прізвища працівників, які задіяні на
роботах. В той же час, акти приймання
виконаних будівельних робіт
Форми КБ-2в зазначеної інформації в
повному обсязі не містять.

Отже, відображення позивачем у
податкових деклараціях з податку на
прибуток за 2-4 квартали 2011 року та за 1-4
квартали 2012 року фактично нарахованих
витрат на оплату праці відповідає
положенням Податкового кодексу
України.

За даними акту перевірки аналогічні
порушення виявлено по філіях позивача
«Шполянський райавтодор» на суму 675 613
грн. та «Смілянська
дорожньо-експлуатаційна дільниця» на
суму 935 071 грн., однак суд з наведених
підстав вважає такі дії контролюючого
органу неправомірними.

Як вбачається з акту перевірки, філією
позивача «Тальнівський райавтодор»
допущено завищення собівартості
придбаних (виготовлених) та
реалізованих товарів (робіт, послуг) в
декларації з податку на прибуток за ІІ
квартал 2012 року в сумі 35 476 грн.
Аналогічне порушення відображено щодо
філії позивача «Христинівський
райавтодор» в частині завищення витрат
в декларації з податку на прибуток за
ІІІ та ІV квартали 2012 року в сумі 123 992
грн. Зазначені порушення на думку
контролюючого органу виникли
внаслідок того, що всупереч положенням
пункту 138.4 статті 138 Податкового
кодексу України філіями у податковій
звітності відображено витрати на
ремонт доріг без відображення доходів
у вказаних звітних періодах внаслідок
виконання цих робіт.

Суд критично оцінює такі доводи
відповідача, оскільки ним не
проаналізовано відображення витрат та
доходів філій позивача за даними
бухгалтерського обліку, що
унеможливлює відслідковування
правильності їх відображення в
податковому обліку платника податків.
Акт перевірки не містить відповідних
розрахунків та документальних
підтверджень, а тому на переконання
суду такі доводи податкового органу не
можуть покладатись в основу
притягнення до відповідальності
платника податків.

Так, в силу положень пункту 138.4 статті 138
Податкового кодексу України (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, визнаються витратами
того звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Як встановлено в судовому засіданні, в
рядку 05.1 відповідних декларацій за 2012
рік філіями відображено витрати, що
пов'язані з виконанням робіт, доходи по
яких включено в рядок 1 декларацій. При
цьому, всі витрати підтверджені
первинними бухгалтерськими
документами та регістрами
бухгалтерського обліку, а тому
відсутні підстави для висновку про
порушення позивачем положень
Податкового кодексу України.

Згідно відомостей, які містяться в акті
перевірки філією позивача
«Монастирищенський райавтодор»
допущено завищення собівартості
виконаних робіт на суму 376 516 грн.

На думку перевіряючих зазначене
завищення виникло внаслідок включення
до собівартості по виконанню дорожніх
робіт витрат на утримання
асфальтобетонної бази за 2012 рік в сумі
270 278 грн., а також витрат на
експлуатаційне утримання доріг за І
півріччя 2012 року та ІІІ квартал 2012 року
в сумі 106 239 грн., які непідтверджені
актами виконаних робіт.

Суд вважає таку позицію податкового
органу необґрунтованою та такою, що
суперечить положенням Податкового
кодексу України.

Суд зазначає, що процес облаштування
покриття доріг полягає не тільки в
укладанні асфальту. Цьому процесу
передує ряд передумов, зокрема, як
встановлено в судовому засіданні, на
території асфальтобетонної бази
знаходяться склади по зберіганню
будівельних матеріалів, запчастин,
паливно-мастильних матеріалів,
малоцінних та швидкозношуваних
предметів, проводиться виготовлення
чорно-щебеневої продукції та
піщано-соляних сумішей, які
використовуються для поточного
ремонту та експлуатації доріг, а також
зберігається обладнання і транспортні
засоби.

Тому суд погоджується з позицією
позивача та вважає повністю
правомірним віднесення до
собівартості виконаних робіт
заробітної плати сторожів зазначеної
бази, комірника, токаря, зварника,
електрика, та водіїв, які виконували
ремонтні роботи, а також єдиний
соціальний внесок на ці виплати,
амортизації складських приміщень,
адмінбудівлі та гаражів, які
знаходяться в прибудові до
адмінбудівлі, майстерні та
токарно-слюсарних станків, які
знаходяться у виробничій будівлі,
бітумосховища та вбиральні, витрат по
ремонту автомобілів та дорожніх
механізмів, витрат по освітленню та
опаленню виробничих приміщень витрат
по приготуванню чорно-щебеневої та
піщано-соляної сумішей, і віднесення
зазначених сум до витрат філії в
періоді, в якому визнано доходи, на
підставі пунктів 138.2, 138.4, 138.8 статті 138
Податкового кодексу України.

Щодо виконання у І півріччі 2012 року
ремонтних робіт на відрізку дороги
«Орадівка-Монастирище», в ІІІ кварталі
2012 року ремонтних робіт по вул.
Перемоги с. Лукашівка та на дорозі
«Київ-Одеса», експлуатаційному
утриманню дороги «Київ-Одеса», суд
вважає за необхідне зазначити, що
відсутність актів приймання виконаних
будівельних робіт Форми КБ-2в чи
недоліки в їх оформленні не є підставою
для висновків про відсутність витрат
підприємства, якщо з інших первинних
документів вбачається, що це
підприємство понесло витрати. Такими є
первинні документи, які підтверджують
витрати на оплату праці, а їх зв'язок з
конкретними об'єктами де виконувались
роботи є розрахунково-платіжні
відомості, табелі обліку робочого часу,
наряди на відрядну роботу,
наряд-завдання на техніку, маршрутні
листи, в яких вказуються найменування
об'єкту де проводяться роботи, обсяг
робіт, прізвища працівників, які
задіяні на роботах, накладні на
внутрішнє переміщення матеріалів,
акти списання товарно-матеріальних
цінностей.

Суд звертає увагу, що контролюючим
органом не заперечуються одержання
позивачем доходів від вищенаведених
операцій та їх відображення в
податковій звітності. Однак,
відповідач протиправно не визнає
задекларовані позивачем витрати на
виконання вищезазначених робіт, які
підтверджені первинними
бухгалтерськими документами.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про правомірність
відображення позивачем згаданих
витрат у деклараціях з податку на
прибуток за І півріччя 2012 року та
ІІІ квартали 2012 року.

Згідно відомостей, які містяться в акті
перевірки, філією позивача «Смілянська
дорожньо-експлуатаційна дільниця»
завищено собівартість придбаних
матеріалів за І-ІV квартали 2012 року на
суму 37 566 грн., а також неправомірно
віднесено до складу податкового
кредиту за березень, червень, вересень
та жовтень 2012 року суму ПДВ в розмірі 7
513 грн., у зв'язку з придбанням
матеріалів у малого приватного
підприємства фірма «Тайфун».
Відповідач вважає, що операції з
придбання матеріалів у зазначеного
контрагента фактично не відбулись,
оскільки не підтверджуються стосовно
врахування реального часу здійснення
операцій, місцезнаходження майна,
наявності трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, що економічно необхідно
для здійснення господарських операцій.

До такого висновку відповідач прийшов
на підставі даних, які містяться в
актах перевірок МПП фірма «Тайфун» №
306/22/14208052 від 18.02.2012р., № 595/22/14208052 від
08.04.2012р. щодо взаємовідносин з ТОВ
«Ліга», ТОВ «Стандарт Д» та ТОВ «ВК
Віконні системи».

Крім того, відповідач зазначає, що у
зв'язку з відсутністю на балансі МПП
фірма «Тайфун» транспортних засобів,
відсутності документів, які
підтверджують транспортування товару
(товарно-транспортних накладних,
подорожніх листів) факт пересування
товарів є невстановленим, а
господарські операції є такими, що
невідбулись.

На переконання суду, такі висновки є
хибними, виходячи з таких обставин.

В судовому засіданні встановлено, що
між позивачем в особі філії
«Смілянська дорожньо-експлуатаційна
дільниця» та МПП фірма «Тайфун»
укладено договір поставки № 2 від
02.02.2012р. За цим договором останнє
зобов'язалось передати у власність
покупця товар за плату на підставі
виставлених рахунків.

Суд зазначає, що вказаний договір
укладено право- і дієздатними
юридичними особами, ні предмет цього
правочину, ні зміст прав та обов'язків
його сторін положенням чинного в
Україні законодавства не суперечать.

Посадовими особами податкового органу
не надано доказів станом на час
здійснення господарських операцій про
припинення юридичної особи - МПП фірма
«Тайфун» (скасування державної
реєстрації), виключення з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, внесення
недостовірної інформації до Єдиного
державного реєстру під час
взаємовідносин із позивачем.

На момент здійснення господарських
операцій позивача з МПП фірма «Тайфун»,
останнє не визнано банкрутом,
знаходилось в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців та зареєстровано
платником ПДВ, а тому мало право
виписувати податкові накладні.

Відповідно до статті 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін.

Відтак, вказане підприємство не мало
дефектів у своєму правовому статусі,
мало право укладати правочини та
вчиняти інші юридично значимі дії, а
позивач мав право розраховувати на
добросовісність дій свого контрагента.

Первинними бухгалтерськими
документами, а саме: видатковими та
податковими накладними підтверджено
фактичне здійснення господарських
операцій між позивачем та МПП фірма
«Тайфун» з купівлі солі технічної,
відсіву, щебеню фр. 10-20, 20-40, щебеневої
суміші, бітуму дорожнього БНД 60/90, 30/130.

Позивачем у повному обсязі оплачено
вартість куплених матеріалів шляхом
безготівкового перерахування грошових
коштів на розрахунковий рахунок
продавця. Отже, позивач поніс витрати,
які пов'язані із фактичним здійсненням
господарських операцій.

Разом з тим, суд акцентує увагу, що
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємств та
бази оподаткування податком на додану
вартість здійснюється на підставі
первинних бухгалтерських документів у
разі фактичного здійснення
господарської операції.

У свою чергу, право платника на
формування витрат для визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток підприємств та податкового
кредиту з ПДВ, не пов'язані зі сплатою
контрагентом своїх податкових
зобов'язань перед бюджетом, а також із
порушенням цим контрагентом правил
ведення бухгалтерського та
податкового обліку.

Посилання відповідача на встановлення
безпідставності визначення розміру
позивачем витрат та податкового
кредиту з ПДВ за наслідками договірних
взаємовідносин з товариством з
обмеженою відповідальністю МПП фірма
«Тайфун», суд вважає неправомірними,
оскільки, з огляду на принцип
персональної відповідальності
платника податку право на формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток
підприємств та податкового кредиту з
ПДВ, не можуть ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами, оскільки
це не передбачено положеннями
Податкового кодексу України.

Позиція податкового органу щодо
відсутності у МПП фірма «Тайфун»
транспортних засобів є непереконливою,
оскільки податкове законодавство не
ставить право платника на формування
витрат та податкового кредиту в
залежність від того, за рахунок яких
ресурсів (власних або залучених)
здійснюється доставка товарів
постачальником.

На переконання суду, позивач не
зобов'язаний перевіряти дотримання
податкового законодавства своїми
контрагентами та господарюючими
суб'єктами, які здійснюють постачання
товарів чи робіт цим контрагентам, або
за можливу недостовірність відомостей
про них, за умови необізнаності щодо
таких обставин, що підтверджено
практикою Європейського суду з прав
людини та Верховного Суду України.

Викладені вище обставини в їх
сукупності дають підстави для
висновку, що господарські операції є
реальними та підтверджуються
необхідними документами, а товари, що
придбавалися позивачем у спірний
період, отримані з метою використання
та використані у власній господарській
діяльності, що є свідченням
добросовісності позивача при
здійсненні вказаних операцій.

Отже, позивачем правомірно віднесено
до складу витрат кошти сплачені на
користь МПП фірма «Тайфун» та
правомірно сформовано податковий
кредит у періоді, що перевірявся.

Як вбачається з акту перевірки, в
порушення вимог пунктів 138.4, 138.8 статті
138 Податкового кодексу України філією
позивача «Звенигородська
дорожньо-експлуатаційна дільниця»
завищено собівартість придбаних
(виготовлених) та реалізованих товарів
(робіт, послуг) за ІІ квартал 2011 року та
ІІ, ІІІ квартали 2012 року на суму 6 906
грн.

Відповідач стверджує, що проведеною
перевіркою актів на виконання
будівельних робіт форми КБ-2в
встановлено, що в період з травня по
липень 2011 року та з квітня по липень 2012
на проведення дорожніх робіт по
експлуатаційному утриманні доріг
використано матеріалів, виробів та
конструкцій на загальну суму 235 883 грн.,
в той же час, відповідно до звітів про
рух матеріалів ф. М-9 на виконання
дорожніх робіт по вищевказаних актах
форми КБ-2в списано вартість
матеріалів, виробів на загальну суму 242
788 грн. 67 коп., які включено до
собівартості виконаних робіт по
дорожніх роботах.

Суд переконаний, що контролюючий орган
неправомірно позбавляє позивача права
на віднесення до складу собівартості
виконаних робіт фактично здійснених
витрат.

В судовому засіданні встановлено та
підтверджується наявними матеріалами
справи, що відображення позивачем
витрат, які включені до собівартості
виконаних робіт, здійснено на підставі
первинних бухгалтерських документів,
які містять відомості про надходження
та витрачання матеріалів, що
використовуються для обслуговування
та ремонту доріг.

З огляду на викладене, виходячи з
положень пунктів 138.1, 138.2, 138.4 статті 138
Податкового кодексу України, суд
приходить до висновку, що зазначена в
актах форми КБ-2в кошторисна вартість
робіт в сумі 235 883 грн. не є підставою для
висновків про відсутність витрат
позивача в сумі 242 788 грн. 67 коп., якщо з
інших даних вбачається, що фактичний
рух матеріалів, техніки та робочої
сили, у зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце.

Згідно відомостей, які містяться в акті
перевірки, філією позивача
«Чорнобаївський райавтодор» всупереч
положенням підпункту 138.8.5 пункту 138.8
статті 138 Податкового кодексу України
завищено собівартість придбаних
(виготовлених) та реалізованих товарів
(робіт, послуг) за 2011 рік в сумі 11 153 грн.
(8 183 грн. - заробітна плата, 2 970 грн. -
відрахування) та за півріччя 2012 року в
сумі 8 792 грн. (6 450 грн. - заробітна
плата, 2 342 грн. - відрахування), а всього
на суму 19 945 грн. Таке порушення виникло
внаслідок встановлення наказом
директора філії № 55/а від 31.03.2011р.
головному інженеру Свічаровій В.Г.
доплати за суміщення посади економіста
в розмірі 75 % тарифної ставки посади
економіста. Податковий орган вважає, що
зазначена надбавка встановлена
всупереч положенням Переліку доплат і
надбавок до тарифних ставок і
посадових окладів працівників
дорожнього господарства визначених у
додатку 16 Галузевої угоди між
Державною службою автомобільних доріг
України і профспілкою працівників
автомобільного транспорту та
шляхового господарства України на
2011-2012 роки, а також Переліку доплат і
надбавок до тарифних ставок і
посадових окладів працівників
дорожнього господарства визначених
додатком 8 Колективного договору між
адміністрацією позивача і об'єднаною
профспілковою організацією
працівників шляхових господарств на
2009-2011 роки.

Суд критично оцінює такі доводи
податкового органу, оскільки
Податковий кодекс України не
встановлює максимальну межу
заробітної плати, перевищення якої
забороняє підприємству відносити суму
перевищення до складу собівартості
товарів (робіт, послуг), а також не надає
таких повноважень контролюючим
органам.

В судовому засіданні суд дослідив
платіжні відомості про нараховану
заробітну плату за квітень-грудень 2011
року та за січень-липень 2012 року, які
містять розмір доплат нарахованих
Свічаровій В.Г., з яких вбачається, що
зазначені надбавки нараховано в
повному обсязі.

В силу положень підпункту 138.8.5 пункту
138.8 статті 138 Податкового кодексу
України до складу загальновиробничих
витрат включаються витрати на
управління виробництвом (оплата праці
працівників апарату управління цехами,
дільницями відповідно до
законодавства тощо; внески на
соціальні заходи, визначені статтею 143
цього розділу; медичне страхування,
страхування відповідно до Закону
України «Про недержавне пенсійне
забезпечення», страхування за
довгостроковими договорами
страхування життя в межах, визначених
абзацами другим і третім пункту 142.2
статті 142 цього Кодексу, працівників
апарату управління цехами, дільницями;
витрати на оплату службових відряджень
персоналу цехів, дільниць тощо).

В контексті наведеного, суд вважає
правомірними дії позивача при
включенні до складу
загальновиробничих витрат фактично
нараховані Свічаровій В.Г. кошти на
заробітну плату та відрахування на
соціальні заходи в сумі 19 945 грн.

Згідно відомостей, які містяться в акті
перевірки, позивачем в порушення
підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14,
підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138,
пункту 141.1 статті 141 Податкового
кодексу України, завищено витрати за
ІІІ квартал 2011 року в сумі 60 105 грн. Таке
завищення виникло внаслідок сплати
відсотків за кредитом у сумі 4 250 000 грн.,
який позивачем не використано у
власній господарській діяльності,
оскільки зазначені грошові кошти в
день їх надходження - 14.07.2011р.
перераховано на рахунок ДП «Київське
обласне дорожнє управління».

Досліджуючи в судовому засіданні
обставини правомірності таких дій
платника податків, суд встановив, що
між позивачем та ПАТ «Український
інноваційний банк» в особі директора
Дніпровської філії укладено кредитний
договір № 211-04/17 від 18.02.2011р., яким
передбачено надання позивачу
відновлювальної кредитної лінії на
термін до 17.02.2012р. включно, з лімітом
заборгованості по кредитній лінії в
розмірі 8 000 000 грн.

В свою чергу, між позивачем та ДП
«Київське обласне дорожне управління»
ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України»
укладено договір позики № 80-01-04/59 від
08.07.2011р. за яким позивач зобов'язався
надати зазначеному підприємству
позику в сумі 4 250 000 грн. на термін до
01.09.2011р.

В судовому засіданні суд встановив, що
14.07.2011р. на поточний рахунок позивача
від Дніпровської філії ПАТ
«Український інноваційний банк»
надійшли грошові кошти в сумі 4 250 000 грн.
В цей же день - 14.07.2011р. кошти в сумі 4 250 000
грн. перераховані на поточний рахунок
ДП «Київське обласне дорожне
управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні
дороги України».

Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що
статтею 138 Податкового кодексу України
передбачено склад та порядок
визначення витрат підприємства, які
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування податком на прибуток.

За змістом положень підпункту 138.10.5
пункту 138.10 статті 138 Податкового
кодексу України до складу інших витрат
включаються фінансові витрати, до яких
належать витрати на нарахування
процентів (за користування кредитами
та позиками, за випущеними облігаціями
та фінансовою орендою) та інші витрати
підприємства в межах норм,
встановлених цим Кодексом, пов'язані із
запозиченнями (крім фінансових витрат,
які включені до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку).

В силу положень пункту 141.1 статті 141
Податкового кодексу України до складу
витрат включаються будь-які витрати,
пов'язані з нарахуванням процентів за
борговими зобов'язаннями (в тому числі
за будь-якими кредитами, позиками,
депозитами, крім фінансових витрат,
включених до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку) протягом звітного періоду, якщо
такі нарахування здійснюються у
зв'язку з провадженням господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 152.9 базовим
податковим (звітним) періодом для цілей
оподаткування податком на прибуток
підприємств є календарний квартал.

В розумінні підпункту 14.1.36 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

З наведеного випливає, що визначальною
підставою для віднесення відсотків за
кредитом до витрат є використання
кредитних коштів у власній
господарській діяльності протягом
звітного періоду, яким є календарний
квартал.

Отже, якщо підприємство протягом
навіть декількох днів календарного
кварталу здійснювало господарську
діяльність за рахунок кредитних
коштів, сплачені за весь квартал
відсотки за кредитом вважаються
витратами такого платника податків.

Згідно відомостей, які містяться в
матеріалах справи, кошти в сумі 4 250 000
грн. повернуті 11.08.2011р. дочірнім
підприємством «Київське обласне
дорожне управління» ВАТ «ДАК
«Автомобільні дороги України» на
поточний рахунок позивача та
використані останнім для власної
господарської діяльності у тому самому
кварталі, що і надані у позику
зазначеному підприємству.

З огляду на викладені обставини, суд
переконаний, що відповідач не довів
наявність зловживань з боку позивача,
спрямованих на ухилення від сплати
податків.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
зазначає, що в силу положень частини 2
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

У відповідності до частини третьої
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Перевіривши на предмет відповідності
спірних податкових повідомлень-рішень
зазначеним положенням
нормативно-правових актів, в ході
судового розгляду справи суд
встановив, що ці рішення прийняті
всупереч положенням законодавства у
сфері оподаткування податком на
прибуток підприємств та податком на
додану вартість, оскільки суб'єкт
владних повноважень не виконав
покладеного на нього обов'язку та не
довів правомірності спірних
податкових повідомлень-рішень, як того
вимагають положення частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Приймаючи до уваги зазначене, виходячи
з системного аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, суд погоджується з доводами,
викладеними в адміністративному
позові щодо протиправності
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, що є підставою для
задоволення адміністративного позову
та їх скасування.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 11, 14, 70, 71, 159-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Скасувати податкові
повідомлення-рішення державної
податкової інспекції у місті Черкасах
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області №
від 26 червня 2013 року, № від 26
червня 2013 року та №
від 26 червня 2013 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь дочірнього підприємства
«Черкаський облавтодор» відкритого
акціонерного товариства «Державна
акціонерна компанія «Автомобільні
дороги України», що знаходиться за
адресою: бул. Шевченка, 389, м. Черкаси,
Черкаська обл., 18006, ідентифікаційний
номер 31141625, судовий збір в розмірі 2 294
(дві тисячі двісті дев'яносто чотири)
грн.

Постанова суду набирає законної сили
відповідно до вимог статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Черкаський окружний адміністративний
суд у строки та порядку передбаченому
статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
В.І. Коваленко

Повний текст постанови виготовлено
27.01.2014р.