Справа № 212/7660/12
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/64906/12

К/9991/65991/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.(суддя-доповідач),

Стародуба О.П.

Малиніна В.В.

провівши попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 до Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області, третя особа без самостійних
вимог на стороні відповідача Головне
управління Пенсійного фонду України у
Вінницькій області про визнання дій
незаконними та зобов'язання вчинити
дії за касаційними скаргами Відділу
примусового виконання рішень відділу
державної виконавчої служби головного
управління юстиції у Вінницькій
області та Головного управління
Пенсійного фонду України в Вінницькій
області на постанову Ленінського
районного суду м. Вінниці від 05 липня 2012
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 03 жовтня 2012 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2012 року позовом ОСОБА_4
звернувся до Ленінського районного
суду м.Вінниці із адміністративним
позовом до Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області, за участю третьої особи без
самостійних вимог на стороні
відповідача Головного управління
пенсійного фонду України у Вінницькій
області, в якому просив визнати
незаконними дії Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області від 30.12.2011 року про закінчення
виконавчого провадження. Зобов'язати
відповідача відновити виконавче
провадження та виконати рішення суду
за виконавчим листом № 2-а-З 569-2011р. щодо
здійснення перерахунку та виплати йому
пенсії з урахуванням 1600,00 грн.,
посадового окладу, 135,00 грн., за
військове звання, 35% надбавки за
вислугу років, 15% надбавки за таємність,
412,30 грн., за викладацьку роботу, 54,56 грн.,
компенсації продовольчого пайка, 50% за
виконання особливо важливий завдань, 98%
премії до припинення права на
отримання такої пенсії.

Постановою Ленінського районного суду
м. Вінниці від 05 липня 2012 року
адміністративний позов задоволено.
Визнано незаконними дії Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області від 30.12.2011 року щодо
закінчення виконавчого провадження.
Скасовано постанову головного
державного виконавця підрозділу
примусового виконання рішень Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області Паламарчука В.В. від
30.12.2011 року про закінчення виконавчого
провадження з виконавчого листа №
2-а-3569/2011 року, виданого 03.08.2011 року
Ленінським районним судом м. Вінниці.

Ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 03 жовтня 2012
року залишено без змін постанову
Ленінського районного суду м.Вінниці
від 05 липня 2012 року.

Відповідач, Відділ примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області та третя особа без самостійних
вимог на стороні відповідача Головне
управління Пенсійного фонду України у
Вінницькій області не погодилися з
рішеннями судів попередніх інстанцій
та звернулись до суду з касаційною
скаргою, в якій просить скасувати
постанову Ленінського районного суду
м.Вінниці від 05 липня 2012 року та ухвалу
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 03 жовтня 2012
року та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні по зову,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, суд, в межах ст. 220 КАС України,
прийшов до висновку про часткове
задоволення касаційних скарг з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанції
встановлені наступні обставини.

ОСОБА_4 є пенсіонером МВС України з
вересня 2003 року.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Вінниці від 30.05.2011 року зобов'язано
Головне управління пенсійного фонду у
Вінницькій області здійснити
перерахунок та здійснювати виплату
пенсії ОСОБА_4 з 25.09.2010 року з
врахуванням посадового окладу, 1600,00
грн. за військове звання, 35% надбавки за
вислугу років, 15% надбавки за таємність,
412,30 грн. за викладацьку роботу, 54,56 грн.
компенсації продовольчого пайка, 50% за
виконання особливо важливий завдань, 98%
премії до припинення права на
отримання такої пенсії.

На підставі вказаного рішення суду
03.08.2011 року Ленінським районним судом
був виданий виконавчий лист, а 12.08.2011
року постановою головного державного
виконавця підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області Паламарчуком В.В. відкрито
виконавче провадження ВП № 28208664, якою
постановлено негайно самостійно
виконати рішення суду.

10.08.2011 року боржник надіслав лист
державному виконавцю, в якому
повідомив, що повно фактично виконав
рішення суду, та просив закінчити
виконавче провадження.

Також встановлено, що 30.12.2011 року,
Відділом примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області винесено постанову
про закінчення виконавчого
провадження, правомірність якої і є
предметом оскарження у даній справі.

Суд першої інстанції, з яким погодився
Вінницький апеляційний
адміністративний суд, дійшли висновку
про наявність правових підстав для
задоволення позову, виходячи з
неправомірних дій Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області при винесенні спірної
постанови про закінчення виконавчого
провадження від 30.12.2011 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції скасував постанову
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області про закінчення
виконавчого провадження від 30.12.2011
року.

Визначальним же для вирішення даної
справи є, насамперед, правильне
визначення змісту та обсягу позовних
вимог.

При цьому адміністративний позов не
містив вимогу про скасування або
визнання нечинним рішення відповідача
за п.1 ч.4 ст. 105 КАС України.

Згідно п.5 Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
20.05.2013 року, відповідно до частини
другої статті 11 КАС України суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою і не може
виходити за межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять. При цьому
слід ураховувати, що в такому разі в
мотивувальній частині рішення суд
повинен навести відповідне
обґрунтування.

Проте, в мотивувальній частині
постанови суду першої інстанції
відсутнє відповідне обґрунтування
щодо виходу суду за межі позовних вимог
ОСОБА_4

Отже, скасовуючи оскаржувану постанову
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області, суд першої
інстанції вийшов за межі позовних
вимог без дотримання вказаних норм.

Також даючи правову оцінку обставинам
у справі в іншій частині рішення, суд
касаційної інстанції вимушений
визнати, що висновки судів попередніх
інстанцій не відповідають обставинам
встановленим по справі, з наступних
підстав.

Роблячи висновок про скасування
постанови Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області від 30.12.2011 року про закінчення
виконавчого провадження, суд першої
інстанції порушив норми
процесуального законодавства, зокрема
статті 159 КАС України, які вимагають від
суду законності та обґрунтованості
судового рішення.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 4 Постанови № 7 Пленуму Вищого
адміністративного суду України «Про
судове рішення в адміністративній
справі» від 20 травня 2013 року
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені під час судового
розгляду справи (у судовому засіданні,
у порядку скороченого чи письмового
провадження) з урахуванням вимог
статті 70 КАС України щодо належності та
допустимості доказів або обставин, які
не підлягають доказуванню, та висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними.

Вказані вимоги закону судами обох
інстанцій були проігноровані, а саме,
даючи правову оцінку діям відповідача
та скасовуючи оскаржувану постанову,
суд першої інстанцій не те, що не
дослідив під час судового розгляду
справи, а навіть не витребував у
відповідача постанову Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області від 30.12.2011 року про
закінчення виконавчого провадження,
про що свідчить її відсутність в
матеріалах справи.

Переглядаючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд не звернув
увагу на відсутність в матеріалах
справи безпосереднього об'єкту
адміністративного позову - оспорюваної
постанови, не дав цьому факту оцінки та
не зробив відповідних висновків.

Вказане рішення суду апеляційної
інстанції не узгоджуються із
роз'ясненнями викладеними у п. 13
Постанови № 7 Пленуму Вищого
адміністративного суду України «Про
судове рішення в адміністративній
справі» від 20 травня 2013 року відповідно
до якого у разі залишення апеляційної
скарги без задоволення в ухвалі
зазначається, якими обставинами чи
нормами права спростовуються доводи,
які містяться у скарзі.

Крім того, аналізуючи порушення
апеляційним судом норм процесуального
права при розгляді апеляційної скарги
судова колегія вважає за необхідним
також звернутися до практики
Європейського суду з прав людини та
зокрема, рішення у справі «Серявін та
інші проти України» від 10 лютого 2010
року, заява 4909/04 відповідно до п.58 якого
суд повторює, що згідно з його
усталеною практикою, яка відображає
принцип, пов'язаний з належним
здійсненням правосуддя, у рішеннях
судів та інших органів з вирішення
спорів мають бути належним чином
зазначені підстави, на яких вони
ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6
Конвенції зобов'язує суди
обґрунтовувати свої рішення, його не
можна тлумачити як такий, що вимагає
детальної відповіді на кожен аргумент.
Міра, до якої суд має виконати обов'язок
щодо обґрунтування рішення, може бути
різною в залежності від характеру
рішення (див. рішення у справі "Руїс
Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994
року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча
національний суд має певну свободу
розсуду щодо вибору аргументів у тій чи
іншій справі та прийняття доказів на
підтвердження позицій сторін, орган
влади зобов'язаний виправдати свої дії,
навівши обґрунтування своїх рішень
(див. рішення у справі "Суомінен проти
Фінляндії", N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003
року). Ще одне призначення
обґрунтованого рішення полягає в тому,
щоб продемонструвати сторонам, що вони
були почуті. Крім того, вмотивоване
рішення дає стороні можливість
оскаржити його та отримати його
перегляд вищестоящою інстанцією. Лише
за умови винесення обґрунтованого
рішення може забезпечуватись
публічний контроль здійснення
правосуддя (див. рішення у справі
"Гірвісаарі проти Фінляндії", N 49684/99, п.
30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на те, що зазначені обставини,
які суди попередніх інстанцій вважали
встановленими, фактично ними не були
встановлені, їх встановлення має для
правильного вирішення спору, а суд
касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати обставини у
справі та давати їм оцінку, справу
необхідно направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

За приписами ч.2 ст. 227 КАС України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 227, 231 КАС
України, -

УХВАЛИВ :

Касаційні скарги Відділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби головного
управління юстиції у Вінницькій
області та Головного управління
Пенсійного фонду України в Вінницькій
області задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду
м.Вінниці від 05 липня 2012 року та ухвалу
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 03 жовтня 2012
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф.
Ситников

В.В. Малинін

О.П. Стародуб