Справа № 826/5387/13-а
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
826/5387/13-а Головуючий
у 1-й інстанції: Амельохін В.В.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

23 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.

суддів:
Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в залі суду апеляційну
скаргу Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 13
червня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Пенсійного
фонду України, Головного управління
Пенсійного фонду України в
Глобинському районі Полтавської
області про визнання протиправними та
скасування рішень, вимоги, -

В С
Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Пенсійного фонду України, Головного
управління Пенсійного фонду України в
Глобинському районі Полтавської
області про визнання протиправними та
скасування рішень, вимоги. Свої вимоги
обгрунтовує тим, що оскаржувані
рішення та вимогу прийнято з
порушенням норм чинного законодавства,
а тому вони є протиправними та такими,
що підлягають скасуванню.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 13
червня 2013 року у задоволенні вказаного
позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням Фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції як таку, що
постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нову про задоволення
даного позову.

До суду апеляційної інстанції всі
особи, які беруть участь в справі не
прибули, хоча і були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
апеляційного розгляду.

Статтею 128 КАС України встановлено
наслідки неприбуття в судове засідання
особи, яка бере участь в справі.

Згідно до ч. 6 зазначеної вище статті
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні, але
прибули не всі особи, які беруть участь
в справі, хоча і були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Підстави для проведення апеляційного
розгляду справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами визначено ст. 197 КАС
України.

За змістом ч. 1 вищезазначеної статті
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: 1) відсутності
клопотань від усіх осіб, які беруть
участь в справі, про розгляд справи за
їх участю; 2) неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання; 3) подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції, які прийняті у
порядку скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої статті 183-2 цього Кодексу.

З огляду на викладене та враховуючи те,
що справу можливо вирішити на основі
наявних у ній доказів, а також те, що до
суду апеляційної інстанції всі особи,
які беруть участь в справі не прибули,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, відсутні клопотання про
розгляд справи за їх участю, колегія
суддів ухвалила про апеляційний
розгляд справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС
України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства України, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, оскаржувану
постанову суду першої інстанції - без
змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено наступне.

Позивач перебуває на обліку в
Управлінні Пенсійного фонду України в
Глобинському районі Полтавської
області як платник єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

04 жовтня 2012 року Управлінням
Пенсійного фонду України в
Глобинському районі Полтавської
області виставлено вимогу № Ф410 про
сплату позивачем недоїмки зі страхових
внесків в розмірі 4010,30грн.

Не погоджуючись з вказаною вимогою
позивач подав до Управління Пенсійного
фонду України в Глобинському районі
Полтавської області, Головного
управління Пенсійного фонду України в
Полтавській області та Пенсійного
фонду України скарги.

Рішенням від 01.11.2012 року № 5841/02-41
Управління Пенсійного фонду України в
Глобинському районі Полтавської
області, рішенням від 27.12.2012 року №
9646/11-23 Головного управління Пенсійного
фонду України в Полтавській області та
рішенням № 3019/09-10 від 06.02.2013 року
Пенсійного фонду України скарги
залишені без задоволення, а рішення без
змін.

Вважаючи зазначені рішення та вимогу
протиправними, позивач звернувся з
даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного
позову суд першої інстанції виходив з
того, що вимоги позивача є
необгрунтованими, а тому не підлягають
задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його обгрунтованим з огляду на
наступне.

Відносини у сфері
загальнообов'язкового державного
соціального страхування регулюються
Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування".

Згідно з вимогами пункту 3 розділу VIII
Прикінцевих та перехідних положень
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування", з дня
набрання чинності цим Законом,
платники страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття,
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими вихованням,
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності, вважаються платниками
єдиного внеску.

Відповідно до пункту 4 частини першої
статті 4 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" платниками
єдиного внеску є: фізичні
особи-підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Судом першої інстанції було
встановлено, що фізична позивач у 2011
році перебував на спрощеній системі
оподаткування, обліку та звітності, що
підтверджено довідкою Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції від 13.06.2012 року № 663/10.

Мінімальний розмір єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за 2011 рік
становив 4010,30 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої
статті 7, частини 11 статті 8 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" та пункту 3.4
Інструкції про порядок нарахування і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, яка затверджена
постановою правління Пенсійного фонду
України від 27.09.2010 pоку № 21-5 та
зареєстрована в Міністерстві юстиції
України 27 жовтня 2010 року за № 994/18289, для
фізичних осіб - підприємців, які обрали
спрощену систему оподаткування, єдиний
внесок встановлюється відповідно до
Закону у розмірі 34,7 відсотка суми, що
визначається такими платниками
самостійно для себе та членів сім'ї, які
беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, але не
більше максимальної величини бази
нарахування єдиного внеску,
встановленої Законом. При цьому сума
єдиного внеску не може бути меншою за
розмір мінімального страхового внеску
за кожну особу, що визначається
розрахунково як добуток мінімального
розміру заробітної плати на розмір
внеску, встановлений законом на місяць,
за який нараховується заробітна плата
(дохід).

За змістом статті 22 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2011 рік"
мінімальна заробітна плата у місячному
розмірі з 1 січня 2011 року становила 941,00
грн., з 1 квітня 2011 року - 960,00 грн., з 1
жовтня 2011 року - 985,00 грн., з 1 грудня 2011
року - 1004,00 грн.

Враховуючи розмір мінімальної
заробітної плати у 2011 році, мінімальний
страховий внесок фізичної особи -
підприємця, який обрав спрощену
систему оподаткування, в 2011 році
становив 4010,30 грн.: у січні-березні - 326,53
грн., квітні-вересні - 333,12 грн.,
жовтні-листопаді - 341,80 грн., грудні - 348,39
грн.

Відповідно до п. 4.5.2 Інструкції про
порядок нарахування і сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, сума єдиного
внеску не може бути меншою за розмір
мінімального страхового внеску за
кожну особу за місяць, у якому отримано
дохід, а платникам, які зобов'язані
здійснити доплату до мінімального
страхового внеску, органами Пенсійного
фонду України для узгодження
надсилається повідомлення-розрахунок,
у якому зазначається розрахунок сум
такої доплати, які підлягають сплаті за
результатами підприємницької
діяльності за звітний рік.

Судом першої інстанції було
встановлено, що у своєму звіті про суми
нарахованого доходу застрахованих
осіб та суми нарахованого єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування до органів
Пенсійного фонду України за 2011 рік,
позивач загальну суму єдиного внеску,
що підлягає сплаті, визначив в розмірі 0
грн., що суперечить пункту 3 частини
першої статті 7, частині 11 статті 8
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" та
пункту 3.4 Інструкції про порядок
нарахування і сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та стало
підставою для направлення
повідомлення-розрахунку.

При цьому судом першої інстанції було
також встановлено, що
повідомлення-розрахунок відповідає
зразку додатка 5 до Інструкції про
порядок нарахування і сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Отже, колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про те,
що підстави для направлення вимоги № 410
від 04.10.2012 року позивачу відповідають
вимогам чинного законодавства України.

Частиною 8 статті 9 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" передбачено, що
платники єдиного внеску зобов'язані
сплачувати єдиний внесок, нарахований
за відповідний базовий звітний період,
не пізніше 20 числа місяця, що настає за
базовим звітним періодом. Базовим
звітним періодом для фізичних
осіб-підприємців, в тому числі тих, що
обрали спрощену систему оподаткування,
є календарний рік.

Відповідно до пункту 4.6.2 Інструкції про
порядок нарахування і сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування,
платники єдиного внеску сплачують
єдиний внесок у вигляді авансового
платежу в розмірі, який самостійно
визначили, до 20 числа місяця,
наступного за місяцем, за який він
сплачується. Суми єдиного внеску,
сплачені у вигляді авансових платежів,
ураховуються платником при
остаточному розрахунку, який
здійснюється ним не пізніше 20 числа
місяця, що настає за базовим звітним
періодом. Базовим звітним періодом є
календарний рік.

Останній термін сплати єдиного внеску
за 2011 рік для позивача сплинув 20.01.2012
року.

Частиною 4 статті 25 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" передбачено, що
Територіальний орган Пенсійного фонду
у порядку, за формою і в строки,
встановлені Пенсійним фондом за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", недоїмка - сума
єдиного внеску, своєчасно не
нарахована та/або не сплачена у строки,
встановлені цим Законом, у випадках,
передбачених цим Законом.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що, що Управлінням
Пенсійного фонду України в
Глобинському районі Полтавської
області правомірно виставлено
позивачеві вимогу про сплату боргу в
розмірі 4010,30 грн.

Відповідно не підлягають задоволенню
вимоги позивача про визнання
протиправним та скасування рішення №
5841/02-41 від 01.11.2012 року про результати
розгляду скарги та залишення вимоги
про сплату недоїмки без змін, а заяви
страхувальника без задоволення;
визнання протиправним та скасування
рішення № 9646/11-23 від 27.12.2012 року про
результати розгляду скарги та визнання
протиправним та скасування рішення №
3019/09-10 від 06.02.2013 року про результати
розгляду скарги, яким оскаржувана
вимога залишена без змін, а скарги без
задоволення.

Водночас колегія суддів зауважує про
правильність висновку суду першої
інстанції про відсутність підстав для
закриття провадження в
адміністративній справі щодо позовних
вимог про визнання протиправним та
скасування рішення від 01.11.2012 року №
5841/02-41 Управління Пенсійного фонду
України в Глобинському районі
Полтавської області, рішення від 27.12.2012
року № 9646/11-23 Головного управління
Пенсійного фонду України в Полтавській
області та рішення № 3019/09-10 від 06.02.2013
року Пенсійного фонду України,
оскільки оскаржувані рішення, прийняті
суб'єктом владних повноважень, є
рішенням у розумінні статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Також слід взяти до уваги, що
законами України не передбачено іншого
порядку оскарження до суду рішення
Управління Пенсійного фонду України в
Глобинському районі Полтавської
області, прийнятого за наслідками
розгляду скарги фізичної
особи-підприємця на вимогу про сплату
боргу. Крім того, відповідно до частини
другої статті 124 Конституції України
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі.

Також судом першої інстанції було
встановлено, що позивачем 06.06.2013 року
через канцелярію суду подано уточнений
адміністративний позов з якого
вбачається, що позивач просить
залучити до справи третіх осіб -
Державну казначейську службу України,
Головне управління Державної
казначейської служби України у
Полтавській області, Управління
Державної казначейської служби
України у Глобинському районі
Полтавської області та стягнути на
його користь понесені судові витрати.

З урахуванням змісту вказаного
уточненого адміністративного позову
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що даний уточнений адміністративний
позов від 06.06.2013 року не містить по суті
нових уточнень, проте, позивач в якості
третіх осіб зазначає - Державну
казначейську службу України, Головне
управління Державної казначейської
служби України у Полтавській області,
Управління Державної казначейської
служби України у Глобинському районі
Полтавської області з яких просить
стягнути судовий збір, що не є позовною
вимогою.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Судом першої інстанції встановлено, що
Управління Пенсійного фонду України в
Глобинському районі Полтавської
області виконало покладений на нього
обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятої ним вимоги від
04.10.2012 року № Ф410 про сплату боргу в
розмірі 4010,30 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що вимоги позивача не
підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищевикладеним, а тому
вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 197, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 13
червня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п?ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
І.О. Лічевецький

В.Е.
Мацедонська

.

Головуючий суддя
Мельничук В.П.

Судді:
Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.