Справа № 2а-16669/12/2670
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Іщук І.О.
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

23 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання
Арсенійчук М.В.,

за участю:

позивача громадянина Афганістану
ОСОБА_1,

перекладача ОСОБА_4,

представника позивача ОСОБА_5,

представника відповідача
Салімського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
громадянина Афганістану ОСОБА_1 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 13 грудня 2013 року у
справі за позовом громадянина
Афганістану ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірними дій,
скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної міграційної
служби України, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України від 05.11.2012 р. № 612-12 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України повторно розглянути
заяву позивача про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні відповідно до вимог
чинного законодавства.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 02 жовтня 2013 р. у справі №
К/800/23446/13 касаційну скаргу позивача
задоволено, постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 30
січня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 02 квітня 2013 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції в ухвалі від 02 жовтня 2013 року
зазначила, що судами при вирішенні
справи не досліджено суб'єктивних
обставин під впливом яких особа
вирішила покинути країну та стати
біженцем, зокрема окрема
обґрунтованості побоювань позивача
стати жертвою переслідувань в разі
повернення його до Афганістану,
законності в діях відповідача з
урахуванням приписів статті 3
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

За результати нового розгляду справи
постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 13
грудня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
висновки суду першої інстанції не
відповідають обставинам справи, а
рішення прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
громадянин ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1
народився у місті Кабул, неодружений,
за національністю - пуштун, за
віросповіданням - мусульманин - суніт.

Приблизно 2008-2009 року позивач залишив
країну громадянської належності
виїхавши до Пакистану. Після тривалого
часу перебування в Пакистані (5-6
місяців), позивач повернувся до
Афганістану, після чого через 7-8
місяців залишив Афганістан.

В Пакистані заявник звертався до УВКБ
ООН і його визнали мандатним біженцем,
де за час перебування погроз на його
адресу не надходило.

17 серпня 2010 року позивач прибув до
України перетнувши її кордон
нелегально за допомогою автомобіля та
пішки. Прямував через такі країни як
Узбекистан, Туркменістан. Документів,
що посвідчують його особу, не надав, а
причиною залишення країни
громадянської належності позивач
зазначив побоювання стати жертвою
переслідувань через релігійні
переконання його подруги.

14 травня 2012 року позивач звернувся до
Державної міграційної служби України
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, в якій зазначив, що залишив
країну постійного проживання через
релігійні причини, а саме релігійні
переконання його подруги.

За результатами розгляду заяви
Державною міграційною службою України
прийнято рішення від 05.11.2012 р. № 612-12,
яким позивачу відмовлено у визнанні
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Про вказане рішення заявника сповіщено
повідомленням від 14.11.2012 р. № 137.

Не погоджуючись з рішенням Державної
міграційної служби України від 05.11.2012 р.
№ 612-12, позивач звернувся до суду з
позовом про його скасування.

Приймаючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що
оскаржуване рішення відповідача
прийняте з урахуванням всіх обставин
справи, що впливають на можливість
надання позивачу статусу біженця,
оскільки, як встановлено судом,
позивач перебував в третій безпечній
країні в розумінні абз. 6 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», після повернення
з Пакистану за час перебування в країні
громадянської належності, а саме
близько 7-8 місяців, переслідуванням та
катуванням, нелюдському або такому, що
принижує гідність поводженню не
піддавався, погроз на його адресу не
надходило, а причиною звернення із
заявою про надання статусу біженця є
отримання документів з метою
легального перебування на території
України.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання
незаконним рішення Державної
міграційної служби України від 05.11.2012 р.
№ 612-12 про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні, визначає
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього
Закону біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 Закону особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом щодо
статусу біженця 1967 року поняття
«біженець» включає в себе 4 основних
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами
країни своєї національної належності
або, якщо особа не має визначеного
громадянства, - за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання
користуватися захистом країни
походження;

3) особа повинна мати цілком
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань;

4) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з причинами, які вказані в Конвенції
про статус біженців, а саме: а) расова
належність; б) релігія; в)
національність (громадянство); г)
належність до певної соціальної групи;
д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо
визнання або відмови у визнані
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту, мають
враховуватися усі чотири підстави.

З особової справи позивача колегією
суддів встановлено, що причиною
залишення позивачем країни
громадянської належності стало
побоювання стати жертвою
переслідувань через релігійні
переконання його подруги, що
підтверджується наступним.

Як пояснив позивач, працював
перекладачем та був інтерном у лікарні
«Вазар Акбарі Хан» в місті Кабул з
червня 2006 року до грудня 2008 року. В цей
час він познайомився із дівчиною на
ім'я ОСОБА_2, яка прийшла до лікарні
разом зі своєю сестрою, у зв'язку з тим,
що її сестра потрапила в автомобільну
аварію. Позивач почав підтримувати
зв'язок з ОСОБА_2. Лікар сестри ОСОБА_2,
християнин за віросповіданням, почав
розповідати їй про свою релігію. ОСОБА_2
дуже зацікавилася християнською
релігією і одного разу попросила щоб
лікар передав через ОСОБА_1
християнську релігійну літературу
(біблію). Забравши біблію додому,
дівчина позивача почала читати її.
Одного разу, коли ОСОБА_2 читала вдома
біблію, її рідний дядько побачивши це,
забрав біблію, почав бити і запитувати,
де вона її взяла. На наступний день,
ОСОБА_2 пішла до лікарні і розповіла
позивачу про подію, що сталася. Вони
разом вирішили виїхати з Афганістану
до Пакистану з метою знайти притулок. В
Пакистані позивач перебував приблизно
5-6 місяців, а потім повернувся до
додому.

Як вже зазначалось, в Пакистані заявник
звертався до УВКБ ООН і його визнали
мандатним біженцем, зокрема позивач
повідомив, що за час перебування в
Пакистані погрози на його адресу не
надходили.

При цьому, обґрунтовуючи наявність
підстав для надання йому статусу
біженця, останній посилався на ту
обставину, що він був змушений прибути
в Україну та залишитися в Україні
внаслідок загрози його життю, безпеці
та свободі через побоювання стати
жертвою переслідувань у країні
громадянської належності через
релігійні переконання його подруги.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач перебуває у сімейних стосунках
з ОСОБА_2, є батьком її дитини, що
підтверджується свідоцтвом про
народження від 06.08.2013 р. НОМЕР_1.

Крім цього, з матеріалів справи
вбачається, що постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
21.12.2012 р. у справі № 2а-16091/12/2670, яка була
залишена без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 28.05.2013 р. та набрала законної сили, у
задоволенні позову громадянки
Афганістану - ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення № 155-12 від 05.11.2012 р.
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відмовлено у повному обсязі.

Відповідно до обставин, встановлених
зазначеним рішення, 30.03.2012 громадянка
Афганістану - ОСОБА_2 прибула до
України, перетнувши її кордон
нелегально за допомогою автомобіля та
пішки. Документів що посвідчують її
особу не надала. Причиною залишення
країни її громадянської належності
зазначила побоювання стати жертвою
переслідувань через релігійні
переконання. З пояснень ОСОБА_2
вбачається, що під час читання Біблії,
вона була побита її дядьком, закрита в
кімнаті, де утримувалася 12 днів.
Скориставшись нагодою, разом із своїм
хлопцем, вона виїхала до Пакистану, де
проживала протягом 6-7 місяців у його
друзів. За результатами звернення до
УВКБ ООН. громадянку Афганістану -
ОСОБА_2 визнано мандатним біженцем. За
час перебування в Пакистані погроз не
отримувала, обґрунтованих пояснень
чому не залишилась в даній країні не
надала. Після повернення до
Афганістану заявниця мешкала в
притулку для малозабезпечених жінок
два роки і шість місяців, її ніхто не
переслідував і не погрожував. Причиною
виїзду з притулку стала неможливість
подальшого перебування там, оскільки
держава зробила запит про жінок, які
мешкали в притулку, і її причина не
підпадала під критерії жінок, які мають
право знаходитись в даному закладі.
Дізнавшись, що її хлопець перебуває в
Україні, вирішила виїхати до нього.

Виходячи з того, що оскільки основною
причиною залишення країни
громадянської належності позивач
зазначає релігійні переконання його
подруги та встановлення рішенням суду,
що набрало законної сили, відсутності
реальної загрози переслідувань цієї
особи в рідній країні через релігійні
переконання, не надання позивачем
доказів та не зазначення обставин, які
б підтверджували реальну загрозу його
життю та безпеці в Афганістані,
враховуючи перебування позивача в
третій безпечній країні, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що позивач
виїхав з Афганістану з метою
легалізуватися на території Україні.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні.

Порядок оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту визначено ст. 7
Закону України Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
проводиться на підставі заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

В заяві про визнання біженцем особа
викладає основні відомості про себе та
обставини, що змусили його залишити
країну походження.

Під час проведення співбесід з
працівником міграційної служби
позивач зазначав про обставини, які
викликають у нього побоювання стати
жертвою переслідувань в разі
повернення до країни походження, тобто
Афганістану, яке ґрунтується на
побоюваннях стати жертвою
переслідувань через релігійні
переконання його подруги.

Позивач стверджує, що у разі повернення
до країни його громадянської
належності його життю та свободі буде
загрожувати небезпека.

Наведені твердження заявника щодо
існування загрози його життю на
батьківщині не є обґрунтованими.
Аналіз матеріалів справи з урахуванням
інформації по країні походження,
індивідуальних обставин і досвіду
заявника, а також досвіду осіб, що
знаходяться в подібному положенні в
країні походження позивача свідчить,
що не існує розумної можливості того,
що саме заявнику буде причинено шкоду
або неприйнятні страждання у разі його
повернення в країну громадянської
належності. Викладене дозволяє зробити
висновок, що позивач не тікав від
небезпеки, рятуючи своє життя, а обирав
для себе більш привабливе місце
проживання, що підтверджується
поясненнями позивача.

Таким чином, позивач має ознаки
економічного мігранта. При цьому
колегія суддів враховує офіційні
відомості щодо ситуації, яка склалася в
країні походження позивача, тобто
об'єктивні та суб'єктивні умови, якими
позивач обґрунтовує свою заяву про
надання статусу біженця.

Колегія суддів враховує висновок ГУДМС
України в м. Києві 01.08.2012 р. щодо
відсутності відповідно до абз. 5 ст. 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань та стосовно якої
встановлено, що загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання, передбачених
пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього
Закону обставин, у тому числі тих, що
вказав позивач.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки
та стандарти доказів в заявах
біженців» від 16 грудня 1998 року
зазначає, що факти в підтвердження заяв
біженців визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Частиною сьомою статті 7 Закону
передбачено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Позивачем не надано жодних відомостей
про його утиски у країні походження та
документів, які б підтверджували, що у
нього склались умови, які зазначені у
пунктах 1 та 13 частини першої статті 1
Закону та доказів, що підтверджують
переслідування саме заявника.

Отже, матеріали особової справи з
урахуванням інформації про країну
походження та заявлених шукачем
притулку обставин надають підстав
стверджувати про відсутність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань, який є визначальним.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Частиною першою 1 ст. 8 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, видає
заявникові довідку про звернення за
захистом в Україні та реєструє
заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих
днів з дня реєстрації заяви
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводить співбесіду із заявником,
розглядає відомості, наведені в заяві,
та інші документи, вимагає додаткові
відомості та приймає рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або про відмову в оформленні
документів для вирішення зазначеного
питання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, визначено ст. 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до положень цієї статті не
може бути визнана біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний
злочин або злочин проти людства і
людяності, як їх визначено у
міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана
в іншій країні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.
Дія цього абзацу не поширюється на
дітей, розлучених із сім'ями, а також на
осіб, які народилися чи постійно
проживали на території України, а також
їх нащадків (дітей, онуків).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного
рішення відповідача, позивачу
відмовлено в наданні статусу біженця
на підставі ст. 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту» у
зв'язку з відсутністю умов,
передбачених п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону.

За таких обставин судом встановлено, що
відповідач дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Таким чином, відповідачем не порушено
ст. 3 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, легітимізовану
Законом України від 17 липня 1997 року №
475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»,
якою передбачено, що нікого не може
бути піддано катуванню або нелюдському
чи такому, що принижує гідність,
поводженню або покаранню, оскільки
жодних аргументованих доказів, які б
свідчили про факт переслідування
позивача на території Афганістану з
певних мотивів матеріали справи не
містять.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
приходить до висновку про
правомірність оскаржуваного рішення і,
оскільки заяву позивача про надання
статусу біженця в Україні вирішено
відповідачем з дотриманням вимог
національного законодавства та актів
міжнародного права у справах захисту
прав та свобод людини.

Виходячи з аналізу встановлених
фактичних обставин справи на підставі
наведених норм законодавства, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої та
не дають підстави вважати, що судом при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального та
права, які регулюють спірні
правовідносини, та процесуального
права.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно, оцінивши фактичні
обставини справи, з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позову.

Згідно з ст. ст. 198, 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу громадянина
Афганістану ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 13 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення (ч.5 ст.254 КАС України)та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя

А.Б. ПаріновСудді
І.О. Грибан О.А. Губська

Ухвалу в повному обсязі виготовлено
27.01.2014 року

Головуючий суддя
Парінов А.Б.

Судді:
Грибан І.О.

Губська О.А.