Справа № 807/3851/13-а
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2013-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

24 грудня 2013 рокум. Ужгород№ 807/3851/13-а

Закарпатський окружний
адміністративний суд

у складі: головуючого - судді
Іванчулинця Д.В.,

з участю секретаря судового засідання -
Гринюка І.В..,

з участю сторін та осіб, які беруть
участь у справі :

третьої особи: ОСОБА_1,

представника третьої особи: ОСОБА_2,

позивача - не з'явився,

представника відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань у
приміщенні Закарпатського окружного
адміністративного суду
адміністративну справу за позовною
заявою ОСОБА_3 до державного
реєстратора Міжгірського відділення
Державної реєстраційної служби прав
власності на нерухоме майно Цімбота
Віталія Івановича, третя особа ОСОБА_1
про визнання рішення незаконним та
зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 3 статті 160 КАС
України 24 грудня 2013 року було оголошено
вступну та резолютивну частини
постанови. Повний текст постанови
виготовлено та підписано 27 грудня 2013
року.

Позивач - ОСОБА_3 звернулася у
Закарпатський окружний
адміністративний суд з позовною заявою
до державного реєстратора
Міжгірського відділення Державної
реєстраційної служби прав власності на
нерухоме майно Цімбота Віталія
Івановича, третя особа ОСОБА_1, якою
просить суд:

1) визнати рішення державного
реєсратора Міжгірської служби
реєстрації прав на нерухоме майно
Цімбота Віталія Івановича про
реєстрацію права власності за ОСОБА_1
на земельну ділянку в 0, 0904 га. по
АДРЕСА_1 незаконним та скасувати;

2) зобов'язати державного
реєстратора Міжгірського відділення
Державної реєстраційної служби в
місячний термін подати звіт суду і
позивачу про виконання судового
рішення;

3) зобов'язати державного реєстратора
Міжгірського відділення Державної
реєстраційної служби надати суду витяг
з реєстру і правовстановлючі
документи, які були підставою
реєстрації права власності на земельну
ділянку в 0, 0904 га. по АДРЕСА_1;

4) заборонити державному реєстратору
Міжгірського відділення Державної
реєстраційної служби вчиняти будь-які
дії по відчуженню майна та зміни
реєстрації права власності до рішення
суду.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що у
жовтні 2013 року позивачу стало відомо,
що державна реєстраційна служба в
Міжгірському районі провела
реєстрацію права власності за ОСОБА_1
на земельну ділянку в 0, 09 га. по АДРЕСА_1
у липні - серпні 2013 року .

Позивач вважає, що даною дією порушено
її права як суміжного
землекористувача, так як у власність
ОСОБА_1 зареєстровано і частину
земельної ділянки, що є дорогою з
АДРЕСА_1 до її будинку АДРЕСА_2.

Підставою для реєстрації права
власності було рішення Міжгірської
селищної ради № 249 від 25.12.2012 року за
яким ОСОБА_1 жителю АДРЕСА_1, передано
безоплатно у власність ділянку для
обслуговування житлового будинку (а.с.
6).

23.05.2013 року вищезгадане рішення
Міжгірської селищної ради № 249 від
25.12.2012 року змінено рішенням № 311 і
викладено у новій редакції, яким ОСОБА_1
надано дозвіл на складання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки площею 0, 0904 га, яка знаходиться
в межах населеного пункту АДРЕСА_1, для
обслуговування житлового будинку (а.с.
7).

Зважаючи на вищевикладене позивач
вважає, що державний реєстратор
Міжгірського відділення Державної
реєстраційної служби права власності
на нерухоме майно Цімбота Віталій
Іванович провів реєстрацію права
власності на земельну ділянку в 0, 09 га
по АДРЕСА_1 по неіснуючому рішенню
органу місцевого самоврядування, тобто
вчинив дії несуміжні із законом.

У судому засіданні представник
позивача підтримав заявлені позовні
вимоги в повному обсязі з мотивів
наведених у позовній заяві та просив
суд задовольнити позов повністю.

Представник відповідача заперечив
проти позовних вимог повністю з
мотивів наведених у письмових
запереченнях (а.с. 23-24).

Заслухавши пояснення представника
позивача, представника відповідача,
третьої особи, представника третьої
особи, розглянувши подані документи та
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
приходить наступного висновку.

Судом встановлено, що у відповідності
до Державного акту на право власності
на земельну ділянку ОСОБА_3, що проживає
в АДРЕСА_3 на підставі рішення 6 сесії 24
скликання Міжгірської селищної ради
від 04 лютого 2003 року передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0, 0741 га для обслуговування
житлового будинку, що розташований на
території Міжгірської селищної ради по
АДРЕСА_2 (а.с. 9-10).

Матеріалами справи встановлено, що
11.07.2013 року ОСОБА_1 звернувся до
державного реєстратора прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Міжгірського районного управління
юстиції Цімбота Віталія Івановича із
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень (щодо права власності) на
земельну ділянку в АДРЕСА_1 (а.с. 49).
Разом із заявою ОСОБА_1 подав документи,
що підтверджується карткою прийому
заяви № 3883239 від 11 липня 2013 року (а.с.
71-72):

- квитанції про оплату державного мита
та послуги "За надання інформації" (а.с.
54);

- оригінал рішення 22 сесії VI скликання
Міжгірської селищної ради № 249 від
25.12.2012 року "Про передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
споруд" (а.с. 54);

- оригінал витягу з Державного
земельного кадастру про земельну
ділянку, номер витягу НВ-013 року
від 08.07.2013 року (а.с. 55);

- копії паспорта громадянина України та
картки фізичної особи - платника
податків (а.с. 51-53);

- копії документів, що посвідчують
право власності заявника на нерухоме
майно (житловий будинок) розташоване на
земельній ділянці (а.с. 56-67, 69-70).

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» та Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
червня 2011 р. № 703 державний реєстратор
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов'язкового
дотримання письмової форми правочину
та його нотаріального посвідчення (у
випадках, встановлених законом);

відповідність повноважень особи, яка
подає документи на державну реєстрацію
прав та їх обтяжень;

відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме
майно, зареєстрованих відповідно до
вимог цього Закону;

наявність факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав;

Матеріалами справи встановлено, що
поданий заявником перелік документів у
відповідності до вимог Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» та
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22 червня 2011 року
№ 703, є вичерпним і достатнім для
проведення державної реєстрації права
власності на новосформовану земельну
ділянку, державний реєстратор не може
вимагати у заявника документів не
передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п. 13 вищезгаданого
Порядку у разі подання не в повному
обсязі документів, необхідних для
проведення державної реєстрації прав,
державний реєстратор приймає рішення
про зупинення розгляду заяви про
державну реєстрацію, яке містить
рекомендації щодо усунення обставин,
що були підставою для його прийняття.

Судом встановлено, що оригінали
документів, подані ОСОБА_1 Державному
реєстратору разом із заявою, не містили
виправлень, описок чи інших недоліків.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо:

1) заявлене право, обтяження не
підлягає державній реєстрації
відповідно до цього Закону;

2) об'єкт нерухомого майна,
розміщений на території іншого органу
державної реєстрації прав;

3) із заявою про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень
звернулася неналежна особа;

4) подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують;

5) заяву про державну реєстрацію
прав, пов'язаних з відчуженням
нерухомого майна, подано після
державної реєстрації обтяжень,
встановлених щодо цього майна,
крім випадків, встановлених частиною
дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-1) заяву про державну реєстрацію
обтяжень речових прав на нерухоме
майно щодо попереднього
правонабувача подано після державної
реєстрації права власності на таке
майно за новим правонабувачем;

5-2) заяву про державну реєстрацію
речових прав, похідних від права
власності, подано за відсутності
державної реєстрації права власності,
крім випадків, установлених частиною
дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-3) під час подання заяви про
державну реєстрацію права власності
на підприємство як єдиний майновий
комплекс, житловий будинок, будівлю,
споруду (їх окремі частини), що
виникло на підставі документа, за
яким правонабувач набуває також
право власності на земельну ділянку,
не подано заяву про державну
реєстрацію права власності на земельну
ділянку;

5-4) після завершення п'ятиденного
строку з дня отримання заявником
письмового повідомлення про зупинення
розгляду заяви про державну
реєстрацію прав не усунено обставин,
що були підставою для прийняття такого
рішення;

5-5) заяву про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень під час вчинення
нотаріальної дії з нерухомим майном,
об'єктом незавершеного будівництва
подано не до нотаріуса, який вчинив
таку дію;

5-6) заяву про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень в електронній
формі подано особою, яка не є
державним кадастровим реєстратором
або державним виконавцем;

6) заявником подано ті самі
документи, на підставі яких заявлене
право та обтяження такого права вже
зареєстровано у Державному реєстрі
прав.

За наявності підстав для відмови в
державній реєстрації державний
реєстратор приймає рішення про
відмову в державній реєстрації прав та
їх обтяжень.

Оскільки в ході розгляду заяви підстав
для відмови у державній реєстрації
прав, передбачених ст. 24 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень", не
виявлено, державним реєстратором прав
на нерухоме майно реєстраційної служби
Міжгірського районного управління
юстиції, Цімбота Віталієм Івановичем
було прийнято рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень № 3883565
від 11.07.2013 року.

Матеріалами справи встановлено, що
жодних відомостей (офіційних чи не
офіційних) щодо внесення змін у рішення
22 сесії VI скликання Міжгірської
селищної ради № 249 від 25.12.2012 року, від
заявника чи будь-якого іншого суб'єкта,
у реєстраційну службу Міжгірського
районного управління юстиції не
надходило.

Судом встановлено, що відповідальність
за достовірність інформації, яка
міститься у поданих документах,
покладено на заявника.

Відповідно до ст. 79 Земельна ділянка -
це частина земної поверхні з
установленими межами, певним місцем
розташування, з визначеними щодо неї
правами.

Право власності на земельну ділянку
поширюється в її межах на поверхневий
(ґрунтовий) шар, а також на водні
об'єкти, ліси і багаторічні насадження,
які на ній знаходяться, якщо інше не
встановлено законом та не порушує прав
інших осіб.

3. Право власності на земельну ділянку
розповсюджується на простір, що
знаходиться над та під поверхнею
ділянки на висоту і на глибину,
необхідні для зведення житлових,
виробничих та інших будівель і
споруд.Згідно ч.1 ст. 90 Земельного
кодексу України власники земельних
ділянок мають право:

а) продавати або іншим шляхом
відчужувати земельну ділянку,
передавати її в оренду, заставу,
спадщину;

б) самостійно господарювати на землі;

в) власності на посіви і насадження
сільськогосподарських та інших
культур, на вироблену продукцію;

г) використовувати у встановленому
порядку для власних потреб наявні на
земельній ділянці загальнопоширені
корисні копалини, торф, лісові
насадження, водні об'єкти, а також інші
корисні властивості землі;

ґ) на відшкодування збитків у випадках,
передбачених законом;

д) споруджувати жилі будинки, виробничі
та інші будівлі і споруди.

Згідно ч.1 п. «г» ст. 96 Земельного
кодексу України землекористувачі
зобов'язані не порушувати прав
власників суміжних земельних ділянок
та землекористувачів.

У відповідності до ст. 69 КАСУ доказами
в адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів,
висновків експертів. Стаття 70
КАСУ визначає, що належними є докази,
які містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень.

В статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 2 КАСУ встановлено, що
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

При прийнятті рішення № 3883565 від 11.07.2013
року щодо реєстрації права власності
на земельну ділянку в 0, 0904 га по АДРЕСА_1
за ОСОБА_1 державний реєстратор
Міжгірської районної державної
реєстраційної Цімбота Віталій
Іванович діяв в межах чинного
законодавства, оскільки при розгляді
поданої ОСОБА_1 заяви та документів
щодо реєстрації за ним права власності
жодних відомостей (офіційних чи не
офіційних) щодо внесення змін у рішення
22 сесії VI скликання Міжгірської
селищної ради № 249 від 25.12.2012 року від
заявника чи будь-якого іншого суб'єкта
у реєстраційну службу Міжгірського
районного управління юстиції не
надходило.

Однак, рішення № 3883565 від 11.07.2013 року
щодо реєстрації права власності за
ОСОБА_1 на земельну ділянку в 0, 0904 га по
АДРЕСА_1 підлягає скасуванню оскільки
воно порушує права та інтереси
позивача, як суміжного
землекористувача, так як у власність
ОСОБА_1 зареєстровано і частину
земельної ділянки, що є дорогою з
АДРЕСА_1 до будинку АДРЕСА_2, що належить
ОСОБА_3.

Отже, за вищенаведених обставин суд
приходить переконливого висновку, що
адміністративний позов ОСОБА_3 слід
задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.160, 161, 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до
державного реєстратора Міжгірського
відділення Державної реєстраційної
служби прав власності на нерухоме
майно Цімбота Віталія Івановича, третя
особа ОСОБА_1 про визнання рішення
незаконним та зобов'язання вчинити дії
- задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати
рішення державного реєсратора
Міжгірської служби реєстрації прав на
нерухоме майно Цімбота Віталія
Івановича про реєстрацію права
власності за ОСОБА_1 на земельну
ділянку в 0, 0904 га. по АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя Д.В. Іванчулинець