Справа № 217/2334/13-а
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Соболєва І.П.
Суддя-доповідач - Шишов О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року
справа №217/2334/13-а
приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Шишова О.О., суддів:
Сіваченка І.В., Жаботинської С.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління праці та соціального
захисту населення Авдіївської міської
ради Донецької області на постанову
Адвіївського міського суду Донецької
області від 21 жовтня 2013 року у справі №
217/2334/13-а за позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Авдіївської міської
ради Донецької області про визнання
дій неправомірними, стягнення
недонарахованої суми державної
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Адвіївського міського суду
Донецької області задоволені позовні
вимоги ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення
Авдіївської міської ради Донецької
області про визнання дій
неправомірними, стягнення
недонарахованої суми державної
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку за
період з 16 березня 2013 року по 16 вересня
2013 року включно у розмірі 5 066,49 гривень.

Визнані неправомірними дії Управління
праці та соціального захисту населення
Авдіївської міської ради Донецької
області щодо відмови ОСОБА_2 у виплаті з
16 березня 2013 року по 16 вересня 2013 року
державної допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку у розмірі, меншому за прожитковий
мінімум, встановлений законом.

Стягнуто з Управління праці та
соціального захисту населення
Авдіївської міської ради Донецької
області на користь ОСОБА_2
недонараховану державну допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з 16 березня
2013 року по 16 вересня 2013 року включно у
розмірі 5 066 (пять тисяч шістдесят шість)
гривень 49 копійок.

З рішенням суду першої інстанції не
погодився відповідач УПСЗН та
звернувся з апеляційною скаргою у якій
вказав, що рішення суду першої
інстанції прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначив, що позивачем пропущено строк
звернення до суду з вимогами за період
з 16 березня 2013 року по 16 квітня 2013 року.
Крім того, Законом України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» були
внесені зміни до частини 1 статті 15
Закону України «Про державну допомогу
сім?ям з дітьми», відповідно до яких
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі, що дорівнює
різниці між прожитковим мінімумом,
встановленим для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 130
гривень. Законами України «Про
Державний бюджет України на 2012 рік»,
«Про Державний бюджет України на 2013
рік» змін до Закону України «Про
державну допомогу сім?ям з дітьми» не
вносилось, рішень про зупинення дії
цього Закону на 2012-2013 роки не
приймалось. Таким чином, відповідачем
правомірно застосовуються положення
частини 1 статті 15 Закону України «Про
державну допомогу сім?ям з дітьми».
Також вказав, що виплата допомоги
здійснюється на підставі Постанови
Кабінету Міністрів України № 1751 від 27
грудня 2001 року. Просив скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог позивача.

Всі особи, які беруть участь у справі, у
судове засідання не прибули, хоча вони
були належним чином повідомлені про
дату, час і місце судового засідання,
тому відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС
України суд апеляційної інстанції
розглянув справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, встановила
наступне.

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є матір?ю
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується свідоцтвом про
народження дитини серії НОМЕР_1 від 15
лютого 2011 року, виданим Відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Авдіївського міського
управління юстиції Донецької області.

Позивачу як особі, застрахованій в
системі загальнообов?язкового
державного соціального страхування
(лист відповідача від 01.10.2013 № 4210/03),
відповідачем призначена допомога по
догляду за дитиною до трьох років у
розмірі 130,00 гривень на місяць.

Згідно із заявою позивача від 23.09.2013,
вона звернулась до Управління праці та
соціального захисту населення
Авдіївської міської ради Донецької
області з проханням здійснити їй
виплату допомоги по догляду за дитиною
за у розмірі, передбаченому Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням».

Відповідач листом від 27.09.2013 № Ш-030-5.1-6.2
відмовив позивачеві у проведенні
виплати допомоги із посиланням на
Закон України «Про державну допомогу
сім?ям з дітьми».

02.10.2013 позивач звернулась до суду із
даним адміністративним позовом.

Відповідно до частини 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі КАС України), для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод та
інтересів.

Як зазначалось вище, відповідач листом
від 27.09.2013 № Ш-030-5.1-6.2 відмовив
позивачеві у здійсненні перерахунку
розміру допомоги за її заявою від
23.09.2013. Отже, саме з дати відмови у
задоволенні її вимог позивач дізналась
про порушення своїх прав, свобод та
інтересів, що і стало підставою для її
звернення до суду 02.10.2013 з позовом, в
якому, серед іншого, вона просить
визнати такі дії відповідача
неправомірними. Таким чином,
шестимісячний строк звернення до суду
позивач не пропустила, з огляду на що
суд першої інстанції вважав
необґрунтованими заперечення
відповідача проти позову у цій частині.

По суті заявлених позовних вимог суд
першої інстанції зазначив наступне.

Згідно зі статтею 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі КАС України) в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб?єкта владних
повноважень обов?язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що відповідач не доказав
правомірність своїх дій з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов?язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
Законами України.

Пунктом 1 ст. 92 Конституції України
встановлено, що виключно законами
України визначаються права і свободи
людини і громадянина, гарантії цих прав
і свобод; основні обов?язки
громадянина.

До 1 січня 2008 року дати набрання
чинності Законом України від 28 грудня
2007 № 107-VI "Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" (далі
Закон № 107-VI), правовідносини щодо
виплати допомоги регулювалися Законом
України «Про державну допомогу сім?ям з
дітьми» № 2811-ХІІ від 21.11.1992 (далі Закон
№ 2811-ХІІ), дія якого поширювалася на
осіб, не застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13) та
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням» №
2240-ІІІ від 18.01.2001 (далі Закон № 2240-III),
який поширював свою дію на
застрахованих у зазначеній системі
осіб.

Розмір допомоги також визначався цими
Законами. Зокрема, статтею 43 Закону №
2240-III передбачено, що допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається
застрахованій особі у розмірі, що
встановлюється правлінням Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, але не менше
розміру прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону № 107-VI
внесені відповідні зміни до Закону №
2811-ХІІ та Закону № 2240-III. Зокрема,
змінами до статті 13 Закону № 2811-ХІІ
його дію поширено на застрахованих
осіб, а із Закону № 2240-III виключено
статті 40-44.

Конституційний Суд України рішенням
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнав
неконституційними низку положень
Закону № 107-VI, в тому числі й пункт 25
розділу II Закону № 107-VI щодо виключення
статей 40-44 Закону № 2240-III.

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону № 107-VI
передбачено, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з часу проголошення
Рішення № 10-рп/2008 Конституційним Судом
України відновили свою дію
вищезазначені положення Закону № 2240-III,
а з 1 січня 2009 року - статті 13, 15 Закону №
2811-ХІІ.

Статтею 46 Закону України від 26 грудня
2008 № 835-VI "Про Державний бюджет України
на 2009 рік" та статтею 45 Закону України
від 27 квітня 2010 року № 2154-VI "Про
Державний бюджет України на 2010 рік"
(далі - Закон № 2154-VI) передбачено, що у
2009, 2010 роках допомога при народженні
дитини та по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
відповідно до Закону № 2240-ІІІ
призначається і здійснюється в
розмірах і порядку, визначених
Кабінетом Міністрів України.

Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми був
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України 27 грудня 2001 року № 1751
саме на виконання Закону № 2811-ХІІ
(пункт 1). Новий акт уряду на виконання
статті 45 Закону № 2154-VI не приймався.

Розміри і порядок виплати допомоги
відповідно до Закону № 2240-III на
виконання статті 45 Закону № 2154-VI
Кабінетом Міністрів України не
визначалися.

Оскільки у даній справі предметом
спору є розмір виплати допомоги у
період з 16.03.2013 по 16.09.2013 особі, яка
застрахована у системі соціального
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, позивачу у
справі, то за таких обставин суд першої
інстанції дійшов висновку, що на
відносини щодо виплати допомоги такій
особі у зазначеному періоді
поширюються норми спеціального Закону
(яким є Закон № 2240-III), відповідно до
статті 43 якого допомога по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, але
не менше розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Аналогічна правова позиція наведена у
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2012 року, яка є обов'язковою
для суду відповідно до статті 244-2 КАС
України.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що дії відповідача
щодо відмови у виплаті зазначеної
допомоги у період з 16.03.2013 по 16.09.2013 у
розмірі, нижчому за прожитковий
мінімум, є неправомірними.

Стосовно позовних вимог про стягнення
недоотриманих сум допомоги, суд першої
інстанції зазначив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, за
період з 16.03.2013 по 31.03.2013 позивачеві
сплачено допомогу у розмірі 62,90
гривень, за період з 01.04.2013 по 31.08.2013 по 130
гривень щомісячно, а за період з 01.09.2013
по 16.09.2013 69,33 гривень. Загальна сума
отриманої допомоги у період з 16.03.2013 по
16.09.2013 склала 782,23 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2013 рік» розмір
прожиткового мінімуму для дитини віком
до 6 років встановлено з 1 січня в сумі 972
гривні.

Таким чином, у період з 16.03.2013 по 31.03.2013
позивач мала отримати допомогу у
розмірі 470,32 гривень, у період з 01.04.2013 по
31.08.2013 у розмірі 972 гривні щомісяця, у
період з 01.09.2013 по 16.09.2013 у розмірі 518,40
гривень. Тобто, у загальному розмірі 5
848,72 гривень. Фактично позивач отримала
допомогу в загальній сумі 782,23 гривні.
Таким чином, позивачем недоотримано 5
066,49 гривень (5 848,72 гривень 782,23 гривень = 5
066,49 гривень).

За таких обставин, суд першої інстанції
задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Авдіївської міської
ради Донецької області у повному
обсязі.

З вказаними висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Колегія вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому при таких
обставинах апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення а
рішення суду без змін.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198,
200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Авдіївської міської ради Донецької
області на постанову Адвіївського
міського суду Донецької області від 21
жовтня 2013 року у справі № 217/2334/13-а -
залишити без задоволення.

Постанову Адвіївського міського суду
Донецької області від 21 жовтня 2013 року
у справі № 217/2334/13-а - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
рішенням законної сили.

Головуючий
О.О.Шишов

Судді
І.В.Сіваченко

С.В.Жаботинська