Справа № 815/6431/13-а
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

04 лютого 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/6431/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Стефанов С. О.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,судді
-Градовського Ю.М.,судді -Федусика А.Г.

(у зв'язку з неприбуттям у судове
засідання сторін, справа

розглядається в порядку п.2 ч.1 ст.197 КАС
України )

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної міграційної служби України
на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 25 вересня
2013 року в адміністративній справі за
позовом ОСОБА_4 до Державної
міграційної служби України про
визнання недійсним та скасування
рішення №263-13 від 22 квітня 2013 року,
зобов'язання прийняти рішення про
визнання біженцем, або особою, яка
потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 (надалі -
позивач) звернувся до суду з
адміністративним позовом до ДМС
України (надалі - відповідач), в якому
просив визнати нечинним та скасувати
рішення №263-13 від 22.04.2013 року про
відмову у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язання прийняти
рішення про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В обґрунтування вимог позивач
зазначив, що в 2012 року він звернувся до
Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області із заявою
про надання захисту в Україні. Рішенням
Державної міграційної служби України
від 22.04.2013 року №263-13 йому було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Позивач вважає вказане
рішення неправомірним та
необґрунтованим з наступних причин.
Позивач є громадянином Сирійської
Арабської Республіки, в 1996-1998 роках
проходив службу в армії. Будучи вже в
Україні у вересні 2012 року від знайомих
дізнався що по відношенню до нього
прийшло розпорядження про взяття до
армії. Позивач не підтримує політику
влади країни та опозиції, розуміє що
страждає в першу чергу громадянське
суспільство, як зокрема і його родина,
тому не бажає приймати участь у бойових
діях. Це одна з причин за яких він має
обґрунтовані побоювання повернення до
країни походження. Окрім того, позивач
зазначив, що він є мешканцем м. Алепо,
який зараз є центром конфлікту,
ситуація в якому є вкрай напруженою,
багато випадків застосування зброї,
зокрема, в результаті потрапляння
ракети до будівлі лікарні, біля якої
знаходився будинок позивача, він був
зруйнований, родина залишилася без
житла. Кілька з родичів позивача
загинули в результаті бойових дій.
Місто Алеппо на сьогодні є центром
бойових дій, повернутися до країни у
позивача не має можливості та це є
вкрай небезпечним, тому він є «біженцем
на місті» та підлягає захисту в
Україні.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 25.09.2013 року
адміністративний позов було
задоволено частково. Скасовано рішення
ДМС України №263-13 від 22.04.2013 року.
Зобов'язано ДМС України повторно
розглянути заяву позивача про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту з урахуванням
інформації по країні походження
позивача.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати спірну постанову суду та
прийняти нову постановити про відмову
у задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини.

ОСОБА_4 є громадянином Сирійської
Арабської Республіки, Судану, за
національністю - араб, за
віросповіданням - мусульманин-суніт.

Згідно матеріалів особової справи
позивача встановлено, що позивач
покинув країну походження 12.06.2012 року, а
саме вилетів літаком авіарейсом м.
Алепо (Сирія) - м. Одеса (Україна). При
виїзді мав національний паспорт НОМЕР_1
з візою типа «С». Державний кордон
України заявник перетинав легально,
місце перетину кордону - аеропорт м.
Одеса.

09.10.2012 року позивач звернувся до
Управління у справах біженців та
іноземців ГУ ДМС України в Одеській
області з заявою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, обґрунтував
причини виїзду з країни побоюваннями
залишатися в країні через зміни в
державі. Так позивач в заяві зазначив,
що додому постійно приходили
представники військових і вербували
йти служити в армії, в тому місці де він
жив відбувалася окрема стрілянина.
Ситуація складалася все гірше, а тому
позивач виїхав з країни через
побоювання бути забраним військовими.
Після чого, район в якому він жив
зайняла народна армія і почалися
вестися військові дії між ними та
владною армією. Його дружина з дітьми
втекла до району Альшрафія в області
Алеппо, а родина: батьки, брати та
сестри зараз є біженцями в Туреччині.
Таким чином заявник зазначив, що він не
може повернутися додому. В Україні в
нього є син, він хоче мати можливість
утримувати його, допомагати своїй
родині, по можливості забрати її до
України (а.с.35).

30.10.2012 року наказом першого заступника
начальника Головного управління ДМС
України в Одеській області у
відповідності до ст.8 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
прийняте рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянина Сирійської Арабської
Республіки ОСОБА_4 (а.с.59).

10.02.2013 року за результатами розгляду
особової справи заявника №12/413
Управління дійшло до висновку про
доцільність відмовити громадянину
Сирійської Арабської Республіки
ОСОБА_4 у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, через відсутність умов
передбачених абз.4 п.1 ст.6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» (а.с.75-81).

Так, зокрема, на підставі наданих
заявником відомостей, співробітники
Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області дійшли
висновку, що заявник не потребує
міжнародного захисту, як біженець у
розумінні Конвенції 1951 року.
Проаналізувавши особову справу
заявника, співробітники Управління
зазначили, що можливо припустити що
виїзд був пов'язаний лише з прагненням
покращити своє економічне становище. З
країни свого громадянського
походження, як зазначив відповідач,
особа виїхала до України легально з
особистих причин, мала змогу
повернутися туди, до Управління
іноземець звернувся саме для
легалізації в нашій країні.

Рішенням Державної міграційної служби
України №263-13 від 22.04.2013 року з
посиланням на ст.10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
висновок Головного управління
державної міграційної служби в
Одеській області підтримано,
відмовлено позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с.34).

20.06.2013 року позивач отримав
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту №91 від 20.06.2013 року
(а.с.9).

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
формальне ставлення з боку відповідача
до перевірки усіх обставин, викладених
позивачем порушило принцип рівності
перед законом, що призвело до прийняття
противоправного рішення з боку
Державної міграційної служби України,
органу, який приймає остаточне рішення
на підставі зібраних доказів та
висновку Управління.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної
конвенції про статус біженців від
28.07.1951 року, абз.2 ст.1 Закону України
«Про біженців» під цією особою
визначають особу, яка не є громадянином
країни прибуття, внаслідок ґрунтовних
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не
маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічне визначення терміну
біженець, міститься і в статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Перевіряючи законність рішення
Управлінням у справах біженців та
іноземців щодо відмови у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, суду необхідно
з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідувань, та чи є ці побоювання
цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково
повинна надаватися з урахуванням
аналізу інформації про країну
походження особи, яка шукає притулку.

Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 16 березня 2012 року №3 «Про внесення
змін і доповнень до постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 25 червня 2009 року №1 "Про судову
практику розгляду спорів щодо статусу
біженця, видворення іноземця чи особи
без громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні", зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
червня 2011 року №3», ситуація у країні
походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту
"A" статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що такі
дії повинні бути здійсненими державною
владою. Тобто таке переслідування може
бути результатом діяльності осіб, які
не контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Відповідно до роз'яснень пункту 10
вказаної Постанови Пленуму ВАСУ суди
можуть використовувати інформацію про
країни походження, розміщену на
офіційних сайтах Державної
міграційної служби України, Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців, а також на інформаційних
носіях, які розповсюджуються
Регіональним представництвом
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців у Білорусі, Молдові,
Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту, примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні,
необхідно враховувати, що інформація
про країну походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, не потрібно
доказувати.

Ненадання документального доказу
усних тверджень не повинно бути
перешкодою в прийнятті заяви чи
прийнятті об'єктивного рішення щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту, з
урахуванням принципу офіційності, якщо
такі твердження збігаються з відомими
фактами та загальна правдоподібність
яких є достатньою.

Як підтверджується матеріалами справи
позивач зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що
не має можливості повернутись до
країни походження в зв'язку із тим, що
на батьківщині йому загрожує
небезпека, він, можливо, зазнаватиме в
подальшому переслідувань.

Згідно офіційної позиції УВКБ ООН від
лютого 2012 року державам - членам ООН
рекомендовано ввести тимчасовий
мораторій на всі повернення до Сирії до
моменту, коли ситуація в країні
дозволятиме безпечне та гідне
повернення. Згідно іншої інформації
УВКБ ООН за червень 2012 року з початку
безладів в Сирії в березні 2011 року,
надійшли повідомлення серйозних,
широко розповсюджених та
систематичних порушеннях прав людини,
свавільних арештах великої кількості
людей та поганому поводженні, а
загальна кількість загиблих перевищує
9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного
Хреста кваліфікував бойові дії в
районах Хомса та Ідліба, як локальні
громадські війни.

Так згідно вищезазначеного слідує, що
існуює реальна загроза життю позивача,
його безпеці чи свободі в країні
походження, в якій існує військовий
конфлікт, що підтверджується
загальновизнаними офіційними
документами.

Відповідно до ч.5 с10 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
за результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Прийняття рішень має здійснюватися з
використанням повноважень з метою, з
якою це повноваження надано, а саме:
рішення зазначених органів мають бути
спрямовані на захист життя та свобод
шукачів статусу біженця. Прийняті
рішення мають бути обґрунтованими,
тобто винесеними з урахуванням усіх
обставин та на підставі усіх
матеріалів, які мають значення для
конкретної ситуації.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції відносно того, що
Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області щодо
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту від
10.02.2013 року, який був підтриманий
відповідачем рішенням від 22.04.2013 року
№263-13 не містить належного аналізу
ситуації, що склалася в Сирії, з
урахуванням, що відповідачем не
спростована можливість загрози життю
позивача, його безпеці чи свободі в
країні походження в разі повернення,
також у висновку відсутні належні
дослідження щодо підстав надання особі
додаткового захисту, не досліджена в
повному мірі інформація щодо
вірогідності призиву його до армії у
разі повернення в країну походження.

Виходячи з вищенаведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи, порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив,
прийняв законне та обґрунтоване
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.197, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1
ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 25
вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко Суддя:
Суддя: Ю.М. Градовський А.Г. Федусик