Справа № 2а-330/08
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року м.
Київ К/9991/16562/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

провівши попередній розгляд справи за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління праці та соціального
захисту населення виконавчого
комітету Ковельської міської ради
Волинської області про стягнення
щорічної грошової допомоги, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25 січня 2010
року, -

у с т а н о в и л а :

У січні 2009 року позивач звернувся до
суду із вказаним позовом посилаючись
на те, що має статус інваліда війни 2
групи, а тому відповідно до статті 13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ
(далі Закон № 3551-ХІІ) має право на
отримання щорічної разової грошової
допомоги до 5 травня у розмірах,
визначених зазначеним Законом,
виходячи з кратності мінімальної
пенсії за віком.

Посилаючись на те, що вимоги Закону не
виконані, а його звернення про виплату
різниці щорічної разової грошової
допомоги залишено без задоволення,
просив стягнути її за 2006-2008 роки у
відповідності з вимогами Закону №
3551-ХІІ.

Постановою Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 11 березня 2009 року
позов задоволено частково, визнано дії
неправомірними та зобов'язано
відповідача провести перерахунок і
виплату позивачу спірної грошової
допомоги до 5 травня за період 2006-2008
років, в решті позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25
січня 2010 року постанову суду першої
інстанції скасовано та відмовлено в
позові.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального і
порушення норм процесуального права,
просить рішення суду апеляційної
інстанції скасувати і залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи в задоволенні
позовних вимог суд апеляційної
інстанції, на підставі наявних у справі
даних встановив і правильно виходив з
того, що підстав для виплати позивачу
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня за 2006-2008 роки не має.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є
інвалідом війни 2 групи, а тому має
пільги, передбачені для інвалідів
війни у відповідності зі статтею 13
Закону № 3551-ХІІ, зокрема позивачу
належить право на щорічну одноразову
грошову допомогу до 5 травня.

Разом з тим Законами України «Про
Державний бюджет України» на
відповідні роки, за які заявлено
позовні вимоги, допомога до 5 травня
визначалась у грошовому виразі без
застосування кратності мінімальної
пенсії за віком.

Тобто, на період виникнення зазначених
спірних правовідносин, були наявні
нормативно-правові акти, які мають
однакову юридичну силу, але по-різному
встановлювали розмір щорічної
допомоги до 5 травня.

Законами України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік» та «Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» зазначеним особам
допомога до 5 травня передбачена у
грошовому виразі без застосування
кратності мінімальної пенсії за віком.

Тобто, в даному випадку на період
виникнення зазначених спірних
правовідносин, які є предметом спору в
цій справі, були наявні
нормативно-правові акти, які мають
однакову юридичну силу, але по-різному
встановлювали розмір щорічної
допомоги до 5 травня.

Отже, для вирішення зазначеного спору
судам необхідно було визначитись, який
з цих законів є пріоритетним та
підлягав застосуванню у спірних
правовідносинах.

Конституція України не встановлює
пріоритету застосування того чи іншого
закону, в тому числі залежно від
предмета правового регулювання. Немає
також закону України, який би регулював
питання подолання колізії норм
законів, що мають однакову юридичну
силу.

Водночас Конституційний Суд України
у рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у
справі про набуття чинності
Конституцією України зазначив:
«Конкретна сфера суспільних відносин
не може бути одночасно врегульована
однопредметними нормативними
правовими актами однакової сили, які за
змістом суперечать один одному.
Звичайною є практика, коли наступний у
часі акт містить пряме застереження
щодо повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є й те,
що з прийняттям нового акта, якщо інше
не передбачено ним, автоматично
скасовується однопредметний акт, який
діяв у часі раніше».

За змістом частини третьої статті 150
Конституції України рішення
Конституційного Суду України є
обов'язковими до виконання на
території України.

Отже, за наявності декількох законів,
норми яких по-різному регулюють
конкретну сферу суспільних відносин,
під час вирішення спорів у цих
правовідносинах суди повинні
застосовувати положення закону з
урахуванням дії закону в часі за
принципом пріоритету тієї норми, яка
прийнята пізніше.

Рішеннями Конституційного суду
України від 9 липня 2007 року
№ 6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року
№10-рп/2008 визнано неконституційними
положення Законів України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік» і
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», якими
зупинялась у 2007 і 2008 роках дія статей 12,
13, 14 та 15 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» .

Відповідно до статті 147 Конституції
України Конституційний Суд України
вирішує питання про відповідність
законів та інших правових актів
Конституції України і дає офіційне
тлумачення Конституції України та
законів України.

При цьому відповідно до частини 2
статті 152 Конституції України закони,
інші правові акти або їх окремі
положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Тобто, рішення Конституційного Суду
України мають перспективну дію.

На момент виникнення спірних
правовідносин, а саме дату нарахування
і виплату позивачеві органами праці та
соціального захисту населення
щорічної грошової допомоги, положення
Законів України «Про Державний бюджет
України на 2006 рік», «Про Державний
бюджет України на 2007 рік» та «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», якими
зупинялась на цей рік дія статей 12, 13, 14
та 15 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» були діючими, а
відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За таких обставин відповідач на період
виплати позивачу щорічної грошової
допомоги до 5 травня діяв на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачено Конституцією та законами
України, а тому правових підстав для
стягнення різниці у цих виплатах немає.

Таким чином, рішення суду апеляційної
інстанції відповідає дійсним
обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги їх висновків
не спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судового
рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25 січня 2010
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.