Справа № 826/16191/13-а
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Іщук І.О.
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

23 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
громадянина Сирії ОСОБА_1 на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 29 листопада 2013 року у справі
за позовом громадянина Сирії ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві
про визнання неправомірними дій,
скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної міграційної
служби України, Головного управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві, в якому просив:

- визнати неправомірними дії Головного
управління Державної міграційної
служби України у м. Києві в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття ДМС
України рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем та особою, яка
потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України від 13.09.2013 р. № 562-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України визнати громадянина
Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 29
листопада 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
висновки суду першої інстанції не
відповідають обставинам справи, а
рішення прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

В засідання учасники процесу не
з'явилися, будучи належним чином
повідомленими про дату, час і місце
апеляційного розгляду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд
апеляційної інстанції може розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
перегляду оскаржуваного рішення суду
першої інстанції, колегія суддів
визнала можливим розглядати справу в
порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином
Сирії (Сирійська Арабська Республіка),
народився в Сирії, за національністю -
араб, за віросповіданням - мусульманин -
суніт.

На територію України позивач прибув
легально 16.10.2012 р на підставі візи типу
«Д», мета поїздки: 04 (навчання). В
Україну прибув, користуючись допомогою
спілки сирійських студентів МАУП, які
вислали йому запрошення на навчання.

В подальшому позивач звернувся до
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві із заявою про
надання статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 13.09.2013 р. № 562-13 відмовлено у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту в
Україні, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" як особі, щодо
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві від 19.09.2013 року № 186 позивача
сповіщено про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної
міграційної служби України від 13.09.2013 р.
№ 562-13, позивач звернувся до суду з
позовом про його скасування.

Приймаючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що
оскаржуване рішення відповідача
прийняте з урахуванням всіх обставин
справи, що впливають на можливість
надання позивачу статусу біженця,
оскільки, як встановлено судом, мета
прибуття в Україну позивача - навчання,
а не намагання уникнути переслідувань
внаслідок військового конфлікту, що
також підтверджується копією посвідки
на тимчасове проживання серії НОМЕР_1,
терміном дії до 01.07.2013 р., видана у
зв'язку з навчанням іноземця у
Міжрегіональній академії управління
персоналом.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання
незаконним рішення Державної
міграційної служби України від 13.09.2013 р.
№ 562-13 про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні, визначає
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього
Закону біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 Закону особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом щодо
статусу біженця 1967 року поняття
«біженець» включає в себе 4 основних
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами
країни своєї національної

належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами

країни свого колишнього місця
проживання;

2) неможливість або побоювання
користуватися захистом країни
походження;

3) особа повинна мати цілком
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань;

4) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з причинами, які вказані в Конвенції
про статус біженців, а саме: а) расова
належність; б) релігія; в)
національність (громадянство); г)
належність до певної соціальної групи;
д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо
визнання або відмови у визнані
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту, мають
враховуватися усі чотири підстави.

З особової справи позивача колегією
суддів встановлено, що в Україну
заявник приїхав на навчання.

При цьому, обґрунтовуючи наявність
підстав для надання йому статусу
біженця, останній посилався на ту
обставину, що він був змушений прибути
в Україну та залишитися в Україні в
наслідок загрози його життю, безпеці та
свободі через побоювання застосування
щодо нього нелюдського та такого, що
принижує гідність поводження
внаслідок військового конфлікту у
рідній країні.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Частиною 5 ст. 5 цього Закону
передбачено, що особа, яка на законних
підставах тимчасово перебуває в
Україні, і під час такого перебування в
країні її громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Порядок оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту визначено ст. 7
Закону України Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
проводиться на підставі заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

В заяві про визнання біженцем особа
викладає основні відомості про себе та
обставини, що змусили його залишити
країну походження.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем було пропущено встановлений
ст. 5 вказаного Закону п'ятиденний
термін на звернення за захистом.

Під час проведення співбесід з
працівником міграційної служби
позивач зазначав про обставини, які
викликають у нього побоювання стати
жертвою переслідувань в разі
повернення до країни походження, тобто
Сирії, яке ґрунтується на побоюваннях
батька позивача, який, зі слів позивача,
був військовослужбовцем в Сирійській
армії, а тому хотів, щоб його сім'я
виїхала із Сирії.

Позивач стверджує, що у разі повернення
до країни його громадянської
належності його життю та свободі буде
загрожувати небезпека.

Наведені твердження заявника щодо
існування загрози його життю на
батьківщині не є обґрунтованими.
Аналіз матеріалів справи з урахуванням
інформації по країні походження,
індивідуальних обставин і досвіду
заявника, а також досвіду осіб, що
знаходяться в подібному положенні в
країні походження позивача свідчить,
що не існує розумної можливості того,
що саме заявнику буде причинено шкоду
або неприйнятні страждання у разі його
повернення в країну громадянської
належності. Викладене дозволяє зробити
висновок, що позивач не тікав від
небезпеки, рятуючи своє життя, а обирав
для себе більш привабливе місце
проживання, що підтверджується
поясненнями позивача, згідно з якими
його батько продав квартиру у м.
Дамаску та запропонував йому на ці
гроші розпочати бізнес в Україні.

Таким чином, позивач має ознаки
економічного мігранта.

Зважаючи на значну нестабільність
ситуації в Сирії, необхідно зазначити,
що згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва
особи, вимушені покинути країну
походження в результаті внутрішніх та
міжнародних озброєних конфліктів,
звичайно не розглядаються як біженці
за визначенням Конвенції 1951 року та
Протоколу 1967 року про статус біженців.
Конвенція не застосовується до
конфліктів між групами, що змагаються
чи за відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.
Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загально поширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
особа, яка клопоче про отримання
статусу біженця, повинна вказати
переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа, уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця,
повинна оцінити всі твердження і
достовірність переконань заявника.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки
та стандарти доказів в заявах
біженців» від 16 грудня 1998 року
зазначає, що факти в підтвердження заяв
біженців визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Частиною сьомою статті 7 Закону
передбачено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Позивачем не надано жодних відомостей
про його утиски у країні походження та
документів, які б підтверджували, що у
нього склались умови, які зазначені у
пунктах 1 та 13 частини першої статті 1
Закону та доказів, що підтверджують
переслідування саме заявника.

Отже, матеріали особової справи з
урахуванням інформації про країну
походження та заявлених шукачем
притулку обставин надають підстав
стверджувати про відсутність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань, який є визначальним.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Частиною першою 1 ст. 8 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, видає
заявникові довідку про звернення за
захистом в Україні та реєструє
заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих
днів з дня реєстрації заяви
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводить співбесіду із заявником,
розглядає відомості, наведені в заяві,
та інші документи, вимагає додаткові
відомості та приймає рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або про відмову в оформленні
документів для вирішення зазначеного
питання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, визначено ст. 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до положень цієї статті не
може бути визнана біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний
злочин або злочин проти людства і
людяності, як їх визначено у
міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана
в іншій країні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.
Дія цього абзацу не поширюється на
дітей, розлучених із сім'ями, а також на
осіб, які народилися чи постійно
проживали на території України, а також
їх нащадків (дітей, онуків).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного
рішення відповідача, позивачу
відмовлено в наданні статусу біженця
на підставі ст. 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту» у
зв'язку з відсутністю умов,
передбачених п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону.

При вирішенні справи суд зважає також
на те, що значна тривалість проміжків
часу між прибуттям в Україну та часом
звернення із заявою про надання
статусу біженця в даному випадку може
свідчити про відсутність у особи
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань.

За таких обставин судом встановлено, що
відповідач дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Крім того, жодних аргументованих
доказів, які б свідчили про факт
переслідування позивача на території
Сирії з певних мотивів матеріали
справи не містять.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про правомірність
оскаржуваного рішення управління
міграційної служби в м. Києві, оскільки
заяву позивача про надання статусу
біженця в Україні вирішено
відповідачем з дотриманням вимог
національного законодавства та актів
міжнародного права у справах захисту
прав та свобод людини.

Колегія суддів погоджується з рішенням
суду першої інстанції в частині про
відмову в задоволенні вимог позивача
про визнання неправомірними дій
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві в
частині порушення встановленого
законом порядку повідомлення про
прийняття ДМС України рішення про
відмову у визнанні позивача біженцем
та особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з тим, що
відповідачем при здійсненні
повідомлення позивача про прийняття
спірного рішення дотримано вимоги ч. 13
ст. 10 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», а саме:
повідомлення надіслано особі в порядку
та строки, встановлені цим законом.

Згідно з положеннями ч. 13 ст. 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» у разі якщо
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
прийняв рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа цього центрального
органу виконавчої влади протягом семи
робочих днів з дня його отримання
надсилає або видає особі, стосовно якої
прийнято зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення. Довідка про
звернення за захистом в Україні
продовжується, якщо особа оскаржує
таке рішення.

Виходячи з аналізу встановлених
фактичних обставин справи на підставі
наведених норм законодавства, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої та
не дають підстави вважати, що судом при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального та
права, які регулюють спірні
правовідносини, та процесуального
права.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно, оцінивши фактичні
обставини справи, з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позову.

Згідно з ст. ст. 198, 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу громадянина Сирії
ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 29 листопада 2013 року
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо його було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення копій особам,
які беруть участь у справі (ч. 5 статті
254 КАС України). Касаційна скарга на
судові рішення подається
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів
після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції,
крім випадків, передбачених цим
Кодексом, а в разі складення постанови
в повному обсязі відповідно до статті
160 цього Кодексу - з дня складення
постанови в повному обсязі (стаття 212
КАС України).

Головуючий суддя

А.Б. ПаріновСудді
І.О. Грибан О.А. Губська

Головуючий суддя
Парінов А.Б.

Судді:
Грибан І.О.

Губська О.А.