Справа № 2а/2570/2462/2012
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року м.
Київ К/800/427/13

Колегія Вищого адміністративного суду
України у складі:

головуючого - судді: Олексієнка М.М.,

суддів: Ємельянової В.І,

Рецебуринського
Ю.Й.,

здійснивши попередній розгляд справи
за адміністративним позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
м. Ніжині та Ніжинському районі
Чернігівської області (далі - УПФ) про
визнання дій незаконними за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 6 вересня 2012
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 листопада
2012 року, -

в с т а н о
в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернувся в суду
з позовом, відповідно до якого з
урахуванням уточнених позовних вимог
просив:

визнати незаконними дії УПФ, допущені
при формуванні вимоги №Ф-3385 від 04.10.2011
року зі сплати страхових внесків;

зобов'язати відповідача відкликати
зазначену вимогу з відділу державної
виконавчої служби Ніжинського
міськрайонного управління юстиції.

Посилався на незаконність складаної
вимоги про сплату страхових внесків за
період з липня по грудень 2010 року,
оскільки судовим рішенням від 11 жовтня
2011 року скасовано вимогу УПФ від 5
травня 2011 року про стягнення недоїмки
за вище згаданий період з приводу тих
самих обставин і підстав. Крім того,
відповідно до Закону №3609 від 07.07.2011
року виконавчою службою не
застосовується примусове стягнення за
несплату внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування фізичними особами -
суб'єктами підприємницької діяльності,
які обрали спрощений спосіб
оподаткування.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 6 вересня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 листопада
2012 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, з
посиланням на порушення норм
матеріального та процесуального права,
допущені судами, просить попередні
рішення скасувати і ухвалити нове про
задоволення позову. Зазначає, що судами
не враховано дію Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» в часі. Він як підприємець
не використовував найману працю, тому
не зобов'язаний сплачувати страхові
внески. Зазначений спір був вирішений
попереднім рішенням суду, яке набрало
законної сили.

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), колегія суддів
приходить до висновку про відмову в
задоволенні касаційної скарги з
урахуванням наступного.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_2 згідно свідоцтва про
державну реєстрацію від 20.08.1999 року є
фізичною особою-підприємцем та
перебуває на обліку в УПФ як платник
страхових внесків.

4 жовтня 2011 року УПФ внесено вимогу за
№3385, яка є предметом оскарження, про
сплату позивачем недоїмки по страхових
внесків, що утворилися з липня по
грудень 2010 року на загальну суму 1742 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що оскаржувана вимога щодо сплати
недоїмки по страхових внесків винесена
обґрунтовано.

Такий висновок відповідає вимогам
закону.

У період з липня по грудень 2010 року діяв
Закон України від 8 липня 2010 року №2461-VІ
«Про внесення змін до законів України
«Про державний бюджет України на 2010
рік» та «Загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», яким був
встановлений механізм обчислення і
сплати страхових внесків фізичними
особами-підприємцями.

Саме під час дії цього Закону та
частини третьої статті 106 Закону
України від 9 липня 2003 року №1058-IV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон №1058-IV) у
позивача виникла недоїмка зі сплати
страхових внесків, тому УПФ оформило
вимогу №3385 про сплату боргу.

Сплата страхових внесків здійснюється
у строки, визначені частиною шостою
статті 20 Закону №1058-IV, - щоквартально,
протягом 20 календарних днів, наступних
за останнім календарним днем звітного
кварталу (у справі, що розглядається
страхові внески не виплачені за
липень-грудень 2010 року, тому виплата
повинна бути здійснена до 20 січня 2011
року).

Відповідно до абзацу п'ятого пункту 7
розділу VІІІ «Прикінцеві та перехідні
положення Закону України від 8 липня 2010
року №2464-VІ «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі - Закон
№2464-VІ), який набрав чинності з 1 січня
2011 року, стягнення заборгованості зі
сплати страхових внесків за діючими
видами загальнообов'язкового
державного соціального страхування та
сум штрафних санкцій, нарахованих та
/або не сплачених у період до 1 січня 2011
року, в тому числі страхових внесків,
строк яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.

Аналіз наведених положень
законодавства дає підстави вважати, що
УПФ при формуванні оскаржуваної вимоги
щодо сплати недоїмки зі страхових
внесків діяло правомірно, так як після
набрання чинності Законом №2464-VІ за
органами ПФУ збережено повноваження
щодо застосування фінансових санкцій
за несплату заборгованості по
страхових внесках, яка виникла до 1
січня 2011 року.

Саме до такого висновку зводиться
правова позиція, висловлена Верховним
Судом України у постанові від 3 липня 2012
року, яка згідно зі статтею 244-2 КАС
України є обов'язковою для суддів, іякі
зобов'язані привести судову практику у
відповідність до його рішень.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
висновок судів попередніх інстанцій не
спростовують і не дають підстав
вважати судові рішення такими, що
ухвалені з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Скасування попереднім рішенням суду
від 11 жовтня 2011 року, на яке посилається
позивач, вимоги УПФ від 05.05.2011 року № 2901
про сплату недоїмки зі страхових
внесків не давало правових підстав до
ухвалення аналогічного рішення про
задоволення позову. Приводом до
скасування вище зазначеної вимоги були
процесуальні порушення у її складанні,
допущені УПФ. Зокрема, не зазначено
період, за який нарахований борг, не
вказана дата прийняття вимоги та її
номер, тому суд правомірно вирішив спір
по суті та прийняв обґрунтоване
рішення.

Перелік виконавчих документів за
рішеннями, що підлягають примусовому
виконанню державною виконавчою
службою, визначено частиною другою
статті 17 Закону України від 21 квітня 1999
року №606-ХІV «Про виконавче
провадження».

Згідно пункту 8 зазначеної норми
виконавчими документами, що підлягають
примусовому виконанню державною
виконавчою службою, є, зокрема, рішення
інших органів державної влади, якщо їх
виконання за законом покладено на
державну виконавчу службу.

Тобто, вказана норма містить умову, за
якої примусовому виконанню підлягають
рішення, ухвалені іншими органами
державної влади, у разі, коли їх
виконання законом покладено на
державну виконавчу службу.

Відповідно до абзацу другого частини
четвертої, частини п'ятої статті 25
Закону №2464-VІ вимога про сплату
недоїмки з єдиного внеску є виконавчим
документом.

Вимога територіального органу
Пенсійного фонду про сплату недоїмки
або рішення суду щодо стягнення суми
недоїмки виконується державною
виконавчої службою в порядку,
встановленому законом.

Виходячи з положень зазначеного
Закону, вимога про сплату недоїмки з
єдиного внеску є виконавчим
документом, що підлягає виконанню
державною виконавчою службою.

З урахуванням наведеного, керуючись
статтями 220, 220-1, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 6 вересня 2012
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 листопада
2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді:
М.М. Олексієнко

В.І. Ємельянова

Ю.Й. Рецебуринський