Справа № 2а-2359/09/0770
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2014-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 року м. Київ
К/800/31929/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець
Т.Г., Калашнікової О.В., Зайця
В.С.,розглянувши в попередньому
судовому засіданні касаційну скаргу
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 29 вересня
2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 29 травня 2013
року

у справі №2а-1395/10/0770

за позовом Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Полімер-Техніка»

про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2010 року Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів (далі по тексту Фонд)
звернулось до суду з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Полімер-Техніка»
(далі по тексту ТОВ «Полімер-Техніка»)
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за недотримання нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів в
розмірі 13 836,00 грн.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 29 вересня
2010року у справі №2а-1395/10/0770, залишеною
без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 29 травня 2013 року у зазначеній
справі, в задоволені позову відмовлено.

При ухваленні рішень суди першої та
апеляційної інстанцій виходили з
необґрунтованості позивачем вимог,
оскільки ТОВ «Полімер-Техніка» в межах
діючого законодавства виконаний
обов'язок по забезпеченню робочих
місць для працевлаштування інвалідів
та наданню державній службі зайнятості
інформації, необхідної для організації
працевлаштування інвалідів, а отже
підстави для застосування до нього
адміністративно-господарських санкцій
відсутні.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, Фонд звернувся
до Вищого адміністративного суду
України з касаційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального права, просить скасувати
вказані вище судові рішення, ухвалити
нове, яким позов задовольнити.

Справу розглянуто в попередньому
судовому засіданні з врахуванням
повноважень суду, встановлених
частиною 3 статті 220-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши і обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права
та наданої ними правової оцінки
обставин у справі, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до частини 1-2 статті 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від 21
березня 1991 року № 875-XII (далі по тексту -
Закон №875-XII), для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі 4 відсотків середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу за рік, а якщо працює
від 8 до 25 осіб, - у кількості одного
робочого місця. Підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

Судами встановлено, що згідно звіту про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів публічного акціонерного
товариства «Донбасенерго» за 2012 рік
від 25.02.2012 року, на підприємстві
залишились не заповненими 24 робочих
місця призначених для
працевлаштування інвалідів.

Судами встановлено, що
середньооблікова чисельність штатних
працівників облікового складу ТОВ
«Полімер-Техніка» у 2009 році склала 311
осіб, норматив робочих місць, створених
для інвалідів, на підприємстві
становив 12 місць.

ТОВ «Полімер-Техніка» направлено до
Воловецького районного центру
зайнятості Закарпатської області
відповідну звітність з інформацією
щодо можливості працевлаштування
інвалідів. Робочі місця залишались
вакантним у зв'язку з тим, що направлені
протягом 2009 року для працевлаштування
інваліди відмовилися від роботи.
Відповідно до листів Воловецького
районного центру зайнятості ТОВ
«Полімер-Техніка» не порушувало
законодавство про зайнятість
населення та не відмовляло у
працевлаштуванні інвалідам.

Частиною 1 статті 20 Закону № 875-XII
визначено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Посилаючись на зазначені положення
статті 20 Закону № 875-XII, позивач просить
стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції,
оскільки останній відмовляється
добровільно їх сплатити.

Згідно частини 2 статті 218
Господарського кодексу України,
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Згідно частини 3 статті 19 Закону № 875-XII,
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Відповідно до частини 1-3 статті 18
Закону № 875-XII, забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. Підбір
робочого місця здійснюється переважно
на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Обов'язок працевлаштування інвалідів
для відповідача полягає у створенні
належних робочих місць та відповідних
умов роботи, а також у наданні
необхідної інформації та здійсненні
відповідної звітності. Він не
зобов'язаний самостійно відшуковувати
інвалідів для працевлаштування на
своєму підприємстві. Працевлаштування
інвалідів здійснюється за умов їх
безпосереднього звернення до ТОВ
«Полімер-Техніка».

Судами також встановлено, що
відповідачем вжито усіх залежних від
нього заходів передбачених
положеннями статті 18 Закону № 875-XII.

З огляду на наведене, суди попередніх
інстанцій дійшли правильного висновку
про безпідставність позовних вимог
щодо стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
на підставі статті 20 Закону № 875-XII.

Вищий адміністративний суд України
вважає, що судами правозастосування
відбулось із дотримання норм діючого
законодавства та з повним, достовірним,
неупередженим та об'єктивним
з'ясуванням обставин справи.

Зазначена правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України від
02.02.2010 року у справі №21-1982во09.

Згідно статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи викладене, судова колегія
Вищого адміністративного суду України
вважає, що доводи касаційної скарги не
спростовують висновків, викладених в
оскаржуваних судових рішеннях, вони
ґрунтуються на вимогах норм
матеріального та процесуального
законодавства, підстав для їх
скасування не вбачається.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
відхилити.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 29 вересня
2010року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 29 травня 2013 року у справі №2а-1395/10/0770
- залишити без змін.

Ухвала може бути переглянута Верховним
Судом України з підстав, у строки та у
порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді: