Справа № 2а-0370/213/11
Суддя: Каралюс В.М.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року
Справа №
20860/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі :

Головуючого судді - Каралюса В.М.,

суддів: Затолочного В.С., Матковської
З.М.,

за участі секретаря судового засідання
Корнієнко О.А.,

та за участі представника відповідача -
Ярошика Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Луцької об'єднаної податкової
інспекції Волинської області на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 14 березня
2011 року у справі за позовом товариства
з обмеженою відповідальністю
«Автолайф» до Луцької об'єднаної
податкової інспекції Волинської
області про визнання нечинними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2011 року позивач товариство з
обмеженою відповідальністю «Автолайф»
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Луцької об'єднаної
податкової інспекції Волинської
області, в якому просив визнати
нечинним податкове
повідомлення-рішення відповідача №
/0 від 23.11.10 року (№ /1 від
29.12.2010 року).

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 14 березня
2011 року адміністративний позов
задоволено повністю. Визнано
протиправними і скасовано податкові
повідомлення-рішення Луцької
об'єднаної податкової інспекції №
/0 від 23 листопада 2010 року і
№/1 від 29 грудня 2010 року про
зменшення товариству з обмеженою
відповідальністю «Автолайф»
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість за червень і липень 2010
року у розмірі 290691 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду,
його оскаржив відповідач, який в
поданій апеляційній скарзі, просить
оскаржувану постанову скасувати та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає, що при визначенні бази
оподаткування операцій з реалізації на
території України імпортного товару
митна вартість та звичайна ціна
ототожнюються. Ціна імпортованого
товару з метою обчислення податку на
додану вартість регулюється нормами
Закону України «Про податок на додану
вартість» та митного законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20
липня та 19 серпня 2010 року ТзОВ
«Автолайф» подало до Луцької
об'єднаної податкової інспекції
податкові декларації з податку на
додану вартість за червень та липень 2010
року разом із розрахунками суми
бюджетного відшкодування, довідками
щодо залишку суми від'ємного значення
попередніх податкових періодів, що
залишається непогашеним після
бюджетного відшкодування, отриманого у
звітному податковому періоді, та
підлягає включенню до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду і розшифровками
податкових зобовязань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів,
відповідно до яких товариством
визначено суму, що підлягає бюджетному
відшкодуванню у зменшення податкових
зобовязань з ПДВ наступних податкових
періодів в розмірі 360486 грн. за червень
2010 року та 369777 грн. за липень 2010 року.

Відповідно до п. 1.8 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) бюджетне
відшкодування - сума, що підлягає
поверненню платнику податку з бюджету
у зв'язку з надмірною сплатою податку у
випадках, визначених цим Законом.

Згідно із пп. 7.7.1. п. 7.7. ст. 7 вказаного
Закону сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пп. 7.7.1 цього
пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для відповідного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пп. 7.7.1 цього
пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Підпунктом 7.7.2 п. 7.7. ст. 7 цього Закону
визначено, що якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з пп. 7.7.1 цього пункту, має
від'ємне значення, то: а) бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Працівниками Луцької об'єднаної
податкової інспекції проведено
позапланову виїзну перевірку ТзОВ
«Автолайф» з питань достовірності
нарахування суми бюджетного
відшкодування ПДВ за червень, липень 2010
року, яка виникла за рахунок від'ємного
значення з ПДВ, що декларувалось з 01
квітня по30 червня 2010 року.

За результатами проведеної перевірки
складено акт від 12 листопада 2010 року №
8046/23-3/33523046, відповідно до якого
встановлено порушення позивачем п. 4.1
ст. 4 та абз. «а» пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», внаслідок чого встановлено
завищення суми бюджетного
відшкодування ПДВ за червень 2010 року на
суму 142724 грн. та за липень 2010 року на
суму 147967 грн., всього на суму 290691 грн.

24 листопада 2010 року податковим органом
прийняте податкове
повідомлення-рішення № /0, яким
товариству зменшено суму бюджетного
зобовязання (у тому числі заявленого в
рахунок зменшення податкових
зобовязань наступних податкових
періодів) з ПДВ в розмірі 290691 грн..

Рішенням Луцької ОДПІ про результати
розгляду первинної скарги від 24 грудня
2010 року № 31741/10/25-006 таке залишене без
змін. За результатами розгляду
первинної скарги Луцькою ОДПІ прийняте
податкове повідомлення-рішення №
/1 від 29 грудня 2010 року.

Колегія суддів вважає протиправними і
такими, що підлягають скасуванню
прийняті Луцькою ОДПІ податкові
повідомлення-рішення, виходячи з
наступного.

Зокрема, визначаючи податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість відповідач виходив з того, що
протягом періоду з 01 квітня по 30 червня
2010 року позивач на виконання умов
контракту № 001/2010 від 19 березня 2010 року,
укладеного між ТзОВ «Автолайф» та
фірмою «Moonlight Company S.A.» Panama City імпортував
товар (легкові та вантажні автомобілі
марок Mercedes Benz, Volkswagen, Fiat, Opel, Renault та
інші), які в подальшому реалізовував на
митній території України.

Автомобілі були реалізовані покупцям,
які не є платниками ПДВ, що
підтверджується відповідними
первинними документами: податковими та
видатковими накладними
(а.с.59,60,82,83,86,87,90,91,94,95,98,99,102,103,106,107). При
цьому при визначенні бази
оподаткування ПДВ до уваги бралась
договірна (контрактна) вартість
автомобілів.

Відповідно до пп. 7.4.1, 7.4.3 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) доход, отриманий
платником податку від продажу товарів
(робіт, послуг) пов'язаним особам, а
також особам, які не є платниками
податку, встановленого статтею 10 цього
Закону, або сплачують податок на
прибуток за іншими, ніж платник
податку, ставками, визначається
виходячи із договірних цін, але не
менших за звичайні ціни на такі товари
(роботи, послуги), що діяли на дату
такого продажу.

Покликання апелянта маються на те, що
рівень звичайної ціни товарів для
визначення бази оподаткування
операцій поставки товарів на митній
території України має відповідати
митній вартості таких товарів при їх
імпортуванні в Україну.

Такий висновок податкового органу
колегія суддів вважає безпідставним,
виходячи з наступного.

Згідно із п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про
податок на додану вартість» база
оподаткування операції з поставки
товарів (послуг) визначається виходячи
з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обовязкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого звязку, що включається до ціни
товарів (послуг)). У разі якщо звичайна
ціна на товари (послуги) перевищує
договірну ціну на такі товари (послуги)
більше ніж на 20 відсотків, база
оподаткування операції з поставки
таких товарів (послуг) визначається за
звичайними цінами.

Отже, проводячи перевірку правильності
визначення бази оподаткування,
податковий орган мав враховувати
рівень звичайних цін на товари
(послуги), що поставляються, і в разі
встановлення факту заниження
позивачем договірних цін порівняно з
рівнем звичайних цін більше, ніж на 20
відсотків, повинен був базу
оподаткування в таких операціях
визначити за звичайними цінами.

Відповідно до п. 1.18 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»
звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами,
визначеними п. 1.20 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Згідно з пп. 1.20.1, 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 цього
Закону якщо цим пунктом не встановлено
інше, звичайною вважається ціна
товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін. Справедлива ринкова ціна
це ціна, за якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності
однорідних) товарів (робіт, послуг).
Обовязок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом.
При проведенні перевірки платника
податку податковий орган має право
надати запит, а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати рівень
договірних цін або послатися на норми
абзацу першого підпункту 1.20.1 цього
пункту.

Порядок визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) регламентований
пп. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
на підставі якого податковий орган
зобовязаний діяти при визначенні рівня
звичайних цін

Так, для визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів;маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні
(за їх відсутності - однорідні) товарам
(роботам, послугам), стосовно яких
визначається звичайна ціна, прилюдно
пропонуються до продажу, або мають
ціни, встановлені на організованому
ринку цінних паперів, або мають біржову
ціну (біржове котирування), визначення
звичайної ціни у встановленому в абз. 1
цього підпункту порядку здійснюється
із врахуванням таких факторів.

Відповідно до п. 13 Указу Президента
України від 23 липня 1998 року N 817/98 «Про
деякі заходи з дерегулювання
підприємницької діяльності»
індикативні або звичайні ціни на
товари (роботи, послуги) для
застосування їх у податкових або
митних цілях установлюються на
підставі статистичної оцінки рівня цін
реалізації таких товарів (робіт,
послуг) на внутрішньому ринку України.

З пояснень представників, вбачається,
що при проведенні перевірки позивача
Луцька ОДПІ не вчиняла дій,
передбачених п.1.20 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», п. 13 Указу N 817/98 для
доведення факту, що договірні ціни при
поставці товарів на митній території
України не відповідають рівню
звичайної ціни. Податковий орган не
використовував інформацію про
укладені на момент продажу товару
договори з ідентичними (однорідними)
товарами у співставних умовах, не
вживав заходів для отримання
інформації щодо статистичної оцінки
рівня цін реалізації товарів, що
постачалися позивачем, на внутрішньому
ринку України.

Відповідно до п. 4.3 ст. 4 Закону України
«Про податок на додану вартість» митна
вартість товарів, зазначена у ввізній
митній декларації, є базою
оподаткування для товарів при їх
імпортуванні на митну територію
України і контроль за визначенням та
сплатою податку на додану вартість в
такому випадку здійснюється митними
органами, тобто дана правова норма
регулює оподаткування операцій
виключно із імпорту товарів на митну
територію України і не стосується
правил оподаткування інших
господарських операцій.

Колегія суддів відхиляє твердження
апелянта щодо належного обґрунтування
рівня звичайної ціни на товар нормами
пункту 13 Указу №817/98, так як даною
правовою нормою не передбачено порядку
визначення звичайної ціни на підставі
митної вартості товару, як це визначено
відповідачем.

Відтак, не може вважатися доведеним
податковим органом той факт, що ціна
товарів, реалізованих позивачем на
митній території України, є нижчою за
звичайні ціни.

Виходячи з наведеного, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
позивач при визначенні податкових
зобовязань та податкового кредиту діяв
відповідно до вимог чинного
законодавства, а висновки відповідача
безпідставні та протиправні, а тому
позовні вимоги підлягають задоволенню
повністю.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200,
п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
податкової інспекції Волинської
області залишити без задоволення, а
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 14 березня
2011 року у справі № 2а-0370/213/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
В.М.
Каралюс

суддя
В.С. Затолочний

суддя
З.М. Матковська

Повний текст ухвали виготовлений 28.01.2014