Справа № К/9991/69831/11-С
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року м.
Київ К/9991/69831/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною
скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 18 липня 2011
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 28 вересня 2011 року у справі
№2а/1770/2419/2011 за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4
до Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Рівненській області, треті особи -
Закрите акціонерне товариство
«Рівненський домобудівний комбінат»,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Салчи-Мет» про
часткове визнання протиправним та
скасування наказу, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулись
з позовом до Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Рівненській області, треті особи -
Закрите акціонерне товариство
«Рівненський домобудівний комбінат»,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Салчи-Мет» в якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просили визнати протиправним та
скасувати наказ від 04.02.2002 року №36 ( п.53
Переліку до даного наказу) в частині
передачі у власність ЗАТ «Рівненський
домобудівний комбінат» сімейного
гуртожитку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
передачу сімейного гуртожитку у
власність ЗАТ «Рівненський
домобудівний комбінат» було здійснено
всупереч вимогам законів України «Про
приватизацію державного майна», «Про
приватизацію державного житлового
фонду» та Житлового кодексу УРСР,
згідно з якими гуртожитки не
підлягають приватизації.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 18 липня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 28 вересня
2011 року, в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими
рішеннями ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулись
з касаційною скаргою, у якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просили їх скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням виконавчого
комітету Рівненської міської ради
народних депутатів №207 від 29.05.1991р. було
вирішено передати на баланс
безкоштовно ОП «Рівненський
домобудівний комбінат»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Рівненський
домобудівний комбінат», гуртожиток на
899 місць з блоком обслуговування по
АДРЕСА_1

28.06.1991р. на підставі рішення
виконавчого комітету Рівненської
міської ради, народних депутатів №207
від 29.05.1991р. між Рівненським виконавчим
комітетом міської ради народних
депутатів і ОП «Рівненський
домобудівний комбінат» було укладено
договір передачі на баланс (у
власність) гуртожитку на 899 місць з
блоком обслуговування по АДРЕСА_1

30.06.1993р. між Регіональним відділенням
Фонду державного майна України по
Рівненській області і Орендним
підприємством «Рівненський
домобудівний комбінат» було укладено
договір №11 купівлі-продажу державного
майна, посвідченого нотаріусом Першої
Рівненської державної нотаріальної
контори Олинець Т.І. за
№3-4076.

Наказом Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Рівненській області від 04.02.2002 року № 36
передано у власність ПАТ «Рівненській
домобудівний комбінат» об'єкти
нерухомого майна, в тому числі сімейний
гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суди першої та апеляційної
інстанцій виходили з того, що
відповідач діяв і на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
законами та іншими правовими актами
України.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів,
враховуючи наступне.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про
приватизацію майна державних
підприємств" (в редакції, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що до
об'єктів державної власності, що
підлягають приватизації, належить
майно підприємств, цехів, виробництв,
дільниць, інших підрозділів, що
виділяються в самостійні підприємства
і є єдиними (цілісними) майновими
комплексами.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
"Про приватизацію майна державних
підприємств" дія цього Закону не
поширюється, зокрема, на приватизацію
об'єктів державного земельного та
житлового фондів, а також об'єктів
соціально-культурного призначення, за
винятком тих, які належать
підприємствам, що приватизуються.

Пунктом 39 Методики оцінки вартості
об'єктів приватизації, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
№ 961 від 15.08.1996 (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що вартість майна цілісного
майнового комплексу зменшується,
зокрема, на вартість майна державного
житлового фонду, який приватизується
відповідно до Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду", а також вартість об'єктів, що не
підлягають приватизації.

Згідно ч. 2 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону України
"Про приватизацію державного житлового
фонду" (в редакції чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) до
державного житлового фонду, який
підлягав приватизації на користь
громадян України, відносився житловий
фонд, який знаходився у повному
господарському віданні чи
оперативному управлінні держаних
підприємств, крім кімнат у гуртожитках.

В разі банкрутства підприємств, зміни
форми власності або ліквідації
підприємств, установ, організацій, у
повному господарському віданні яких
перебуває державний житловий фонд,
останній (крім гуртожитків), одночасно
передається у комунальну власність
відповідних міських, селищних,
сільських Рад народних депутатів
(абзац 2 ч. 9 ст. 8 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду").

Пунктом 2 Положення про порядок
передачі в комунальну власність
загальнодержавного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 891 від 06.11.1995 року (в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), встановлено, що
передачі в комунальну власність
підлягають житлові будинки відомчого
житлового фонду, крім гуртожитків.
Зміни до п. 2 Положення щодо передачі в
комунальну власність відомчого
житлового фонду, у тому числі
гуртожитків, були внесені постановою
Кабінету Міністрів України № 695 лише
26.05.2004.

З урахуванням наведеного колегія
суддів погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій про те, що на
момент проведення приватизації
державного майна ЗАТ «Рівненський
домобудівний комбінат» гуртожитки не
відносилися до об'єктів державного
житлового фонду, який підлягав
приватизації громадянами України чи
підлягав передачі у комунальну
власність відповідних Рад, і могли бути
включені до вартості майна
підприємств, які підлягали
приватизації, оскільки на той момент
законодавчої заборони не існувало.

Аналогічна правова позиція викладена в
постановах Верховного Суду України від
28.02.2011 р. (справа № 3-15гс11), від 16.05.2011 р.
(справа № 3-40гс11), від 10.10.2011 р. (справа №
3-101гс11).

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
зазначеного висновку не спростовують
та не дають підстав вважати рішення
судів такими, що ухвалені з
порушеннями норм матеріального або
процесуального права.

Враховуючи викладене, судова колегія
дійшла висновку, що при вирішенні
справи судами першої та апеляційної
інстанцій вірно застосовані норми
матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують. За таких обставин
підстав для задоволення касаційної
скарги судова колегія не вбачає.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу скаргою ОСОБА_4,
ОСОБА_5 відхилити, а постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 18 липня 2011
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 28 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: