Справа № 806/2790/13-а
Суддя: Одемчук Є.В.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Одемчук Є.В.
УХВАЛА

іменем України

"29" січня 2014 р.
Справа № 806/2790/13-а

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Одемчука Є.В.

суддів:
Бучик А.Ю.

Майора Г.І.,

при секретарі
Самченко В.М. ,

за участю представника відповідача
Юхимчук О.М.,

за участю прокурора

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від "24" липня 2013
р. у справі за позовом ОСОБА_4 до
Державної міграційної служби України
скасування рішення ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до адміністративного
суду з позовною заявою, в якій просив
визнати протиправним рішення
відповідача від 29.01.2013 року про
відхилення скарги на рішення
Управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 24 липня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказану постанову та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази та проаналізувавши
на підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Встановлено, що позивач є громадянином
Грузії і з грудня 2008 року проживає на
території України, але в установлені
ст.5 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» строки (п'ять
робочих днів з моменту перетину
кордону України) не звертався із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

12.10.2012 року позивач звернувся до
Управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Під час розгляду його звернення
Управлінням Державної міграційної
служби України у Вінницькій області
було встановлено, що позивач на
територію України прибув в грудні 2008
року з Російської Федерації, а не з
Південної Осетії (Грузія).

17.11.2009 року в Російській Федерації
відносно позивача була порушена
кримінальна справа за ознаками
злочину, передбаченого ч.2 ст.126 УК РФ, а
19.05.2010 року позивач був оголошений в
міжнародний розшук.

Також, на території України протягом
вересня 2011 року - липня 2012 року
позивачем були скоєні шахрайські дії
відносно громадян України, задавши їм
матеріальної шкоди в значних розмірах.

За вказані дії відносно позивача 10.09.2012
року СВ Корольовського РВ УМВС України
в Житомирській області була порушена
кримінальна справа за ознаками злочину
передбаченого ч.1 і ч.2 ст.190 КК України.

12.09.2012 року Корольовським районним
судом м. Житомира до позивача
застосовано запобіжний захід у вигляді
тримання під вартою.

Таким чином, 08.11.2012 року рішенням
Управлінням Державної міграційної
служби України у Вінницькій області
відмовлено позивачу в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Рішення Управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області від 08.11.2012 року
оскаржено позивачем до суду та до
Державної міграційної служби України.

Ухвалою Житомирського окружного
адміністративного суду від 07.03.2013 року
позов ОСОБА_4 був залишений без
розгляду у зв'язку з пропуском строку
звернення до суду. Вказане судове
рішення набуло законної сили у порядку
ст. 254 КАС України.

Також, 29.01.2013 року, за результатами
розгляду скарги позивача, Державною
міграційною службою України прийнято
рішення про відхилення скарги на
рішення органу міграційної служби про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Суд першої інстанції при ухваленні
оскаржуваної постанови та відмовляючи
у задоволенні позову, виходив з того, що
апелянт не підпадає під ознаки біженця,
передбачені Міжнародною конвенцією
про статус біженців від 28.07.1951 року,
Законом України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», що в свою чергу
свідчить про правомірність та
обґрунтованість спірного рішення
відповідача від 29.01.2013 року.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів апеляційної
інстанції погоджується, виходячи з
наступного.

Правовий статус біженця, особи, яка
потребує додаткового захисту в
Україні, порядок надання, втрати та
позбавлення статусу біженця, державні
гарантії захисту біженців
визначається Конституцією України,
Законами України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», «Про
громадянство України», «Про
імміграцію», «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»,
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
чинними міжнародними договорами, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України та іншими
нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 1 3акону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог ст.5 3акону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 6 вказаного
Закону, не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа:

1) яка вчинила злочин проти миру,
воєнний злочин або злочин проти
людства і людяності, як їх визначено у
міжнародному праві;

2) яка вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів;

3) яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй;

4) стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні;

5) яка до прибуття в Україну була
визнана в іншій країні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту;

6) яка до прибуття в Україну з наміром
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.

Згідно пункту 22 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 16 березня 2012 року № 3 «Про внесення
змін і доповнень до постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову
практику розгляду спорів щодо статусу
біженця, видворення іноземця чи особи
без громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні", зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
червня 2011 року № 3» судам слід
ураховувати, що згідно з Конвенцією про
статус біженців 1951 року і Протоколом 1967
року поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження
особи за межами країни своєї
національної належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства,
за межами країни свого колишнього
місця проживання; 2) наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; 3) побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа: стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктом 1 ч. 1 ст. 1 цього Закону,
відсутні.

Також, колегія суддів зазначає, що
згідно з п.п. 45, 66 Керівництва з процедур
та критеріїв визначення статусу
біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців" 1998 року факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як
усні, так і документальні. Загальними
правовими принципами доказового права,
обов'язок доказу покладається на особу,
яка висловлює це твердження. Таким
чином, у заяві про надання статусу
біженця заявник повинен довести
достовірність своїх тверджень і
точність фактів, на яких ґрунтується
його заява.

Обов'язок доказування покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення.

Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Як свідчать матеріали справи,
позивачем не надано до органу
міграційної служби та до суду жодних
переконливих доказів, які б свідчили
про його переслідування на батьківщині
або наявність будь-яких підстав щодо
побоювань за своє життя та життя своїх
рідних на батьківщині.

Позивачем не доведено жодного
суттєвого факту заяви та не надано
документів у підтвердження
обґрунтованості свого звернення.

Крім того, матеріали справи свідчать
про порушення кримінальних справ
відносно позивача за скоєння злочинів
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну та в
самій Україні.

Звернення з відповідною заявою до
органів міграційної служби 12.10.2012 року
(через більш як 4 роки) свідчить про
намір уникнути від притягнення до
кримінальної відповідальності за
вчинені в країні громадянської
належності злочини.

Беручи до уваги викладене, здійснивши
аналіз матеріалів справи у їх
сукупності, суд першої інстанції вірно
вважав рішення ДМС України про
відхилення скарги позивача на рішення
Управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області
від 08.11.2012 року про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту таким, що
прийнято на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
впливають на правильність прийнятого
рішення, яке постановлено з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від "24" липня 2013
р. - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)
Є.В.Одемчук

судді: (підпис)
А.Ю.Бучик

(підпис)
Г.І. Майор

З оригіналом згідно: суддя
________________________________ Є.В.Одемчук

Повний текст cудового рішення
виготовлено "29" січня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_4 АДРЕСА_2

3- відповідачу/відповідачам: Державна
міграційна служба України
вул.Богомольця,10,м.Київ,01024

4- АДВОКАТ - ОСОБА_7, АДРЕСА_1