Справа № 2а-1930/09/0770
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року
Справа №
9104/25104/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі :

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Довгополова О.М., Ільчишин
Н.В.,

з участю секретаря судового засідання
Омеляновської Л.В.,

прокурора
Луцик Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 25 лютого 2011
року у справі за позовом Ужгородського
транспортного прокурора в інтересах
держави в особі Головної державної
інспекції на автомобільному
транспорті та структурного підрозділу
- територіального управління Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті в Закарпатській області до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

11 березня 2009 року Ужгородський
транспортний прокурор звернувся до
суду з адміністративним позовом в
інтересах держави в особі Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті та структурного підрозділу
- територіального управління Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті в Закарпатській області, в
якому просив стягнути з фізичної
особи-підприємця (ФОП) ОСОБА_1
фінансові санкції в дохід бюджету в
сумі 3400 грн.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 25 лютого 2011
року позов задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, оскільки вважає що
постанова винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з неповним з'ясуванням обставин, що
мають значення для справи, а також
недоведеністю обставин, які суд вважав
встановленими.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
першої інстанції не звернув уваги на ті
обставини, що позивачем не надано
жодних доказів щодо наявності у
відповідача правопорушень, які служили
б підставою застосування до нього
штрафних санкцій.

Суд помилково констатував про
наявність порушення позивачем вимог
ст. 39 Закону України ,,Про автомобільний
транспорт" і як доказ зазначив факт
відсутності у нього під час перевірок
квитанцій про оплату послуг.
Відповідно до фактичних обставин
справи відповідач під час перевірки не
здійснював автоперевезень пасажирів,
знаходячись на стоянці, а нормами
вказаної статті визначено повний
перелік документів, які мають бути в
автоперевізника, що здійснює
перевезення як суб'єкт господарювання.
Квитанція про оплату послуг надається
після виконання робіт (послуг), однак,
такі не виконувались на час перевірок.

З огляду на викладене ФОП ОСОБА_1
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Прокурор в судовому засіданні
апеляційного суду заперечив вимоги
апеляційної скарги та просить їх
відхилити.

Представник позивача та відповідач в
судове засідання не з'явились, що не
перешкоджає розгляду справи за їх
відсутності у відповідності до вимог ч.
4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи та
доводи скарги, апеляційний суд вважає,
що скарга не належить до задоволення з
таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 10
жовтня 2008 року та 23 грудня 2008 року
державними інспекторами на
автомобільному транспорті під час
перевірок транспортних засобів в м.
Мукачеве встановлено порушення ФОП
ОСОБА_1 вимог ст. 39 Закону України ,,Про
автомобільний транспорт", а саме:
надання послуг з перевезення пасажирів
на належному йому автомобілі марки
,,Форд Транзит-Д", державний номер
НОМЕР_1, за відсутності документа, що
засвідчує оплату транспортних послуг.

За наслідками перевірок складено акти,
на підставі яких начальником
територіального управління Головної
державної інспекції на автомобільному
транспорті в Закарпатській області
винесено постанови від 5 грудня 2008 року
за № 58418 та від 15 січня 2009 року за № 58520
про застосування до ФОП ОСОБА_1 за
порушенням вимог абзацу третього
частини першої статті 60 Закону України
,,Про автомобільний транспорт"
фінансових санкцій на загальну суму 3400
грн. ( по 1700 грн. по кожній постанові).

Копії постанов направлені відповідачу
05.12.2008 року та 15.01.2009 року, що
підтверджується супровідними листами
від 05.12.2008 року за № 02-2675 та від 15.01.2009
року за № 02-57. В добровільному порядку
суми фінансових санкцій відповідач не
сплатив.

Відповідно до п. 33 ст.9 Закону України
,,Про ліцензування певних видів
господарської діяльності" (в редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) ліцензуванню підлягає
надання послуг з перевезення пасажирів
і вантажів автомобільним транспортом
відповідно до видів робіт, визначених
Законом України ,,Про автомобільний
транспорт".

Нормативно-правове визначення поняття
,,послуги з перевезення пасажирів чи
вантажів" міститься в ст.1 Закону
України ,,Про автомобільний транспорт",
згідно якої послуга з перевезення
пасажирів чи вантажів - перевезення
пасажирів чи вантажів транспортними
засобами на договірних умовах із
замовником послуги за плату.

Статтею 39 Закону України ,,Про
автомобільний транспорт" визначено, що
автомобільні перевізники, водії,
пасажири повинні мати і пред'являти
особам, які уповноважені здійснювати
контроль на автомобільному транспорті
та у сфері безпеки дорожнього руху,
документи, на підставі яких
виконуються пасажирські перевезення.
Документи для нерегулярних
пасажирських перевезень: для
автомобільного перевізника - ліцензія,
документ, що засвідчує використання
автобуса на законних підставах, інші
документи, передбачені законодавством
України; для водія автобуса -
посвідчення водія відповідної
категорії, реєстраційні документи на
транспортний засіб, ліцензійна картка,
дорожній лист, договір із замовником
транспортних послуг, документ, що
засвідчує оплату транспортних послуг,
інші документи, передбачені
законодавством України.

Відповідно до ст. 60 Закону України ,,Про
автомобільний транспорт" за порушення
законодавства про автомобільний
транспорт до автомобільних
перевізників застосовуються санкції
за: надання послуг з перевезень
пасажирів та вантажів без оформлення
документів, перелік яких визначений
статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у
розмірі ста неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

Пунктом 3 Порядку здійснення
державного контролю на автомобільному
транспорті, затвердженого постановою
КМ України від 08.11.2006 року №
1567,визначено, що органами державного
контролю на автомобільному транспорті
(далі - органи державного контролю) є
Головавтотрансінспекція, її
територіальні управління в областях,
Автономній Республіці Крим, мм. Києві
та Севастополі.

Відповідно до пунктів 28, 29 вказаного
Порядку фінансова санкція повинна бути
перерахована суб'єктом господарювання
на зазначений у постанові рахунок не
пізніше ніж протягом п'ятнадцяти днів
після отримання ним копії постанови
про застосування фінансових санкцій,
про що повідомляється орган державного
контролю, посадовою особою якого
винесено відповідну постанову. У разі
оскарження постанови про застосування
фінансових санкцій стягнення
сплачується не пізніше ніж протягом
п'ятнадцяти днів після отримання
повідомлення про залишення скарги без
задоволення.

Частиною 1 статті 241 Господарського
кодексу України визначено, що
адміністративно-господарський штраф -
це грошова сума, що сплачується
суб'єктом господарювання до
відповідного бюджету у разі порушення
ним встановлених правил здійснення
господарської діяльності.

Оскільки відповідач допустив
порушення 39 Закону України ,,Про
автомобільний транспорт", факт якого
доведено в судовому засіданні, не
сплатив фінансові санкції, застосовані
до нього постановами від 5 грудня 2008
року за № 58418 та від 15 січня 2009 року за №
58520, правомірність яких в установленому
порядку не оскаржив, апеляційний суд
визнає вірними та обґрунтованими
висновки суду першої інстанції щодо
примусового стягнення сум штрафів в
дохід бюджету.

Доводи апеляційної скарги суд визнає
безпідставними, позаяк вони не містять
жодного доказу на спростування
висновків суду першої інстанції.

В силу ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасовано правильне по суті рішення з
одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний
суд визнає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний публічно-правовий
спір, правильно встановив обставини
справи та ухвалив законне рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, доводи апеляційної скарги
їх не спростовують, а тому підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції немає.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п.
1 ч. 1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України,
суд,-

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 25 лютого 2011
року у справі № 2а-1930/09/0770 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції, а в разі складення ухвали в
повному обсязі відповідно до статті 160
КАС України - з дня складення ухвали в
повному обсязі.

Ухвала в повному обсязі складена 29
січня 2014 року.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
О.М. Довгополов

Н.В. Ільчишин