Справа № 817/4198/13-а
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/4198/13-а

15 січня 2014 року 15год. 50хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Комшелюк Т.О. за
участю секретаря судового засідання
Лукащик Ю.Ю. та сторін і інших осіб, які
беруть участь у справі:

позивача: представники Ярмольчук С.М.,
Коновал Т.П.,

відповідача: представник Махаринець
М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДП СВ АЛЬТЕРА - РІВНЕ"

до Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Рівненського
окружного адміністративного суду з
позовом до відповідача про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень. Позовні
вимоги обґрунтовує тим, що при
проведенні перевірки відповідачу
надавався весь обсяг первинних
бухгалтерських документів на
підтвердження господарських операцій
з контрагентами. Однак, відповідачем
бухгалтерські документи не були взяті
до уваги, в той же час, відповідач, як на
доказ безтоварності операцій послався
на акти зустрічних перевірок. Позивач
зазначає, що такі дії відповідача
суперечать нормам податкового
законодавства, отже висновки
відповідача є необґрунтованими, а
податкові повідомлення-рішення
належать до скасування.

Позивач та представник позивача в
судовому засіданні надали пояснення,
які повністю співпадають з позицією,
викладеною в позовній заяві. Просили
позов задовольнити повністю.

Відповідач в судовому засіданні надав
пояснення, які повністю співпадають з
позицією, викладеною в письмових
запереченнях. Просив у задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення представників
сторін, дослідивши подані суду
письмові докази, суд вважає, що позов
належить до задоволення, при цьому
виходить з наступного.

Так, посадовими особами відповідача
була проведена планова виїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2010 року по
31.12.2012р. про що складений акт
№822/17-16-22-01/34703845 від 07.11.2013р. (а. с. 14-89 т.1).

Висновками акту перевірки встановлено
порушення позивачем, зокрема, п.п.7.4.1,
пп. 7.4.4 п.7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» №168/97-ВР
ВІД 03.04.1997 року із змінами та
доповненнями, п.44.1 ст.44 розділу І, п.185.1
ст.185, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 розділу V
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-УІ (із змінами та
доповненнями) ТОВ «ДП СВ Альтера-Рівне»
завищено податковий кредит по
безтоварним операціям, проведеними з
ТОВ «Енергообладнання», ТОВ «Бизнес
Компани», ТОВ «ІТЄУ», ТОВ
«ПІВДЕНПРОММАШ», ТОВ
«Укрелектроімпорт» на суму 112088,0 грн. в
т.ч. за: листопад 2010р. у сумі - 22557грн.;
грудень 2010р. у сумі - 22473грн.; січень 2011р.
у сумі - 6175грн.; лютий 2011р. у сумі -
22946грн.; березень 2011р. у сумі - 5139грн.;
квітень 2011р. у сумі - 4085грн.; травень 2011р.
у сумі - 4450грн.; липень 2011р. у сумі -
13948грн.; вересень 2011р. у сумі - 5267грн.;
жовтень 2011 р. - 2667грн.; серпень 2012р.
-1236грн.; вересень 2012р. -1145грн.

Також висновком було встановлено
порушення позивачем, зокрема, пп. 1.20.1,
пп. 1.20.2, пп. 1.20.5 п.1.20 ст.1, пп.5.2.1, п.5.2, абз.4,
пп.5.3.9. п.5.3. ст..5. пп. 7.4.2., пп.7.4.3, пп.7.4.4.
п.7.4. ст.7 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 22.05.97р. № 283/97-ВР (із змінами та
доповненнями), п.44.1 ст.44 розділу І, п.138.2,
п.138.8. ст. 138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 розділу III,
пп.153.2.2., пп.153.2.3 п.153.2. ст.153 Податкового
кодексу України від 02.12.2010р. (із змінами
та доповненнями), що призвело до
заниження податку на прибуток на суму в
сумі 182085грн. в т.ч.: 3 квартал 2010р.-1623грн.,
4 квартал 2010р. - 77857грн., 1 квартал 2011р. -
44404грн., 2 квартал 2011р. - 11267грн., 3 квартал
2011р. - 17492грн., 4 квартал 2011р. - 10345грн., 1
квартал 2012р. - 4618грн., 2 квартал 2012р. -
4492грн., 3 квартал 2012р. - 6992грн., 4 квартал
2012р. - 2995грн.

На підставі висновків акту перевірки
(а. с. 88 т.1), відповідачем були винесені
податкові повідомлення рішення:

- № від 19.11.2013р., яким позивачу
збільшено суму грошового

зобов'язання за платежем податок на
прибуток на загальну суму 206730,25грн., з
яких 182085грн. основного платежу та
24645,25грн. штрафних санкцій (а. с. 92 т.1);

- № від 19.11.2013р., яким позивачу
збільшено суму грошового

зобов'язання за платежем податок на
додану вартість на загальну суму
129412,25грн., з яких 112088грн. основного
платежу та 17324,25грн. штрафних санкцій (а.
с. 93 т.1).

Щодо податкового повідомлення-рішення
№ від 19.11.2013р., яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на прибуток на
загальну суму 206730,25грн., з яких 182085грн.
основного платежу та 24645,25грн. штрафних
санкцій та податкового
повідомлення-рішення № від
19.11.2013р., яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість на загальну
суму 129412,25грн., з яких 112088грн. основного
платежу та 17324,25грн. штрафних санкцій.

В судовому засіданні встановлено, що на
збільшення суми грошового зобов'язання
за платежем податок на прибуток,
зокрема, за період з 01.01.2010р. по 31.12.2012р.
вплинуло завищення позивачем витрат на
суму 756489грн.; за період 2 квартал 2011р. -
4квартал 2012р. витрат в сумі 96970грн.,
зокрема по оренді складського та
нежитлового приміщення.

Згідно акту перевірки, за період з
01.07.2010р. по 31.03.2011р. відповідачем
встановлено завищення задекларованих
суб'єктом господарювання показників у
рядку 04.1 Декларацій «витрати на
придбання товарів (робіт, послуг), крім
визначених у 04.11» всього на суму
495536грн., в тому числі - за 3 квартал 2010р. -
6493,0 грн., за 4 квартал 2010р. - 311429грн., за 1
квартал 2011р. -177614грн., саме: порушення
пп. 1.20.1, пп. 1.20.2, пп. 1.20.5 п.1.20 ст.1, пп.5.2.1,
п.5.2, абз.4, пп.5.3.9. п.5.3. ст.5, пп. 7.4.2., пп.7.4.3,
пп.7.4.4. п.7.4. ст.7 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 22.05.97р. № 283/97-ВР (із змінами та
доповненнями), що призвело до завищення
валових витрат всього в сумі 19122,6грн. в
т.ч. за 3 квартал 2010р. в сумі 6492,6грн., за 4
квартал 2010р. в сумі 6315грн., та за 1
квартал 2011р. в сумі 6315грн., що призвело
до заниження податку на прибуток в сумі
4781грн. в т.ч. за 3 квартал 2010р. в сумі
1623грн., за 4 квартал 2010р. в сумі 1579грн., та
за 1 квартал 2011р. в сумі 1579грн.

За 2 квартал 2011р. в сумі 6315грн., за 3
квартал 2011р. в сумі 6315грн., за 4 квартал
2011р. в сумі 5310грн., за 1 квартал 2012р. в
сумі 2199грн., за 2 квартал 2012р. в сумі
2139грн., за 3 квартал 2012р. в сумі 2139грн., за
4 квартал 2012р. в сумі 1426грн., що призвело
до заниження податку на прибуток на
суму 20724грн. в т.ч. за 2 квартал 2011р. в
сумі 1453грн., за 3 квартал 2011р. в сумі
1453грн., за 4 квартал 2011р. в сумі 1221грн., за
1 квартал 2012р. в сумі 4618грн., за 2 квартал
2012р. в сумі 4492грн., за 3 квартал 2012р. в
сумі 4492грн., за 4 квартал 2012р. в сумі
2995грн.

Зазначене вище по тексту постанови
обґрунтоване відповідачем в акті
перевірки тим, що у вказаному періоді
позивачем укладені договори оренди
частини складського приміщення за
адресою м. Рівне вул. Грушевського, 2А,
площею 109кв.м. з орендною платою 25грн. за
1кв.м. щомісяця, частину нежитлового
приміщення за цією ж адресою площею
104кв.м. з орендною платою 95грн. за 1кв.м.
щомісяця та частину нежитлового
приміщення за цією ж адресою площею
8,88кв.м. з орендною платою 100грн. за 1кв.м.
щомісяця.

У періоді 2 кварталу 2011р. - 4 кварталу
2012р. були укладені договори оренди
частини складського приміщення за
адресою м. Рівне вул.. Грушевського, 2А
площею 109кв.м. з орендною платою 25грн. за
1кв.м. щомісяця; частину нежитлового
приміщення за цією ж адресою площею
104кв.м. з орендною платою 95грн. за 1кв.м.
щомісяця; частину нежитлового
приміщення за цією ж адресою площею
20кв.м. з орендною платою 52,50грн. за 1кв.м.
щомісяця; частину нежитлового
приміщення площею 35кв.м. за цією ж
адресою з орендною платою 282,29грн. за
1кв.м. щомісяця; частину нежитлового
приміщення за вказаною адресою площею
10кв.м. з орендною платою 105грн. за 1кв.м.
щомісяця; частину нежитлового
приміщення за вказаною адресою площею
45кв.м. з орендною платою 219,55грн. за 1кв.м.
щомісяця.

Так, відповідачем був направлений
запит до ПП Агентства нерухомості
«Челсі» щодо надання інформації
вартості орендної плати за 1кв.м.
офісного та складського приміщення за
півріччя 2010р., 2011р., 2012р.

Згідно отриманої відповіді 05.11.2013р.
встановлено, що вартість оренди 1кв.м.
офісного приміщення за півріччя 2010, 2011,
2012р. в м. Рівне по вул. Грушевського
становить 50-80грн. за 1кв.м., складського
приміщення за цією ж адресою за
півріччя 2010, 2011, 2012 становить 15-20грн. за
1кв.м.

Враховуючи отриману відповідь,
посадовими особами відповідача
визначено звичайну ціну вартості
оренди приміщень позивача та
встановлено вищевказане порушення.

Суд враховує той факт, що всі первинні
бухгалтерські документи з приводу
господарської операції по оренді
приміщень досліджувались відповідачем
при проведенні акту перевірки,
зауважень щодо їх складення у
відповідача відсутні. Крім того,
вказані документи надані позивачем до
матеріалів справи та досліджені судом
(а. с. 1-77, 193-228 т.13, а. с.90 т.14).

Однак, суд не погоджується з висновками
відповідача щодо визначення звичайної
ціни та виходить з наступного.

Визначення звичайної ціни встановлено
в Законі України «Про оподаткування
прибутку підприємств» №334/94-ВР від
28.12.1994р. (в редакції Закону України від
22.05.1997р. №283/97-ВР, чинного на час
виникнення спірних правовідносин)
(далі Закон №334).

Згідно з п. 1.20.1 цього Закону, якщо цим
пунктом не встановлено інше, звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведене зворотне, вважається, що така
звичайна ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Ринок товарів (робіт, послуг) - сфера
обігу товарів (робіт, послуг), яка
визначається виходячи з можливості
покупця (продавця) реально і без
значних додаткових витрат придбати
(продати) товар (роботу, послугу) на
найближчій стосовно будь-якої із
сторін договору території.

Ідентичні товари (роботи, послуги) -
товари (роботи, послуги), що мають
однакові характерні для них основні
ознаки. Під час визначення
ідентичності товарів беруться до
уваги, зокрема, їх фізичні
характеристики, які не впливають на їх
якісні характеристики і не мають
суттєвого значення для визначення
ознак товару, якість і репутація на
ринку, країна походження та виробник.
Незначні відмінності в їх зовнішньому
вигляді можуть не враховуватися.

Однорідні товари (роботи, послуги) -
товари (роботи, послуги), які не є
ідентичними, мають подібні
характеристики і складаються зі схожих
компонентів, що дозволяє їм виконувати
однакові функції та (або) бути
взаємозамінними. Під час визначення
однорідності товарів (робіт, послуг)
беруться до уваги, зокрема, їх якість,
наявність товарного знака, репутація
на ринку, країна походження та
виробник.

У відповідності до п.1.20.2. вказаного
Закону, для визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у спів
ставних умовах. Зокрема, враховуються
такі умови договорів, як кількість
(обсяг) товарів (наприклад, обсяг
товарної партії), строки виконання
зобов'язань, умови платежів, звичайних
для такої операції, а також інші
об'єктивні умови, що можуть вплинути на
ціну. При цьому умови договорів на
ринку ідентичних (у разі їх відсутності
- однорідних) товарів (робіт, послуг)
визнаються спів ставними, якщо
відмінність між такими умовами суттєво
не впливає на ціну, або може бути
економічно обґрунтована. При цьому
враховуються звичайні при укладанні
угод між непов'язаними особами
надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але
не виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низько ліквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні
(за їх відсутності - однорідні) товарам
(роботам, послугам), стосовно яких
визначається звичайна ціна, прилюдно
пропонуються до продажу, або мають
ціни, встановлені на організованому
ринку цінних паперів, або мають біржову
ціну (біржове котирування), визначення
звичайної ціни у встановленому в
абзаці першому цього підпункту порядку
здійснюється із врахуванням таких
факторів.

На підставі положень п. 1.20.6., 1.20.8.
наведеного Закону у разі коли на
відповідному ринку товарів (робіт,
послуг) не здійснюються операції з
ідентичними (у разі їх відсутності -
однорідними) товарами (роботами,
послугами), або якщо неможливо
визначити їх ціну через відсутність
або недоступність відповідної
інформації, звичайною ціною вважається
ціна договору.

Обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом.
При проведенні перевірки платника
податку податковий орган має право
надати запит, а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати рівень
договірних цін або послатися на норми
абзацу першого підпункту 1.20.1 цього
пункту.

Згідно положень п. 1.20.10. зазначеного
Закону донарахування податкових
зобов'язань платника податку
податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами, а для платників
податку, визнаних природними
монополістами згідно із законом, -
також відповідно до принципів
регулювання цін, встановлених таким
законом.

Податковий орган має право застосувати
звичайні ціни для визначення бази
оподаткування у випадках, передбачених
законом, незалежно від виду
господарської операції, що
здійснюється платником цього податку,
або податкового статусу іншої сторони
такої операції.

Господарські відносини вказаного
підприємства з іншими підприємствами,
установами, організаціями та
громадянами регулюються Господарськім
кодексом України.

Згідно ст. 67 цього Кодексу відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями, громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

Положення ст. 189 Господарського кодексу
України передбачають що ціна (тариф) у
цьому Кодексі є формою грошового
визначення вартості продукції (робіт,
послуг), яку реалізують суб'єкти
господарювання.

Ціна є істотною умовою господарського
договору. Ціна зазначається в договорі
у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних
договорах (контрактах) можуть
визначатися в іноземній валюті за
згодою сторін.

Суб'єкти господарювання можуть
використовувати у господарській
діяльності вільні ціни, державні
фіксовані ціни та регульовані ціни -
граничні рівні цін або граничні
відхилення від державних фіксованих
цін.

При здійсненні експортних та імпортних
операцій у розрахунках з іноземними
контрагентами застосовуються
контрактні (зовнішньоторговельні)
ціни, що формуються відповідно до цін і
умов світового ринку та індикативних
цін.

Приписи ст.190 ГК України встановлюють,
що вільні ціни визначаються на всі види
продукції (робіт, послуг), за винятком
тих, на які встановлено державні ціни.

Вільні ціни визначаються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін, а у внутрішньогосподарських
відносинах - також за рішенням суб'єкта
господарювання.

З вищенаведеного вбачається, що діючим
на час виникнення спірних
правовідносин законодавством,
передбачалось формування вільних цін
за згодою сторін.

Положеннями Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
визначено, що звичайною ціною
вважається ціна визначена сторонами
договору, якщо не доведено
протилежного, вважається що така ціна
відповідає рівню справедливих
ринкових цін. Донарахування податкових
зобов'язань платника податку
податковим органом, за результатом
визначення звичайних цін, здійснюється
за процедурою встановленою законом для
начислення податкових зобов'язань за
непрямими методами. Діючими на той час
законами визначення податкових
зобов'язань за непрямими методами не
встановлено.

Підпунктом 5.2.1. п. 5.2. ст.5 Закону №334
встановлено, що до складу валових
витрат включаються, зокрема, суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

Згідно пп. 5.3.9. п.5.3. ст.5 цього ж Закону,
не включаються до складу валових
витрат витрати, зокрема, на виплату
винагород або інших видів заохочень
пов'язаним з таким платником податку
фізичним чи юридичним особам у разі,
якщо немає документальних доказів, що
таку виплату або заохочення було
проведено як компенсацію за фактично
надану послугу (відпрацьований час). За
наявності зазначених документальних
доказів віднесенню до складу валових
витрат підлягають фактичні суми виплат
(заохочень), але не більші ніж суми,
розраховані за звичайними цінами.

Не підлягають віднесенню до складу
валових витрат суми збитків платника
податку, понесених у зв'язку з продажем
товарів (робіт, послуг) або їх обміном
за цінами, що нижчі за звичайні,
пов'язаним з таким платником податку
особам.

У разі коли сума виплат (заохочень) або
її частина пов'язаним фізичним особам
не визнаються валовими витратами, така
сума (або її частина) є базою для
нарахування внесків на соціальні
заходи, передбачені пунктом 5.7 цієї
статті.

Не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Відповідно до пп.7.4.2. ,7.4.3., 7.4.4. п. 7.4. ст.7
Закону №334, з метою оподаткування,
витрати, понесені платником податку у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг) у пов'язаної особи визначаються
виходячи із договірних цін, але не
більших за звичайні ціни, що діяли на
дату такого придбання.

Положення підпунктів 7.4.1, 7.4.2
поширюються також на операції з
особами, які не є платниками податку,
встановленого статтею 10 цього Закону,
або сплачують податок на прибуток за
іншими, ніж платник податку, ставками.

Витрати платника податку, понесені по
сплаті процентів по депозитах,
орендних платежах, цивільно-правових
договорах, пов'язаним з платником
податку особам, визначаються виходячи
із договірних цін (процентних ставок за
депозит), але не вищих за звичайні ціни
(звичайні процентні ставки за депозит).

Пунктом 138.2. ст.138 Податкового Кодексу
України визначено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта
оподаткування має право на врахування
витрат, підтверджених документами, що
складені нерезидентами відповідно до
правил інших країн.

Відповідно до пп.153.2.2. п.153.2 ст.153 ПКУ
встановлено, що витрати, понесені
платником податку у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг) у
пов'язаної особи, визначаються
виходячи з договірних цін, але не вищих
за звичайні ціни, що діяли на дату
такого придбання, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (роботи, послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (роботи, послуги).

Крім того, для визначення звичайної
ціни щодо оренди об'єкта нерухомості
слід враховувати такі умови, як його
місце розташування, фізичний стан, а
також те, чи здійснювалось поліпшення
такого об'єкта. Звичайна ціна оренди
об'єкта нерухомості не може бути
визначена без належної оцінки
зазначених економічних факторів.

Також суд зазначає, що з'ясування рівня
звичайних цін має відбуватися
відповідно до визначеної процедури, а
необхідна інформація надаватися
уповноваженим державним органом.
Оскільки в даному випадку посадові
особи відповідача при проведенні
перевірки звертались до приватного
підприємства, то будь-які дані, надані
приватною структурою чи не
уповноваженими на це державними
органами (висновки, результати
досліджень, витяги з реєстру прав
власності на нерухоме майно тощо), не є
статистичними документами стосовно
звичайних цін на товари (роботи,
послуги) та не можуть бути підставою
для визначення звичайної ціни. А
відтак, приведений в акті перевірки
розрахунок звичайної ціни оренди
приміщень в м. Рівне по вул. Грушевській
2А є необґрунтованим та безпідставним
(а. с. 22).

Відповідно до приписів статті 161 КАС
України під час прийняття постанови
суд вирішує, зокрема, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин.

При виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Вирішуючи спір в цій частині по суті,
суд враховує висновки Верховного Суду
України, викладені в постанові від
07.11.2011 року щодо визначення звичайної
ціни.

Також в періоді 3 кварталу 2010р.
наслідком завищення витрат на суму
79961грн. стало придбання товарів у ПП
ОСОБА_7 та ОСОБА_6. Вказана сума була
віднесена позивачем до витрат 4
кварталу 2010 року, на думку відповідача,
не правомірно, оскільки до перевірки не
надані Товарно-транспортні накладні по
товарах, придбаних у вказаних
контрагентів.

Судом встановлено, що по даних
контрагентах наявні в матеріалах
справи первинні бухгалтерські
документи - податкові, видаткові
накладні, виписки по банківських
рахунках позивача, які вказують на рух
активів. Крім того, позивачем також
надані документи, відповідно до яких
ТМЦ були продані в подальшому іншим
контрагентам, тобто такі документи
підтверджують використання придбаних
ТМЦ у господарській діяльності
позивача (а. с. 159-237 т.6).

Крім того, в акті перевірки зазначено,
що позивачем в 4 кварталі 2010 року, в
порушення норм чинного законодавства,
віднесено до складу витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування витрати по безтоварним
операціям, проведеними з ТОВ
«Укрелектроімпорт» на суму 225153грн.

У періоді 2011-2012 року, в порушення норм
чинного законодавства, віднесено до
складу витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування
витрати по безтоварним операціям,
проведеними з ТОВ «Енергообладнання»,
ТОВ «Бизнес Компани», ТОВ «ІТЄУ», ТОВ
«ПІВДЕНПРОММАШ», ТОВ
«Укрелекгроімпорт» на суму 335282грн. в
т.ч. у: 1 кв. 2011р.-171299грн.; 2 кв. 2011р.-42672грн.;
3кв. 2011р.-69739грн.; 4кв. 2011р.-39669грн.; 3 кв.
2012р. - 11903грн.

Враховуючи вищевикладене, відповідач
прийшов до висновку про те, що
позивачем за період з 01.07.2010 року по
31.12.2012р. занижений податок на прибуток
на загальну суму 182085грн. та завищений
податковий кредит на суму 112088грн.

Разом з тим суд зазначає, що на
завищення податкового кредиту не
вплинули господарські операції щодо
оренди офісних і складських приміщень
та придбання товарів у ПП ОСОБА_7 та
ОСОБА_6, оскільки контрагенти позивача
не були платниками податку на додану
вартість.

З'ясовуючи реальність господарських
операцій, проведених позивачем із
контрагентами ТОВ «Енергообладнання»,
ТОВ «Бизнес Компани», ТОВ «ІТЄУ», ТОВ
«ПІВДЕНПРОММАШ», ТОВ
«Укрелектроімпорт» судом встановлено
наступне.

Щодо господарських відносин з ТОВ
«Енергообладнання».

За період, який перевірявся, позивач
проводив взаєморозрахунки з ТОВ
«Енергообладнання» на предмет купівлі
в останнього товарів на загальну суму
11354,40грн. в т.ч. ПДВ 1892,40грн. Вартість
товару в сумі 9462грн. в повному обсязі
віднесена позивачем до складу валових
витрат, в тому числі в 2 кварталі 2011р. на
суму 3738грн., в 3 кварталі 2012 року на суму
5724грн.

ПДВ в сумі 1892,40грн. в повному обсязі
віднесено до складу податкового
кредиту, в тому числі в травні 2011р. на
суму 748грн., в вересні 2012р. на суму 1145грн.

Щодо господарських відносин з ТОВ
«Бизнес Компани».

В ході проведення перевірки
встановлено, що позивач мав
взаєморозрахунки з ТОВ «Бизнес
Компани» всього на суму 3090 в т.ч. ПДВ
515грн., а саме у: серпні 2012 року на суму
3090грн. в т.ч. ПДВ 515грн. До складу валових
витрат позивачем віднесено витрати в
3кв. 2012р. в сумі 2575грн., до податкового
кредиту у серпні 2012р. в сумі 515грн.

Зазначена господарська операція з
поставки товарно-матеріальних
цінностей оформлена такими
документами: податковою, видатковою
накладною. Доставка товару
здійснювалась ТОВ «Транспортна
компанія «САТ», що підтверджується
актом здачі-прийняття робіт,
товарно-транспортною накладною.
Вартість отриманого товару позивачем
оплачено згідно банківських виписок. В
подальшому позивачем отриманий товар
реалізований контрагенту Державне
підприємство «Луцький ремонтний завод
«Мотор», що також підтверджується
податковими, видатковими накладними,
банківськими виписками (а. с. 114-121 т.13).

Вказані документи, надавалися
позивачем до перевірки, що вбачається
як з акту перевірки, так і не
заперечується сторонами в засіданні.

Первинні документи та податкові
накладні, на підставі яких позивач
сформував валові витрати та податковий
кредит, містять всі необхідні
реквізити, складені особами, що на
момент їх складання були в
установленому порядку зареєстровані
як юридичні особи та як платники
податків (в тому числі і податку на
додану вартість). Такі документи
повністю розкривають зміст
господарських операцій.

Щодо господарських відносин з ТОВ
«ІТЄУ».

В серпні місяці 2012р позивач проводив
взаєморозрахунки по господарській
операції із вказаним контрагентом на
загальну суму 4324,80грн. в т.ч. ПДВ 72,80грн.
До складу валових витрат в 3кв.2012р.
позивачем віднесено витрати в сумі
3604грн., до податкового кредиту в серпні
2012р. в сумі 720,80грн.

Зазначена господарська операція з
поставки товарно-матеріальних
цінностей оформлена такими
документами: податковою, видатковою
накладною, товарно-транспортною
накладною. Вартість отриманого товару
позивачем оплачено згідно банківських
виписок. В подальшому позивачем
отриманий товар реалізований
контрагенту ТОВ «Агро ХХІ», що також
підтверджується податковими,
видатковими накладними, довіреністю на
отримання товару, банківськими
виписками (а. с. 106-113 т.13).

Вказані документи, надавалися
позивачем до перевірки, що вбачається
як з акту перевірки, так і не
заперечується сторонами в засіданні.

Первинні документи та податкові
накладні, на підставі яких позивач
сформував валові витрати та податковий
кредит, містять всі необхідні
реквізити, складені особами, що на
момент їх складання були в
установленому порядку зареєстровані
як юридичні особи та як платники
податків (в тому числі і податку на
додану вартість). Такі документи
повністю розкривають зміст
господарських операцій.

Щодо господарських відносин з ТОВ
«ПІВДЕНПРОММАШ».

За період, який перевірявся, позивач
проводив взаєморозрахунки по
господарській операції з зазначеним
контрагентом на загальну суму 16000грн. в
т.ч. ПДВ 2666,67грн., а саме в жовтні місяці
2011р. Витрати в сумі 13333,33грн. позивачем
віднесено в 4кв. 2011р. до складу валових
витрат, а 2666,67грн. в жовтні місяці 2011р.
до податкового кредиту.

Зазначена господарська операція з
поставки електродвигуна оформлена
такими документами: договором поставки
від 18.10.2011р., податковою, видатковою
накладною, специфікацією до договору
поставки, актом надання послуг з
перевезення вантажу,
товарно-транспортною накладною.
Вартість отриманого товару позивачем
оплачено згідно банківських виписок. В
подальшому позивачем отриманий товар
реалізований контрагенту Дочірнє
підприємство «Смигаторф», що також
підтверджується податковими,
видатковими накладними, довіреністю на
отримання товару, банківськими
виписками (а. с. 96-105 т.13).

Вказані документи, надавалися
позивачем до перевірки, що вбачається
як з акту перевірки, так і не
заперечується сторонами в засіданні.

Первинні документи та податкові
накладні, на підставі яких позивач
сформував валові витрати та податковий
кредит, містять всі необхідні
реквізити, складені особами, що на
момент їх складання були в
установленому порядку зареєстровані
як юридичні особи та як платники
податків (в тому числі і податку на
додану вартість). Такі документи
повністю розкривають зміст
господарських операцій.

Суд також вважає за необхідне звернути
увагу на той факт, що згідно довідки
відповідача від 22.08.2012р. №406/22-200/34703845
«Про результати позапланової виїзної
документальної перевірки Товариства з
обмеженою відповідальністю «ДП СВ
Альтера-Рівне» з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
проведення взаєморозрахунків з ТОВ
«Південпроммаш» за період з 01.10.2011 по
31.10.2011р. порушень податкового
законодавства відповідачем не
встановлено (а. с. 91-97 т.14).

Щодо господарських відносин ТОВ
«Укрелектроімпорт».

За період з 01.07.2010р. по 31.07.2011р.
зазначеним контрагентом було
поставлено на адресу позивача ТМЦ на
загальну суму 637753,14грн. в т.ч. ПДВ в сумі
106292,14грн.

До складу валових витрат віднесено
витрати в сумі 531461грн. в т.ч. в
4кв.2010року-225153грн. 1 кв. 2011 року - 171299грн. 2
кв. 2011 року - 38934грн. 3 кв. 2011 року - 69739грн.,
4 кв. 2011 року - 26336грн.

До податкового кредиту віднесено
106292,14грн., а саме: листопад 2010р. в сумі -
22557,36грн.; грудень 2010р. в сумі - 22473,30грн.;
січень 2011р. в сумі - 6175,12грн.; лютий 2011 р.
в сумі - 22945,90грн.; березень 2011 р. в сумі -
5138,69грн.; квітень 2011р. в сумі - 4085,29грн.;
травень 2011р. в сумі - 3701,58грн.; липень
2011р. в сумі - 13947,71грн.; вересень 2011р. в
сумі - 5267,19грн.

Зазначені господарські операції з
поставки ТМЦ оформлені такими
документами: договорами поставки,
податковими, видатковими накладними,
специфікаціями до договору поставки,
актом надання послуг з перевезення
вантажу, товарно-транспортною
накладною. Вартість отриманого товару
позивачем оплачено згідно банківських
виписок. В подальшому позивачем
отриманий товар реалізований різним
контрагентам, що також підтверджується
договорами поставок, податковими,
видатковими накладними, довіреністю на
отримання товару, актами приймання
виконаних робіт, банківськими
виписками (а. с. 144-242 т.1, 1-194 т.2, 1-243 т.3, 1-223
т.4, 1-228 т.5, 1-158 т.6, 1-255 т.7, 1-240 т.8, 1-211 т.9, 1-255
т.10, 1-174 т.11, 1-238 т.12, 122-192 т.13, 1-86, 98-250 т.14,
1-250 т.15, 1-238 т.16,).

Вказані документи, надавалися
позивачем до перевірки, що вбачається
як з акту перевірки, так і не
заперечується сторонами в засіданні.

Первинні документи та податкові
накладні, на підставі яких позивач
сформував валові витрати та податковий
кредит, містять всі необхідні
реквізити, складені особами, що на
момент їх складання були в
установленому порядку зареєстровані
як юридичні особи та як платники
податків (в тому числі і податку на
додану вартість). Такі документи
повністю розкривають зміст
господарських операцій.

Зауважень відповідача щодо
відсутності первинних бухгалтерських
документів чи складення їх неналежним
чином при проведенні перевірки не
виникло.

Відповідно до п.п.5.2.1 п.5.2 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин), до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати З
Придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті. При цьому, датою
збільшення валових витрат, згідно пп.
11.2.1 п. 11.2 ст. 11 вищевказаного Закону є
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: -
або дата списання коштів з банківських
рахунків платника податку на оплату
товарів (робіт, послуг), а в разі їх
придбання за готівку - день їх видачі з
каси платника податку; або дата
оприбуткування платником податку
товарів, а для робіт (послуг) - дата
фактичного отримання платником
податку результатів робіт (послуг).

Згідно абзацу 4 підпункту 5.3.9. п.5.3 ст.5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до п.138.2. ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

Згідно пп. 139.1.9. п. 139.1 ст.139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена Правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Закон України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинні на час
виникнення спірних правовідносин),
визначає лише два випадки, за яких
неможливе включення витрат по сплаті
податку на додану вартість до
податкового кредиту звітного періоду.
Так, відповідно до п. п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7
вказаного Закону, якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту. А згідно п.
п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього Закону, не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
підпунктом документами.

Згідно з пп. 7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податкова накладна є звітним
податковим і одночасно розрахунковим
документом та повинна відповідати
вимогам пп. 7.2.1 п.7.2 ст.7 цього Закону.
Отже, визначено, що нарахування
податкового кредиту може
здійснюватись лише на підставі
податкової накладної, яка сама по собі
є єдиною і достатньою підставою для
нарахування податкового кредиту за
умови п відповідності вимогам
законодавства.

Відповідно до п. 198.6 ст.198 Податкового
кодексу України, не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», - підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові
документи.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» - первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа, дату і
місце складання, назву підприємства,
від імені якого складено документ,
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції,
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Посилання відповідача на акти про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Бизнес Компани», ТОВ
«Енергообладнання» (а. с. 22-56 т.17) судом
до уваги не беруться з огляду на таке.

Як вбачається із актів, зазначені
контрагенти є зареєстрованими
юридичними особами, перебувають на
податковому обліку, основними видами
діяльності, відповідно, є
неспеціалізована оптова торгівля,
оптова торгівля деревиною,
будівельними матеріалами та
санітарно-технічним обладнанням,
оптова торгівля залізними виробами,
водопровідним і опалювальним
устаткуванням і приладдям до нього,
оптова торгівля побутовими
електротоварами й електронною
апаратурою побутового призначення для
приймання, записування, відтворювання
звуку й зображення та ін. При цьому акт
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Бизнес Компани»
складений 16.04.2013р., в той час, як
господарська операція проводилась в
серпні 2012 року. По ТОВ
«Енергообладнання» акт про
неможливість проведення зустрічної
звірки складений 27.05.2013, а господарські
операції проводились в період травень
2011р., вересень 2012р. Податкові
зобов'язання та податковий кредит
вказаними контрагентами формувався,
підприємства подавали податкову
звітність, лише в лютому 2013р.
підприємством «Бизнес Компани» подано
декларацію з нульовими показниками.
При цьому, Харківською ОДПІ вказано на
відсутність реального здійснення
господарської діяльності на підставі
аналізу контрагентів ТОВ «Бизнес
Компани» по ланцюгу постачання.
Підприємством ТОВ «Енергообладнання»
податкові декларації подавались,
однак, Ірпінською ОДПІ також вказано на
відсутність реального здійснення
господарської діяльності на підставі
аналізу контрагентів зазначеного
платника по ланцюгу постачання.

Аналогічна ситуація і щодо актів про
результати проведення виїзних
позапланових документальних перевірок
по ТОВ «ПІВДЕНПРОММАШ» від 10.04.2012р. (а. с.
240-250 т.16) та ТОВ «ІТЄУ» від 18.09.2013р., ТОВ
«Укрелектроімпорт» від 17.05.2013р. в яких
відповідні податкові органи приходять
до висновку про безтоварність операцій
по ланцюгу постачання.

Враховуючи вищевикладене, суд
зазначає, що оцінюватися при
дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку. Не є обов'язковою передумовою
для визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини», суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року і протоколи до неї, згоду на
обов'язковість яких надано Верховною
Радою України та практику
Європейського суду з прав людини як
джерело права. Практика Європейського
суду з прав людини («Булвез АД проти
Болгарії» від 22 січня 2009р., «Центр
підтримки бізнесу проти Болгарії» від
18 березня 2010р., «Інтерсплав проти
України» від 09 січня 2007р.) забороняє
визначення податкових зобов'язань
платника податків в залежності від
правовідносин його контрагентів із
третіми особами.

Крім того, на момент існування
господарських правовідносин між
позивачем і вказаними вище суб'єктами
господарювання, останні мали цивільну
правоздатність, чинну державну
реєстрацію, належним чином були
зареєстровані платниками ПДВ і не були
позбавлені права укладати угоди у
відповідності до вимог діючого
законодавства. Відтак, віднесення
позивачем до складу валових витрат та
податкового кредиту сум ПДВ, сплачених
цим постачальникам в ціні за
товарно-матеріальні цінності та
отримані послуги, є правомірним і
таким, що відповідає вимогам п.5.2.1, п.5.2,
абз.4 пп.5.3.9. п. 5.3 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
п. 7.4.5. п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» та п. 198.6 ст.
198 Податкового кодексу України.

Сукупністю доказів, досліджених в
судовому засіданні було встановлено
безпідставність тверджень відповідача
про безтоварний характер операцій між
позивачем та контрагентами, вказаними
в акті перевірки.

Висновки відповідача щодо завищення
позивачем валових витрат та
податкового кредиту у
взаємовідносинах із контрагентами, які
викладені в акті перевірки, та на
підставі яких винесені податкові
повідомлення-рішення, засновані лише
на даних актів перевірок з питань
дотримання вимог податкового
законодавства, які вказані вище по
тексту. Проте ці акти не можуть бути
беззаперечним доказом безтоварності
господарських операцій позивача, а
також нікчемності правочинів,
укладених позивачем із такими
суб'єктами господарювання.

Таким чином, відповідачем на надано
доказів на підтвердження висновків, що
були зроблені в акті перевірки, а також
не надано суду підтверджень, які б
вказували на його звільнення від
доказування на підставі ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Отже, судом не було встановлено
вчинення позивачем порушень порядку
відображення в деклараціях сум
податкових зобов'язань та податкового
кредиту.

Досліджені в судових засіданнях
документи первинного бухгалтерського
обліку позивача підтверджують
правильне формування валових витрат та
податкового кредиту. Ні Закон України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», ні Закон України «Про
податок на додану вартість», ні
Податковий кодекс України не
встановлюють обов'язку платника
податків, здійснювати перевірку сплати
податку своїми постачальниками або
контрагентами своїх постачальників чи
перевірку факту надання такими
суб'єктами господарювання податкової
звітності. Законодавство України також
не містить вимоги до покупця
підтверджувати в будь-який спосіб факт
сплати ПДВ до бюджету продавцем
(постачальником) або сплачувати цей
податок ще раз, якщо він з будь-якої
причини не був сплачений продавцем
(постачальником) або іншими юридичними
особами по ланцюгу від виробника.
Протилежний висновок суперечить не
лише змісту законодавства України, а й
практиці Європейського суду з прав
людини як джерело права («Бульвез АД
проти Болгарії» від 22 січня 2009 р.,
«Центр підтримки бізнесу проти
Болгарії» від 18 березня 2010 р.,
«Інтерсплав проти України» від 09 січня
2007р.).

Також в акті перевірки відповідач
вказує, що за даними автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту на рівні ДПА
України за перевіряємий період
встановлено розбіжності між ТОВ «ДП СВ
Альтера-Рівне» та зазначеними вище по
тексту постанови контрагентами.

З даного приводу суд зазначає, що
ведення податкового обліку покладено
на кожного окремого платника податку.
Такий платник несе самостійну
відповідальність за порушення правил
ведення податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його контрагентів.
Чинне законодавство не містить норм
щодо солідарної відповідальності
платників податків.

Зважаючи на вище викладене, позов
позивача належить до задоволення
повністю.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
№ та № від 19 листопада 2013
року визнати протиправними та
скасувати в повному обсязі.

Присудити на користь позивача -
товариства з обмеженою
відповідальністю "ДП СВ АЛЬТЕРА - РІВНЕ"
із Державного бюджету судовий збір у
розмірі 4588,00 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Комшелюк
Т.О.