Справа № К/9991/1762/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" січня 2014 р. м. Київ
К/9991/1762/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні в порядку касаційного
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області про визнання наказу
про звільнення незаконним та
поновлення на роботі за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 21 грудня 2010 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що з 24 січня 1994 року позивач
проходив службу в органах внутрішніх
справ на посаді інженера відділу
організації дорожнього руху і
дорожнього нагляду за станом доріг та
вулиць управління ДАІ УМВС України в
Одеській області. Вважає звільнення зі
служби протиправним з огляду на
наступні обставини. 25 червня 1999 року
заступник начальника УМВС України в
Одеській області Виходець А.І.
запропонував позивачу написати рапорт
про звільнення за власним бажанням.
Після отримання відмови це вчинити,
заступник начальника УМВС України в
Одеській області Виходець А.І.
повідомив позивачу, що він звільнений
зі служби. 19 липня 1999 року позивача
повідомлено про звільнення з органів
внутрішніх справ та повідомили, що він
може забрати трудову книжку у відділі
кадрів. 20 липня 1999 року позивач отримав
трудову книжку у відділі кадрів та
дізнався, що його було звільнено за
власним бажанням. Позивачу було
відмовлено видати копію наказу про
звільнення. Тільки в кінці вересня 2008
року позивач отримав лист ГУМВС
України в Одеській області від 4
вересня 2008 року №9/Ф-1059 з витягом наказу
начальника УМВС України в Одеській
області від 7 липня 1999 року №245 о/с, з
якого вбачається, що позивач
звільнений з органів внутрішніх справ
та з посади старшого інспектора ДПС
Білгород-Дністровської роти полку ДПС
УДАІ УМВС України в Одеській області, а
не з посади інспектора відділу
організації дорожнього руху і
дорожнього нагляду з станом доріг та
вулиць УДАІ УМВС України в Одеській
області, за власним бажанням на
підставі рапорту, який позивач не
писав. Просив поновити строк звернення
до суду; визнати незаконним наказ
начальника УМВС України в Одеській
області від 7 липня 1999 року №245 л/с про
звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх
справ; поновити позивача на посаді
інженера відділу організації
дорожнього руху і дорожнього нагляду
за станом доріг та вулиць УДАІ УМВС
України в Одеській області; стягнути з
ГУ МВС України в Одеській області на
користь позивача середній заробіток за
весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою Одеського окружного
адміністративного суду від 16 липня 2010
року позов ОСОБА_1 в частині стягнення з
ГУ МВС України в Одеській області на
користь позивача середній заробіток за
весь час вимушеного прогулу залишено
без розгляду.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 16 липня 2010
року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Поновлено позивачу строк звернення до
суду. Скасовано наказ начальника УМВС
України в Одеській області від 7 липня
1999 року №245 о/с про звільнення ОСОБА_1 з
органів внутрішніх справ. Поновлено
ОСОБА_1 на посаді інженера відділу
організації дорожнього руху і
дорожнього нагляду за станом доріг та
вулиць УДАІ УМВС України в Одеській
області.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 21 грудня 2010
року апеляційну скаргу ГУ МВС в
Одеській області задоволено. Постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 16 липня 2010 року скасовано.
Ухвалено нову постанову, якою в
задоволенні позову відмовлено в
повному обсязі.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
апеляційним судом неповне з'ясування
обставин, які мають значення у справі,
та порушення норм чинного
процесуального та матеріального
законодавства, що призвело до
неправильного вирішення даного спору,
позивач просить скасувати
постановлене судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що з 1994 року ОСОБА_1
проходив службу в органах внутрішніх
справ на посаді інженера відділу
організації дорожнього руху і
дорожнього нагляду за станом доріг та
вулиць УДАІ УМВС України в Одеській
області. Наказом ГУ МВС України в
Одеській області від 7 липня 1999 року №
245 о/с позивач був звільнений з органів
внутрішніх справ в запас Збройних Сил
України за пунктом 64 «ж» (за власним
бажанням) Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ. Підставою
для видання оскаржуваного наказу стало
подання ОСОБА_1 про звільнення з
органів внутрішніх справ та написаний
ним рапорт про звільнення.

Порядок оскарження рішень, дій або
бездіяльність органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб на час
виникнення спірних правовідносин
регулювалось в порядку, встановленому
главою 31-А Цивільного процесуального
кодексу України від 18 липня 1963 року.

Згідно зі статтею 248-5 Цивільного
процесуального кодексу України скаргу
може бути подано в суд: у двомісячний
строк, обчислюваний з дня, коли особі
стало відомо або їй повинно було стати
відомо про порушення її прав, свобод чи
законних інтересів; у місячний строк з
дня одержання особою письмової
відповіді про відмову у задоволенні
скарги органом, службовою особою
вищого рівня по відношенню до того
органу, посадової, службової особи, що
постановили рішення чи здійснили дії
або допустили бездіяльність, або з дня
закінчення місячного строку після
подання скарги, якщо особою не було
одержано на неї письмової відповіді.

Відповідно до частин 1, 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (набрав чинності з 1 вересня 2005
року, в редакції, чинній на час
звернення позивача з позовом до суду)
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк (в
редакції, чинній на момент звернення
позивача до суду), який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася, або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

За правилами частини 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
судове рішення суду першої інстанції, в
своєму рішенні зазначив, що ОСОБА_1 не
надав до суду будь-яких доказів чи
спростовуючих пояснень написання
рапорту про звільнення та підписання
подання на звільнення власноруч
позивачем. Не надав позивач доказів,
які б спростовували ці обставини й до
суду касаційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції правильно
зазначив в своєму рішенні, що трудову
книжку ОСОБА_1 отримав 21 липня 1999 року,
проте до суду звернувся лише жовтні 2008
року. Колегія суддів погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції,
що позивачем не надано жодних доказів
поважності причин пропуску строку
звернення до суду.

Єдиною підставою для визнання
поважності пропуску строку звернення
до суду, яку позивач виклав у позові та
касаційній скарзі, є те, що у трудовій
книжці, яку він отримав у відділі
кадрів 20 липня 1999 року відсутній запис
про підстави звільнення його зі служби,
в зв'язку з чим позивач був вимушений з
січня 2005 року по 2008 рік неодноразово
звертатись до відповідача із вимогою
отримати копію наказу про звільнення.
Також у позові позивач зазначає, що він
був вимушений виїхати з України та
тривалий час перебував за кордоном.
Однак такі доводи позивача не можуть
бути визнані поважними для поновлення
строку звернення до суду.

Ці доводи позивача є неприйнятними з
огляду на час, що сплинув з дати
звільнення у 1999 році до часу звернення
до судом за захистом порушеного права.
Крім цього, відповідач у поданих
запереченнях на позов наполягав на
застосуванні положень статей 99, 100
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Зазначені обставини, як правильно
зазначив суд апеляційної інстанції,
свідчать про те, що позивач без
поважних причин пропустив
встановлений строк для звернення до
суду та не надав достатніх доказів щодо
поважності причин його пропуску.

Відповідно до положень статті 248-5
Цивільного процесуального кодексу
України від 18 липня 1963 року та статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України в редакції, чинній на час
звернення позивача до
адміністративного суду, було
встановлено, що строк звернення до суду
обчислювався з дня, що скаргу може бути
подано в суд у двомісячний строк,
обчислюваний з дня, коли особа
дізналася, або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Враховуючи викладене, дата отримання
позивачем копії наказу про звільнення
зі служби сама по собі не може бути
підставою поновлення позивачу строку
звернення до суду.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржуване судове рішення суду
апеляційної інстанції постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводами
касаційної скарги висновки, викладені
в судовому рішенні, не спростовуються,
підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 210, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 21 грудня 2010 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.