Справа № 822/4214/13-а
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 822/4214/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Ковальчук
Суддя-доповідач: Мельник-Томенко Ж. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Мельник-Томенко Ж.
М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Курка О. П.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Хмельницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Хмельницькій
області на постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 22
листопада 2013 року у справі за
адміністративним позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до
Хмельницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Хмельницькій
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень , -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 22 листопада
2013 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просив скасувати постанову та
прийняти нову про відмову в
задоволенні позову. В обґрунтування
апеляційної скарги апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
незаконність та необ'єктивність
судового рішення, що є безумовними
підставами для його скасування.

Сторони в судове засідання не з'явились
про дату, час та місце розгляду справи
були повідомлені завчасно та належним
чином.

Позивач надав заяву про розгляд справи
в порядку письмового провадження.

Враховуючи те, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до п.п. 1,
2 ч. 1 ст. 197 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції - без змін,
виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 195 КАС України
встановлено, що суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, посадовими особами
податкового органу проведено виїзну
планову перевірку ФОП ОСОБА_2 щодо
дотримання вимог податкового та
валютного законодавства за період з
01.09.2012 року по 31.12.2012 року, за
результатами якої складено акт від
10.10.2013 року №785/17/НОМЕР_1.

У висновках акту перевірки зазначено,
що позивачем порушено п.187.1 ст. 187, п. 198.3
ст. 198, п. 198.5 ст.198 Податкового кодексу
України, в результаті чого завищено
податковий кредит по податку на додану
вартість за липень-грудень 2012 року на
загальну суму 12349,00 грн., та п. 177.4 ст. 177
ПК України, в результаті чого занижено
суму податкових зобов'язань з податку
на доходи фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності за 2012 рік
на загальну суму 7570,55 грн.

На підставі акту перевірки прийнято
податкові повідомлення-рішення №
від 24.10.2013 року, яким збільшено суму
грошового зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб в розмірі 11355,83
грн., в тому числі за основним платежем
в сумі 7570 ,55 грн., штрафними санкціями в
сумі 3785,28 грн., та № від 24.10.2013
року, яким збільшено суму грошового
зобов'язання по ПДВ в розмірі 18523,50 грн.,
в тому числі за основним платежем в
сумі 12349,0 грн., штрафними санкціями в
сумі 6174,50 грн.

Не погоджуючись з прийнятим
податковими повідомленнями-рішеннями
№ від 24.10.2013 року та № від
24.10.2013 року, позивач звернувся до суду з
даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги вказав, що зі сторони
позивача відсутні порушення
податкового законодавства, а тому
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є протиправними.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

24 жовтня 2013 року податковим органом, на
підставі акта перевірки № 785/17/НОМЕР_1
від 10.10.2013 року, винесено податкові
повідомлення-рішення №, яким за
порушення п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України, збільшено суму
грошового зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб в розмірі 11355,83
грн., в тому числі за основним платежем
в сумі 7570 ,55 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями в сумі 3785,28 грн.,
та №, яким за порушення п. 198.3 ст.
198 Податкового кодексу України,
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на додану вартість в розмірі
18523,50 грн., в тому числі за основним
платежем в сумі 12349,0 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями в сумі 6174,50 грн.

В силу пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 ПК України
витрати операційної діяльності, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, включають: собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку; витрати банківських
установ.

За змістом пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 177.1 ст. 177 ПК України,
доходи фізичних осіб-підприємців,
отримані протягом календарного року
від провадження господарської
діяльності, оподатковуються за
ставками, визначеними в пункті 167.1
статті 167 цього Кодексу.

Згідно з п. 177.4 ст.177 ПК України до
переліку витрат, безпосередньо
пов`язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом 3 Кодексу.

Податковий орган зазначив, що позивач
безпідставно включив до складу валових
витрат вартість послуг екскаватора з
риття траншеї для оглядової ями,
вартість будівельних матеріалів,
використаних для будівництва
оглядової ями, вартість сітки для
огорожі території, не пов'язаних з
отриманням доходу, та суми амортизації
основних засобів.

Так, на виконання укладеного з
позивачем договору про надання послуг
екскаватора від 02.07.2012 року ПП "Інвест
Капітал Буд" виконало земляні роботи з
риття траншеї для оглядової ями
автотранспорту, виконання яких
підтверджується актами виконаних
робіт та податковою накладною, а оплата
вказаних відносин платіжним
дорученням.

Оглядова яма розташована на земельній
ділянці, переданій позивачу для
обслуговування гаражів,
адміністративно-побутових та
складських приміщень та призначена для
технічного обслуговування і ремонту
належного позивачу автомобільного
транспорту та комбайнів.

Результати наданих послуг екскаватора
та їх оплата відображені в рахунках
позивача, в оборотній відомості
господарських операцій за липень 2012
року, головній книзі та Книзі обліку
доходів та витрат, а також в
податковому обліку в складі витрат за
2012 рік.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції відповідно до наданого
позивачем розрахунку витрат, заявлених
у податковій декларації про майновий
стан і доходи за 2012 рік, позивач
задекларував витрати в сумі 1052429,0 грн. в
той час, коли фактичні витрати позивача
у 2012 році за даними Книги обліку
доходів та витрати склали 1088508,0 грн.
Таким чином, для визначення об'єкту
оподакування податком з доходу
фізичних осіб за 2012 рік позивач не
врахував документально підтверджені
витрати в сумі 36079,0 грн. (суми
амортизації основних засобів). При
цьому, не зважаючи на те, що в Книзі
обліку доходів та витрат відображена
загальна сума амортизації за 2012 рік в
розмірі 36079,0 грн., за даними перевірки
склала 33033,0 грн.

Витрати на придбання будівельних
матеріалів в сумі 9085,20 грн.,
використаних для будівництва
оглядової ями, та сітки для огорожі
території в сумі 3852,0 грн., позивач також
не включав до валових витрат 2012 року та
відповідно не враховував для
визначення об'єкту оподаткування.
Вартість зазначених
товарно-матеріальних цінностей
позивач відніс на збільшення вартості
поліпшених основних фондів. Зазначене
підтверджується актами використання
будівельних матеріалів шахматною
відомістю оборотів за 2012 рік, Книгою
обліку доходів та витрат, оборотною
відомістю по товарно-матеріальних
рахунках за грудень 2012 року.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що дані бухгалтерського
обліку позивача та Книга обліку
доходів та витрат підтверджують, що
позивач не відносив до валових витрат
зазначені вище суми.

Отже, висновки відповідача щодо
заниження позивачем суми податкових
зобов'язань з податку на доходи
фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності за 2012 рік
на суму 7570,50 грн. у зв'язку з завищенням
валових витрат на 50470,32 грн. є
безпідставними.

Крім того податковим органом зроблено
висновки про завищення податкового
зобов'язання по податку на додану
вартість та податкового кредиту у
зв'язку з оплатою послуг екскаватора з
риття траншеї для оглядової ями, на
земельній ділянці, яка є власністю
фізичної особи не фізичної
особи-підприємця та придбання
навісного пристрою для збирання сої до
комбайна, яке також є власністю
громадянки ОСОБА_2, а не підприємця.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України (далі - ПК) податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до договору №147 від 07.08.2012
року позивач придбав у ТОВ "ВКП
ТехАгроЛюкс" навісний пристрій для
збирання сої до комбайну «Джон Дір».

Вказана господарська операція
підтверджується податковими
накладними, рахунком на оплату,
видатковою накладною,
товарно-транспортною накладною,
платіжними дорученнями.

Крім того, до податкового кредиту
відповідних звітних періодів позивач
також відніс податок на додану
вартість, сплачений в ціні придбаних
послуг екскаватора з риття оглядової
ями, вартість яких віднесена позивачем
до валових витрат 2012 року.

Щодо доводів податкового органу, що до
складу податкового кредиту суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи-підприємця можливе включення сум
податку на додану вартість з придбання
товару, спорудження об'єкта,
будівництва такого майна,
зареєстрованого лише на такого
суб'єкта господарювання, а не на
фізичну особу, суд апеляційної
інстанції зазначає наступне.

Згідно зі ст. 51 Цивільного кодексу
України до підприємницької діяльності
фізичних осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 325 Цивільного
кодексу України суб'єктами права
приватної власності є фізичні та
юридичні особи. Фізичні та юридичні
особи можуть бути власниками
будь-якого майна, за винятком окремих
видів майна, які відповідно до закону
не можуть їм належати.

Частиною першою статті 52 Цивільного
кодексу України визначено, що фізична
особа-підприємець відповідає за
зобов'язаннями пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення.

За таких обставин, чинне законодавство
не передбачає відокремлення майна, яке
використовується фізичною
особою-підприємцем для здійснення
підприємницької діяльності, від усього
належного такій фізичній особі майна.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що позивач має право
на включення до складу податкового
кредиту суми податку на додану
вартість, сплаченого під час придбання
товару, спорудження об'єкта,
будівництва нерухомого майна, а тому
судом першої інстанції правомірно
скасовано оскаржуване податкове
повідомлення-рішення № від 24.10.2013
року.

Щодо твердження податкового органу, що
судом першої інстанції під час
розподілу судових витрат не правильно
застосовано ч.1 ст. 94 КАС України, суд
апеляційної інстанції зазначає
наступне.

Відповідно до підпункту 3 пункту 9
розділу VI Прикінцевих та перехідних
положень Бюджетного кодексу України у
разі безспірного списання коштів
державного бюджету (місцевих бюджетів)
Державна казначейська служба України
відображає в обліку відповідні
бюджетні зобов'язання розпорядника
бюджетних коштів, з вини якого виникли
такі зобов'язання. Погашення таких
бюджетних зобов'язань здійснюється
виключно за рахунок бюджетних
асигнувань цього розпорядника
бюджетних коштів. Одночасно
розпорядник бюджетних коштів
зобов'язаний привести у відповідність
з бюджетними асигнуваннями інші взяті
бюджетні зобов'язання.

Водночас пунктом 19 Порядку виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ встановлено, що безспірне
списання коштів державного та місцевих
бюджетів і їх перерахування на рахунок,
зазначений у виконавчому документі про
стягнення надходжень бюджету та/або
заяві про виконання рішення про
стягнення надходжень бюджету,
здійснюються органами Казначейства з
відповідного рахунка, на який такі
кошти зараховані, шляхом оформлення
розрахункових документів.

Під час прийняття постанови суд,
зокрема, вирішує, як розподілити між
сторонами судові витрати (стаття 161
Кодексу адміністративного судочинства
України).

Якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа) (частина перша статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України).

З огляду на викладене та з урахуванням
принципу пріоритетності законів над
підзаконними актами судам у
резолютивній частині такого судового
рішення слід зазначати обов'язок
органу Державної казначейської служби
України стягнути судові витрати із
Державного бюджету України шляхом їх
безспірного списання із рахунка
суб'єкта владних повноважень -
відповідача.

З огляду на викладене , вимоги апелянта
- є безпідставними, а висновки суду
першої інстанції не спростовуються
доводами апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції при ухваленні оскаржуваної
постанови вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому відсутні підстави для її
скасування.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області, -
залишити без задоволення, а постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 22 листопада
2013 року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Мельник-Томенко Ж. М.

Судді
Ватаманюк Р.В.

Курко О. П.