Справа № 819/2258/13-а
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року
Справа №
876/13324/13 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Кухтея Р.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 7 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
управління Державної міграційної
служби України в Тернопільській
області про скасування рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 25.09.2013 року звернувся в суд з
адміністративним позовом до
управління Державної міграційної
служби України в Тернопільській
області, в якому просив визнати
нечинним та скасувати рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання його
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язати прийняти
рішення, яким надати йому статус особи,
яка потребує додаткового захисту.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 7 жовтня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його
в апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просить рішення суду першої
інстанції скасувати і прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити.
Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції були недостатньо досліджені
докази та обставини справи, рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального права.

Зазначає, що розгляд справи проведено
без його участі, також судом не
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи, пославшись на п.38 Конвенції
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця УВКБ ООН, п.22 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України «Про судову практику розгляду
спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні» від
16.03.2012 №3.

Сторони в судове засідання не прибули,
про дату, час і місце апеляційного
розгляду були повідомлені належним
чином, тому колегія суддів, у
відповідності до ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглядати справу в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, на основі наявних у справі
доказів, колегія суддів приходить до
переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не надав достатніх та
беззаперечних доказів, що він зазнав
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства),належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, участі у
масових заходах на підтримку опозиції
чи за інші дії, спрямовані на боротьбу з
чинною владою Російської Федерацій, а
отже управління ДМС України в
Тернопільській області під час
попереднього розгляду заяви ОСОБА_1 про
надання статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту не мала
правових підстав для прийняття рішення
про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту у зв'язку із
відсутністю у позивача умов,
зазначених у пунктах 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
а рішення відповідача про відмову
ОСОБА_1 в оформленні документів для
вирішення питання про визнання його
особою, яка потребує додаткового
захисту прийняте відповідно до вимог
чинного законодавства.

Також судом першої інстанції критично
оцінено твердження позивача про
неналежний розгляд заяви через
відсутність перевірки фактів погроз
життю та здоров'ю, які надходили через
родичів, що проживають в Російській
Федерації. Частиною 10 статті 7 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» визначено, що
держава, яка приймає та оцінює заяву
про визнання біженцем, повинна
утриматись від розкриття будь-якої
інформації органом влади держави
походження і навіть від інформування
органом влади держави походження щодо
факту подання вищезгаданої заяви
громадянином цієї держави. Це правило
підлягає застосуванню незалежно від
того чи вважають органи влади України
країну походження «безпечною країною
походження», чи вважають заяву про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, поданою
з економічних міркувань, а отже
управління ДМС України в
Тернопільській області було
позбавлено права щодо звернення до
компетентних органів РФ з метою
надання можливості спілкування з
сім'єю позивача.

З таким висновком колегія суддів
погоджується і вважає, що він
відповідає нормам матеріального права
та фактичним обставинам справи з
огляду на наступне.

Як видно з матеріалів справи 05.07.2013 на
адресу управління ДМС України в
Тернопільській області надійшло
звернення позивача із супровідним
листом Чортківського слідчого
ізолятора управління Державної
пенітенціарної служби України в
Тернопільській області (далі - СІЗО) від
25.06.2013 №С-45 про надання статусу біженця
або особи, яка потребує додаткового
захисту.

Керуючись ст.7 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
08.07.2013 заяву прийнято та оформлено
матеріали особової справи №2013-ТЕ-0004,
оскільки були відсутні умови для
відмови у прийнятті заяви, що
передбачені ст.6 цього Закону.

Враховуючи факт перебування позивача в
СІЗО, 08.07.2013 управління ДМС України в
Тернопільській області звернулося до
Прокуратури Тернопільської області з
клопотанням про надання дозволу на
відвідування позивача головним
спеціалістом відділу у справах
іноземців та біженців управління ДМС
України в Тернопільській області
Антошенко О.В.

З метою виконання вимог Закону та
Правил розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом МВС України від 07.09.2011 №649,
11.07.2013 управління ДМС України в
Тернопільській області звернулося до
СІЗО щодо надання чотирьох фотокарток,
дактилокарти та копій наявних
документів позивача.

15.07.2013 року направлено запит на адресу
управління СБУ в Тернопільській
області щодо перевірки наявності
обставин, за яких позивач не може бути
визнаний біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

На підставі дозволу Прокуратури
Тернопільської області від 10.07.2013
№14/205вих13 відповідальним працівником
12.07.2013 проведено співбесіду з
позивачем, складено заяву, заповнено
анкету та реєстраційний листок.

В ході співбесіди позивач повідомив, що
він - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець с.
Товсте, Гусятинського району,
Тернопільської області, УРСР,
громадянин Російської Федерації, місце
проживання - АДРЕСА_1 проживає за
адресою: АДРЕСА_2, національність -
українець, віросповідання -
православний християнин, одружений,
має трьох дітей, з них один син
неповнолітній, освіта - вища (всі дані
встановлено зі слів, підтверджуючі
документи відсутні). Позивач
стверджував, що на території РФ йому
загрожує катування та фізична розправа
зі сторони «специфічно-кримінальних»
структур та правоохоронних органів РФ,
які сфальшували проти нього
кримінальну справу.

Прокуратура Тернопільської області
15.07.2013 листом №14/214вих13 (а.с.58)
повідомила управління ДМС України в
Тернопільській області, що ОСОБА_1
запитується для видачі Генеральною
прокуратурою Російської Федерації з
метою притягнення до кримінальної
відповідальності за скоєння злочинів,
передбачених ч.3, 4 ст.159 КК РФ
(шахрайство у великих та особливо
великих розмірах), та скоєні позивачем
на території Російської Федерації
кримінальні правопорушення
відповідають кваліфікації за ч.3, 4 ст.190
КК України. Відповідно до положень ст.12
КК України вказані злочини належать до
тяжких та особливо тяжких.

Також Прокуратурою Тернопільської
області було надіслано відповідачу
копії наявних документів для
врахування в процесі розгляду
звернення позивача про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Генеральною прокуратурою України
07.06.2013 прийнято рішення про видачу
ОСОБА_1 до Російської Федерації (а.с.69).

За наслідками розгляду справи ОСОБА_1
17.07.2013 року управлінням ДМС України в
Тернопільській області затверджено
висновок щодо прийняття рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с.74-78),
відповідно до якого інформація Укрбюро
Інтерполу (від 15.07.2013 №39/946) про
оголошення розшуку позивача
правоохоронними органами РФ за
вчинення злочинів на території
вказаної держави та обрання стосовно
нього запобіжного заходу у вигляді
арешту є фактичними даними,
зафіксованими у процесуальних
документах і рішеннях, прийнятих в
рамках провадження в кримінальній
справі.

17.07.2013 року на підставі вказаного вище
висновку управління ДМС України в
Тернопільській області прийнято наказ
№48 «Про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту» (а.с.48).

Враховуючи наведене вище колегія
суддів вважає, що рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання його особою, яка
потребує додаткового захисту, прийняте
управлінням ДМС України в
Тернопільській області у
відповідності з вимогами Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Зокрема, згідно п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту»:

біженець це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань,

особою, яка потребує додаткового
захисту є особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до Керівних положень УВКБ
ООН «Про обов'язки та стандарти доказу
в заявах біженців» від 16.12.1998 року
«факти в підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом подання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Обов'язок надання
доказів на користь повідомлених фактів
вважається «обов'язком доказування». У
відповідності до загальних правових
принципів доказового права цей
обов'язок покладається на особу, яка
виказує твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява. Обов'язок
доказу реалізовується заявником у
формі надання правдивих фактів, що
стосуються його заяви, щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте
відповідне рішення. Проте у зв'язку із
особливостями ситуацій біженців,
посадова особа розглядає обов'язок
підтверджувати чи оцінювати всі факти,
які стосуються справи. Це досягається у
найбільшій мірі тим, що посадова особа
володіє об'єктивною інформацією щодо
відповідної країни походження, щодо
питань загальновідомого характеру,
направляє заявника в процесі надання
ним відповідної інформації та
адекватно перевіряє допустимі факти,
які можуть бути обґрунтовані».

Пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2013 №3 «Про внесення змін і доповнень
до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року №1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
червня 2011 року №3» встановлено, що при
розгляді справ біженців слід
ураховувати, що підтвердження
обґрунтованості побоювань
переслідування (через інформацію про
можливість таких переслідувань у
країні походження біженця) можуть
отримуватися від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації.

Абзацом 3 частини 1 статті 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» передбачено, що
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, яка вчинила злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів.

Статтею 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», параграфом b
розділу F статті 1 Конвенції про статус
біженців від 1951 року для відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
достатньо наявності лише серйозних
підстав вважати, що особа вчинила
тяжкий злочин неполітичного характеру,
тобто доведення у такому випадку вини
особи у вчиненні тяжких злочинів ні
українським, ні міжнародним
законодавством не вимагається.

Тобто, позивач згідно інформації щодо
його кримінальних діянь, яка міститься
у доданих до особової справи
документах РФ, відповідно до параграфа
3 статті 12 та параграфа 2 статті 17
Директиви 2011/95/EU Європейського
парламенту та Ради Європи підпадає під
дію виключення з числа біженців та
осіб, які потребують додаткового
захисту як особа, яка якимось чином
приймає участь у злочинах або
кримінальних діяннях.

Відповідно до ч.4, 6 ст.8 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
уповноваженої посадової особи
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої інстанції про
необґрунтованість позовних вимог,
оскільки, є обґрунтовані підстави
вважати, що ОСОБА_1 вчинив тяжкі
злочини, що визнається умовою для
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, у
зв'язку з чим враховуючи відсутність
умов, передбачених п.1, 13 ч.1 ст.1.
керуючись абз.3 ст.6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
управлінням ДМС України в
Тернопільській області правомірно
прийнято рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, громадянину РФ ОСОБА_1

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
ухвалив законне рішення з дотриманням
норм процесуального права, а доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують і така задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205 ч.1
п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 7 жовтня 2013
року у справі №819/2258/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили.

Головуючий суддя
Д.М. Старунський

Судді
В.М.Багрій

Р.В. Кухтей