Справа № 810/7126/13-а
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2014-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2014 року
Справа №810/7126/13-а

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Брагіна О.Є.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу:

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Альтєвробуд"

до Броварської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

в с
т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до
Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень №№ та
від 22.04.2013 р.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
відповідач дійшов неправильного
висновку про порушення позивачем вимог
податкового законодавства при
здійсненні господарських
взаємовідносин з ТОВ «Фірмою Асія» та
ТОВ «Тесей Лтд».

Відповідач позовні вимоги не визнав,
надав до суду письмові заперечення, в
яких пояснив обрану ним позицію щодо
вказаного підприємства та просив у
задоволенні позову відмовити повністю,
пославшись на те, що висновки акту
перевірки та оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є законними,
прийнятими на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, визначений
законодавством України.

В судове засідання представник
відповідача, повідомлений судом
належним чином про дату та місце
розгляду справи не прибув, заяву про
розгляд справи без його участі не
надав, необхідність у заслуховуванні
свідка чи експерта у справі відсутня,
так само, як і відсутні перешкоди для
розгляду справи у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час та
місце розгляду справи, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Приймаючи до уваги викладене, розгляд
справи проведено у письмовому
провадженні.

Дослідивши подані сторонами документи
та матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи та
вирішення спору по суті, суд вважає, що
заявлені вимоги підлягають частковому
задоволенню з огляду на таке:

відповідачем була проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
здійсненні фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «Фірмою Асія» та
«Тесей Лтд.» за період з 01.10.2012 р. по
31.12.2012 р., результатом якої стало
складання акту про проведення
документальної позапланової невиїзної
перевірки від 05.04.2013 р. №221/22-4/37495163.
Відповідно до висновків вказаного акту
позивачем було допущено порушення п.187.1
ст.187, п.198.1 ст.198, п.201.1, 201.4 ст.201 ПК
України, ща мало наслідком заниження
податку на додану вартість на загальну
суму 76171,00 грн., а також п.138.2, 138.4, 138.6, 138.8
ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, що
призвело до заниження податку на
прибуток на загальну суму 79979, 00 грн.

Після проведенення перевірки та
складання акту відповідачем були
винесені два податкові
повідомлення-рішення №№ та
від 22.04.2013 р., якими ТОВ "Альтєвробуд"
було визначено грошове зобов'язання з
ПДВ у сумі 76171 грн. та застосовано
штрафну (фінансову) санкцію у сумі 19042,75
грн. та з податку на прибуток приватних
підприємств у сумі 79979 грн. із
одночасним застосуванням штрафної
(фінансової) санкції у розмірі 19994,75 грн.

Із акту перевірки слідує, що при
відпрацюванні системи
автоматизованого співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контраґентів на
рівні ДПА України за період з 01.10.2012 р.
по 31.12.2012 р. встановлено, що позивачем
задекларовано фінансово-господарські
взаємовідносини з ТОВ «Фірмою Асія» та
«Тесей Лтд».

Між позивачем та вказаними
підприємствами у перевіряємий період
було укладено договори на виконання
будівельних робіт, а саме
будівельно-монтажних робіт з
виготовлення та облаштування
огорожувальних конструкцій сходових
маршів та площадок і влаштування
перегородок із гіпсоблоків із
матеріалу замовника та на об'єктах
будівництва промтоварних та
розподільчих складів, відповідно з ТОВ
«Фірмою Асія» та «Тесей Лтд», де
товариства виступали у якості
субпідрядників.

Згідно поданої звітності ТОВ «Фірми
Асіа» до ДПІ у Шевченківському районі
м.Києва на підприємстві працює 1особа,
до перевірки не надано документів щодо
здійснення розрахунків між суб'єктами
господарювання та оборотно-сальдові
відомості по балансовому рахунку 631 по
взаємовідносинах з ТОВ «Фірмою Асія».
Крім того, до Броварської ОДПІ від
Шевченківської ДПІ м.Києва надіслано
акт від 12.03.2012 р. №693/2220/38203305 про
неможливість проведення зустрічної
звірки вказаного товариства на предмет
підтвердження господарських відносин
з позивачем.

За інформацією автоматизованого
співставлення в розрізі контраґентів
на рівні ДПС України по ТОВ «Фірмі
Асія» встановлено розбіжності між
сумою задекларованого податкового
зобов'язання
підприємства-постачальника та сумою
податкового кредиту, визначеного ТОВ
«Фірмою Асія».

Крім того, до відповідача надійшов акт
ДПІ у Шевченківському районі м.Києва
від 12.03.2012 р. №694/2220/37818657 про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Тесей Лтд». Підприємство за
вказаною ним адресою не знаходиться,
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту на рівні ДПА
України приводить до висновку про
завищення підприємством податкових
зобов'язань по ПДВ на загальну суму 2498156
грн.

На противагу твердженням відповідача
позивачем до суду у якості доказів
реального характеру здійснених
господарських операцій надано, власне,
договори будівельного субпідряду;
довідки про вартість виконаних робіт;
акти здачі-прийняття виконаних робіт;
податкові накладні; оборотно-сальдові
відомості по рахунку 631; декларації з
ПДВ.

Відповідно до визначення ч. 1 ст. 3 ГК
України, під господарською діяльністю
у цьому Кодексі розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу. Частина
друга ст. 215 ЦК України передбачає, що
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

За правилами ч. 1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 228 ЦК України,
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.
Частиною третьою цієї статті ЦК
України визначено, що у разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Для застосування санкцій, передбачених
ст. 228 ЦК України необхідними є
наявність умислу на укладення угоди з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
наприклад, вчинення удаваного
правочину з метою приховання ухилення
від сплати податків чи з метою
неправомірного одержання з державного
бюджету коштів шляхом відшкодування
податку на додану вартість у разі його
несплати контрагентом до бюджету.

Відповідно до п. 201.8., 201,9 та п.201.10. ст.201
ПК України, право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу. Не дає права на віднесення сум
податку до податкового кредиту
податкова накладна, складена
платником, звільненим від сплати
податку за рішенням суду, після
набрання чинності таким рішенням суду.
Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п.184.1 ст.184 ПК України,
реєстрація платника податку на додану
вартість діє до дати анулювання
реєстрації платника податку.

Зі змісту наведених положень
Податкового кодексу України випливає,
що у податковому обліку податкова
накладна є тим документом, який
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань і визначається
як розрахунковий документ, що
підтверджує вчинення певної
господарської операції, за якою
виникають податкові зобов'язання,
породжує у платника податку обов'язки
та права щодо нарахування та сплати
податку на додану вартість, характер
яких залежить від статусу платника
(продавець чи покупець), в тому числі
підтверджує право покупця на
нарахування податкового кредиту.
Податкова накладна має силу
податкового і одночасно
розрахункового документа за умови її
складання особою, зареєстрованою як
платник податку у порядку,
передбаченому статтею 201 ПК України.

Відповідно до п.198.1 та п.198.3 ст. 198 ПК
України, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.
Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.6 ст.198 Податкового кодексу
України встановлено, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України
для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Положеннями п. 138.2 статті 138 ПК
встановлено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 ПК не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відтак, витрати для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток, а також податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Пунктом 2.1 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства Фінансів України
№ 88 від 24.05.1995 року, визначено, що
первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Документ має бути підписаний особисто,
а підпис може бути скріплений печаткою.

Керівником підприємства, установи
затверджується перелік осіб, які мають
право давати дозвіл (підписувати
первинні документи) на здійснення
господарської операції, пов'язаної з
відпуском (витрачанням) грошових
коштів і документів,
товарно-матеріальних цінностей,
нематеріальних активів та іншого
майна. Кількість осіб, які мають право
підписувати документи на здійснення
операцій з видачею особливо дефіцитних
товарів і цінностей, бланків суворої
звітності, повинно бути обмежено.

Забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать нормативно-правовим актам,
встановленому порядку приймання,
зберігання і витрачання грошових
коштів, товарно-матеріальних цінностей
та іншого майна, порушують договірну і
фінансову дисципліну, завдають шкоди
державі, власникам, іншим юридичним і
фізичним особам. Такі документи
повинні бути передані керівнику
підприємства, установи для прийняття
рішення.

Відповідно до п. 2.4 Положення первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Залежно від характеру операції та
технології обробки даних до первинних
документів можуть бути включені
додаткові реквізити: ідентифікаційний
код підприємства, установи з
Державного реєстру, номер документа,
підстава для здійснення операцій, дані
про документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо.

Отже, для підтвердження включення
витрат за отримані товари (надані
послуги, виконані роботи) до складу
валових витрат необхідні належним
чином оформлені документи.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до абз.2 п. 2.1 Положення
господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Відтак, наслідки в податковому обліку
створюють лише реально вчинені
господарські операції, тобто ті, що
пов'язані з рухом активів, зміною
зобов'язань чи власного капіталу
платника податків. При цьому,
господарські операції мають бути
відображені в податковому обліку
відповідно до їх реального змісту.

Отже, факт здійснення господарської
операції повинен бути доведений
первинними документами, що
підтверджують реальність
господарських операцій, які є
підставою для виникнення права на
податковий кредит та/або бюджетного
відшкодування, та підтверджують
добросовісність дій платника податку,
що полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті, а також
реальності усіх даних, наведених у
документах, що дають право на
податковий кредит, а тому наявність у
платника податку виданої йому
продавцем товару податкової накладної,
оформленої з дотриманням вимог чинного
законодавства, і сплата продавцю
вартості товару з податком на додану
вартість є достатніми, але не
вичерпними підставами для визначення
податкового кредиту та відшкодування
цього податку з бюджету.

Проте, Верховний суд України у своїй
постанові щодо судової практики у
адміністративних справах №08/121 від
03.06.2008 р. та постанові щодо судової
практики у адміністративних справах
№09/05 від 13.01.2009 р. зазначив, що
«наявність у платника податку належно
оформлених документів, які відповідно
до Закону «Про податок на додану
вартість» необхідні для віднесення
певних сум до податкового кредиту,
зокрема, виданих продавцями податкових
накладних, є обов'язковими, але не
безумовними підставами для формування
податкового кредиту та відшкодування
його з бюджету, якщо податковий орган
доведе, що відомості в таких документах
не відповідають дійсності.

Правові підстави для формування
валових витрат та податкового кредиту,
бюджетного відшкодування у платників
податків можуть бути відсутні у таких
випадках:

відсутність належного податкового
статусу у контрагентів платників
податку та їх податкова
«недобросовісність». Органами
державної податкової служби під час
перевірок платників податків
здійснюється нарахування податкових
зобов'язань та застосування штрафних
санкцій з податку на додану вартість
або зменшення сум податку на додану
вартість, що підлягають відшкодуванню
з бюджету, у зв'язку із визнанням судом
недійсними установчих документів
контрагентів платників податків,
скасуванням їх реєстрації як платників
податку на додану вартість, неподанням
податкової звітності або несплатою
податку контрагентами платників
податків.

Тому, в цьому аспекті, судом
досліджувалися наступні обставини: чи
мали контраґенти платника податків
належну правоздатність та чи були вони
зареєстровані у якості платників
податку на додану вартість на момент
укладення правочинів із позивачем та
на момент здійснення господарських
операцій за такими правочинами, чи мама
позивач належним чином оформлені
документи первинного бухгалтерського
обліку та звітності, чи були укладені
правличини нікчемними, чи виникло у
позивача право на формування
податкового кредиту.

Відомості щодо юридичної особи, її
посадових осіб та обмежень щодо
представництва від імені юридичної
особи є відкритими і
загальнодоступними (ч. 1 статті 20 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців»). При цьому, якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то вони вважаються
достовірними і можуть бути використані
у спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін. Якщо
відомості, які підлягають внесенню до
цього реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні, за винятком випадків, коли
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними (ч. 1, 2
статті 18 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців»).

Інформація стосовно платників податку
на додану вартість, а також щодо осіб,
позбавлених реєстрації як платників
податку на додану вартість за заявою
платника податку або з ініціативи
органів державної податкової служби чи
рішенням суду, а саме: про анульовані
Свідоцтва платників податку із
зазначенням індивідуальних податкових
номерів, дат анулювання, причин
анулювання та підстав для анулювання
свідоцтв, підлягає офіційному
оприлюдненню щодекади, але не пізніше 2,
12 та 22 числа кожного місяця на web-сайті
Державної податкової адміністрації
України (п. 8 розділу ІІ Положення «Про
затвердження Положення про реєстрацію
платників податку на додану вартість»,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації від 22.12.2010, №
978).

Згідно бази даних Системи
автоматизованого співставлення
податкових зобов?язань і податкового
кредиту в розрізі контаґентів на рівні
ДПА України відносно
підприємств-контраґентів позивача
значиться інформація про їх реєстрацію
як юридичних осіб, так і платниками ПДВ.

Таким чином, на момент розгляду даної
справи контраґенти позивача є
юридичними особами, зареєстрованими у
встановленому законом порядку, в тому
числі, як платники ПДВ.

Інформація про фіктивну діяльність
підприємств ТОВ «Фірми Асія» та «Тесей
Лтд», яка має офіційний характер,
відповідачем не надана та не доведено
належними та допустимими доказами про
обізнаність позивача щодо фіктивного
характеру укладених договорів (наданих
документів) та відсутність повноважень
у посадових осіб вказаних підприємств.

Викладені у судовому засіданні доводи
податкового органу щодо нікчемності
правочинів мають лише характер
припущень.

Дослідженні судом документи
первинного бухгалтерського обліку та
податкової звітності у суда сумнів не
викликають.

Приймаючи рішення по даній справі, суд
врахував правову позицію ВАСУ,
викладену в листі від 02.06.2011 р. N 742/11/13-11,
де зазначено, що для висновків про
наявність порушень податкового
законодавства в діях платника податків
в обов'язковому порядку необхідно
з'ясувати можливу обізнаність такого
платника щодо дефектів у правовому
статусі його контрагентів (відсутність
реєстрації їх як платників податку на
додану вартість, відсутність у
відповідних посадових осіб чи інших
представників контрагента повноважень
на складання первинних, розрахункових
документів, податкових накладних тощо).
Відповідні обставини можуть бути
з'ясовані, зокрема, з використанням
даних Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців, а також офіційно
оприлюднених даних щодо анульованих
свідоцтв платника податку на додану
вартість.

На момент розгляду справи відсутні
офіційні відомості щодо контраґентів
позивача про обмеження дієздатності
юридичних осіб, їх посадових осіб та
обмежень щодо представництва від імені
юридичної особи.

Факт неповноважності осіб, які
здійснили оформлення та підписання
податкових та інших документів (актів
прийняття виконаних робіт) з боку
контраґентів позивача, судом не
встановлені.

Відповідно до вимог статті 71 КАС
України обов'язок доведення
відповідних обставин у спорах між
особою та суб'єктом владних
повноважень покладається на суб'єкт
владних повноважень, якщо він
заперечує проти позову.

Крім того, суд враховує позицію ВАСУ
із зазначеного питання, викладену в
листі від 02.06.2011 р. N 742/11/13-11, що при
розгляді справ даної категорії суди
повинні виходити із реальності
здійснення платником податку
господарських операцій. Предметом
доказування є факт здійснення
господарських операцій в рамках
звичайної виробничої діяльності
платника податку, а також з?ясування
питання, чи містять відомості
первинних бухгалтерських документів
повну, достовірну, взаємопов'язану і
несуперечливу інформацію. Відсутність
окремих реквізитів у первинному
документі не може бути достатньою
підставою для визнання господарської
операції необгрунтованою».

Така практика судів має усталений
характер, зокрема, у постанові ВГСУ від
06.03. 2007 р. № 134-954/2007 (31944-А45-3) у справі
№45-11317/2006-23/247.

У листі -роз?ясненні ВАСУ від 02.06.2011 р.
зазначено, що з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини: рух активів у процесі
здійснення господарської операції. При
цьому дослідженню підлягають первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

При дослідженні питання щодо
реального характеру здійснених
позивачем з його контрагентами
господарських операцій, суд встановив,
що позивач є юридичною особою, яка
зареєстрована 12.03.2011р. виконкомом
Броварської ради, свідоцтво
№0003581, здійснює господарську
діяльність з часу своєї реєстрації, що
не заперечується відповідачем, взято
на податковий облік в ОДПІ та є
платником податку з ПДВ. Як вбачається
із змісту укладених позивачем з
«Фірмою Асія» та «Тесей Лтд» договорів
мало на меті одержати виконання певних
робіт у сфері будівництва на
підтвердження цього факту надало у
судове засідання копії документів щодо
виконання таких будівельних робіт та
їх прийняття без будь-яких зауважень.

Положеннями ПК України передбачено
право включати до складу валових
витрат, суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг), та, не включати будь-які
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Таким чином, висновки податкового
органу про нереальний характер угод,
укладених між позивачем та ТОВ «Фірмою
Асія» та «Тесей Лтд» та фіктивність
вказаних підприємств у судовому
засіданні не знайшли свого
підтвердження, тому суд вважає
заявлені позивачем вимоги в частині
скасування податкових
повідомлень-рішень такими, що
підлягають задоволенню.

Одночасно суд не знаходить підстав для
задовлення позовних вимог в частині
визнання податкових
повідомлень-рішень протиправними з
огляду та визначення поняття
протиправності як соціально
шкідливого діяння, яка становить склад
правопорушення, що в розумінні КПК
України 2012 р. є злочином, а також вважає,
що скасуванням прийнятих рішень права
та інтереси позивача будуть захищені.

Керуючись статтями 11, 14, 70-72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Скасувати податкові
повідомлення-рішення №№ та
від 22.04.2013 р.

У задоволенні решти позовних
вимог,-відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в
порядку і строки, визначені статтею 186
КАСУ.

Суддя
Брагіна О.Є.