Справа № 820/13575/13-а
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

21 січня 2014 р.
№ 820/13575/13-а

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді - Зоркіна Ю.В.

при секретарі судового засідання -
Дрижанові О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Харкові адміністративну справу за
позовом ТОВ "Науково-виробниче
підприємство "ОРІОН" до ДПІ у
Київському районі м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення

встановив:

Позивач звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
зазначеним позовом та просить суд
скасувати податкове повідомлення
рішення від 19.12.2013 року № .

В судовому засіданні представник
позивача вимоги адміністративного
позову підтримав у повному обсязі та
зазначив, що він не погоджується з
висновками, викладеними в акті
перевірки та вважає неправомірним
донарахування позивачу ПДВ на підставі
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення, оскільки позивач
мав законні підстави для віднесення до
складу податкового кредиту сум за
господарськими відносинами з ТОВ
«Вектра 3000». Позивач зазначив, що
бухгалтерський та податковий облік
підприємства здійснювався без
порушень цивільного, господарського
законодавства України, вимог
Податкового кодексу України. Укладені
позивачем угоди, з означеним вище
контрагентом є дійсними, спрямовані на
реальне встановлення між сторонами
цивільних прав та обов'язків, за якими
відбулося фактичне отримання
поставленого товару, його переробка та
подальша реалізація, проведені
розрахунки. Отримані за угодою
первинні документи оформлені
відповідно до вимог законодавства, є
підставою для відображення здійснених
операцій у бухгалтерському та
податковому обліку.

Відповідач в судове засідання свого
представника не направив, про розгляд
справи повідомлений належним чином, що
підтверджується поштовими
повідомленнями, які містяться у
матеріалах справи та враховуючи
положення ст..25,128 КАС України суд
вважає за можливе розглянути справу за
його відсутності.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши долучені до
матеріалів справи документи, суд
встановив наступні обставини. Позивач
зареєстрований виконавчим комітетом
Харківської міської ради, про що видане
відповідне свідоцтво, основними видами
діяльності згідно довідки ЄДРПОУ АА
674520 є виробництво інструментів і
обладнання для вимірювання,
дослідження і навігації (26.51); ремонт і
технічне обслуговування електронного
й оптичного устаткування (33.13);
неспеціалізована оптова торгівля (46.90)
тощо - а.с.68-69,т.1

Фахівцями відповідача 04.12.2013 року
проведена документальна позапланова
виїзна перевірка позивача з питань
правильності визначення, повноти
нарахування та сплати податку на
прибуток та податку на додану вартість
по взаємовідносинам з ТОВ "Вектра 3000" за
період з 01.01.2011 року по 31.10.2013 року.
Результати перевірки оформлені актом
№ 1457/20-31-22-03/30987251 від 05.12.2013 року
(а.с.15-41,т.1), яким зафіксовані порушення
п.198.3 ст. 198 ПК України (із змінами та
доповненнями), в результаті чого
позивачем занижено податок на додану
вартість за період, що ревізувався на
суму 2038510,00 грн. Порушення, встановлені
актом перевірки стали підставою для
винесення податкового
повідомлення-рішення від 19.12.2013 року
№, яким підприємству збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на 2038510,00 грн. та
нараховані штрафні санкції у сумі
1019255,00 грн.

Перевіряючи оскаржуване рішення
суб'єкта владних повноважень на
відповідність положенням ч.3 ст.2 КАС
України суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК
України, яка визначає презумпцію
правомірності рішень платника податку,
самостійно визначені платником
податку валові витрати і податковий
кредит вважаються сформованими
правомірно, доти контролюючим органом
в установленому порядку не буде
доведено факту невідповідності
задекларованих наслідків
господарської операції платника
податків у податковому обліку
фактичним обставинам.

Відповідно до п.198.1-198.3. ст.198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг. Датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України визначено,
що не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Отже, з огляду на зазначені приписи
підставою для зменшення платником
об'єкта оподаткування (податкових
зобов'язань) з податку на додану
вартість - на суму цього податку,
нараховану на вартість придбаних
товарів, є факт реального придбання
товарів та безпосередній зв'язок
витрат на оплату цих товарів з
господарською діяльністю платника
податків, що передбачає використання у
власній господарській діяльності
придбаних товарів або ж призначення
останніх для такого використання.

Частинами другою та третьою ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік і
фінансову звітність в Україні"
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, що
фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю й
упорядкування оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні і зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа;
дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Враховуючи викладене вище суд
приходить до висновку, що наявність
податкових накладних дійсно є
обов'язковою, але не беззаперечною
передумовою для визначення
правильності формування податкового
кредиту. Формування податкового
кредиту відбувається не лише на
підставі підписання договорів та
виписування податкових накладних, воно
має бути обумовлено фактичною
поставкою товару, в іншому випадку
право на податковий кредит у особи не
виникає, оскільки не дотримується
обов'язкова передумова його виникнення
- придбання товарів (послуг) з метою їх
використання у господарській
діяльності.

Враховуючи викладене вище, відповідно
до приписів ч.ч. 4-5 ст. 11 КАС України суд
з власної ініціативи витребував у
позивача первинні бухгалтерські
документи на підтвердження обставин
отримання послуг за договорами із
контрагентами, сплати їх вартості та
подальшого використання у
господарській діяльності.

Відповідно до частин першої та другої
статті 202 ЦК України (далі - ЦК України)
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Згідно з
частиною першою статті 205 ЦК України
правочин може вчинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Частинами першою
та другою статті 206 ЦК України
встановлено, що усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами в момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність; юридичній особі, що
сплатила за товари та послуги на
підставі усного правочину з другою
стороною, видається документ, що
підтверджує підставу сплати та суму
одержаних грошових коштів.

За приписами частини першої статті 207
ЦК України правочин вважається таким,
що вчинений у письмовій формі, якщо
його зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Відповідно до частини першої статті 638
ЦК України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Судовим розглядом встановлено (а.с.1-201,
т.2, а.с.1-245, т.3 а.с.1-207, т.4, а.с.1-180 т.5), що
позивачем на підставі рахунків фактур
у ТОВ «Вектра 3000» придбано ТМЦ - датчики
катодного захисту, температури,
положення, входу тощо. На виконання
умов договору позивачеві виписані
податкові накладні, дослідивши вказані
податкові накладні суд встановив, що
вони відповідають вимогам ст..201 ПК
України, наказу Державної податкової
адміністрації від 25.01.2011 року № 41 "Про
затвердження форм та порядку
заповнення і подання податкової
звітності з податку на додану
вартість"), тобто у суду відсутні
підстави вважати зазначені податкові
документи недійсними.

Із наявних у матеріалах справи
платіжних доручень (а.с.87-197, т.1)
встановлено факт виконання позивачем
зобов'язань за спірним правочином
шляхом перерахування безготівкових
грошових коштів, що означає втрату
позивачем права власності на ці кошти.
Доказів повернення цих коштів до
позивача, наявності у позивача та його
контрагента спільного інтересу щодо їх
отримання позивачем (що могло б мати
місце в разі пов'язаності цих осіб), до
матеріалів справи суб'єктом владних
повноважень не подано. За правилами
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» операція по списанню коштів з
банківських рахунків платника податку
призводить до зміни стану та структури
активів і зобов'язань такого платника.
Отже, приєднані до справи документи про
оплату товару визнаються судом
належними та допустимими доказами
реальності вчинених між позивачем та
контрагентом позивача господарських
операцій. Факт отримання товару та
взяття його на облік підтверджується
наявними у матеріалах справи
видатковими накладними, довіреностями
на отримання ТМЦ. Перевезення товару,
тобто реальність господарської
операції за ознакою наявності
фізичного переміщення товару,
підтверджується приєднаними до
матеріалів справи
товарно-транспортними накладними
(а.с.214-232, т.7).

Використання придбаних у ТОВ «Вектра
3000» ТМЦ підтверджується наявними у
матеріалах справи актами списання
(а.с.45-66,т.1), видатковими накладними,
довіреностями на отримання ТМЦ, актами
надання послуг, платіжними дорученнями
(а.с.1-213,т.7), оборотно-сальдовими
відомостями по рахунку 26 «готова
продукція» Плану рахунків
бухгалтерського обліку активів,
капіталу, зобов'язань і господарських
операцій підприємств і організацій,
затвердженого наказом Мінфіну України
від 30 листопада 1999 р. № 291 (а.с.3-234, т.6).
Оцінивши перелічені первинні
документи за правилами ст. 86 КАС
України, суд відмічає, що зміст
оглянутих документів містить назву
документа (форми), дату та місце
складання, назву підприємства, від
імені якого складено документ, зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції,
особистий підпис особи, яка брала
участь у здійсненні господарської
операції, первинні документи виписані
реально існуючими суб'єктами права.

Проаналізувавши вищенаведені
обставини, суд приходить до висновку,
що позивачем доведено придбання у
свого контрагента ТОВ "Вектра 3000"
товарів, оскільки останніми виконані
умови укладеного договору, що
підтверджують первинні бухгалтерські
та податкові документи, виписані з
додержанням вимог п. 9.2. ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік і
фінансову звітність в Україні"
(затверджено наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995року №88,
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 05.06.1995року за №168/704), п.201.1 ст. 201
ПК України від 02.12.2010 року №2755-VI, п.2.4
"Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку". Факти, які б
позбавляли правового значення
конкретні видані за здійсненою
господарською операцією документи

Крім того, відповідно в п.57 Рішення
Європейського суду з прав людини по
справі "Булвес" АД проти Болгарії від 22
січня 2009 року судом було зазначено, що
оскільки компанія-заявник у повному
обсязі та вчасно виконала обов'язки з
дотримання встановлених
Державою-членом Конвенції норм
стосовно ПДВ та не мала засобів для
забезпечення виконання податкових
зобов'язань постачальником і не знала
про невиконання останнім своїх
обов'язків, вона могла правомірно
очікувати отримання вигоди від
застосування одного із основних правил
системи оподаткування ПДВ, а саме від
визнання права на податковий кредит
щодо суми ПДВ, яка була сплачена
постачальнику. Більше того, лише після
подачі декларації із віднесенням
відповідних сум до складу податкового
кредиту та проведення податковими
органами перевірки постачальника
могло бути встановлено, чи виконав
постачальник свій обов'язок подання
звітності з ПДВ у повному обсязі.
Відповідачем не доведено обізнаності
позивача щодо недобросовісного
декларування своїх зобов'язань його
контрагентом.

Таким чином, позивач не може нести
наслідків невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку.
Такі вимоги, відповідно до зазначеного
рішення Європейського суду з прав
людини є надмірним тягарем для
платника податку, що порушує
справедливий баланс, який повинен
підтримуватись між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту прав власності.

Так, наявні у справі документи не
містять жодних доказів наявності між
позивачем та контрагентом позивача,
взаємоузгоджених спільних зловмисних
дій, спрямованих на порушення
існуючого в Державі суспільного ладу
або моральних засад. Таких доказів суду
відповідачем не надано, а судом при
виконанні вимог ст.11 КАС України не
виявлено.

Додатково суд бере до уваги, що згідно з
змістом суджень відповідача, котрі
викладені в акті від 13.11.2013 року
№1/22/37377252 (а.с.20-22, т.1), висновок суб'єкта
владних повноважень про відсутність
факту реального вчинення
господарських операцій спірних
правочинів вмотивований виключно
посиланням на акти податкової
інспекцій, на обліку в яких знаходиться
контрагент контрагента позивача. Разом
з тим, в силу ст.70 КАС України судження
органу державної податкової служби
України про нікчемність укладених
суб'єктами господарювання правочинів
не може бути визнано належним,
допустимим і достатнім доказом
невідповідності правочину вимогам
закону. Інших мотивів нікчемності
спірних правочинів відповідач в основу
оскарженого податкового повідомлення -
рішення не поклав.

Відповідно до ст.ст. 9, 11 КАС України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України,
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи викладене вище, суд
приходить до висновку про задоволення
позовних вимог, оскільки відповідачем
по справі не доведено правомірності та
обґрунтованості прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

Судові витрати підлягають розподілу в
порядку визначеному ст..94 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128,
159, 160- 163, 186, 254 КАС України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче підприємство "ОРІОН"
до Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення - задовольнити

Скасувати податкове повідомлення
рішення від 19.12.2013 року №

Стягнути з Державного бюджету України
(УДКСУ у Червонозаводському районі м.
Харкова, , р/р 4011,
код банку 851011) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче підприємство "ОРІОН"
(61000, м.Харків, вул. Труфанова,14/А, корп.4,
) судовий збір у розмірі
458 (чотириста п'ятдесят вісім) грн.81 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

У повному обсязі постанова
виготовлена 24.01.2014 року.

Суддя
Зоркіна Ю.В.