Справа № 2а-3193/12/1370
Суддя: Макарик В.Я.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року
Справа №
116004/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Макарика В.Я.

суддів -
Глушка І.В. Большакової О.О.

за участю секретаря судового засідання
- Ливак М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у Галицькому районі м. Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 31.05.2012р. по
справі № 2а-3193/12/1370 за позовом СПД-ФО
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у Галицькому районі м.
Львова про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О
В И В:

Суб'єкт підприємницької діяльності
-фізична особа ОСОБА_1 звернувся у
Львівський окружний адміністративний
суд з адміністративним позовом до ДПІ у
Галицькому районі м. Львова Львівської
області Державної податкової служби
про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення від 12.01.2012 року за
№.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 31.05.2012 року
позов задоволено повністю. Визнано
протиправним та скасовано, прийняте
Державною податковою інспекцією у
Галицькому районі м. Львова податкове
повідомлення-рішення від 12.01.2012 року за
№ .

Зобов'язано Головне управління
Державної казначейської служби
України у Львівській області стягнути
з Державного бюджету України шляхом
безспірного списання з рахунку
Державної податкової інспекції у
Галицькому районі м. Львова Львівської
області Державної податкової служби на
користь суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 167
грн. 03 коп. сплаченого судового збору.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, відповідач Державна
податкова інспекція у Галицькому
районі м. Львова оскаржила її в
апеляційному порядку та просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.
Апелянт свої вимоги мотивує тим, що
судом 1 інстанції неповно з'ясовано
обставини справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
висновки суду вважає необґрунтованими
з підстав викладених в апеляційній
скарзі, та порушено норми
матеріального та процесуального права.
Зокрема апелянт наголошує на тому , що
в ході проведення перевірки не
встановлено факту передачі товарів від
продавця до покупця, в зв'язку з
відсутністю (не надання до перевірки)
актів приймання-передачі товару,
довіреностей, документів, що
засвідчують транспортування,
зберігання товарів.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання на виклик суду не
з'явилися, що не перешкоджає розгляду
справи у їх відсутності згідно із ч.4 ст.
196 КАС України.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає
виходячи з наступного.

За результатами планової перевірки
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства
суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1 за період з
01.10.2008 року по 30.09.2011 року, ДПІ у
Галицькому районі м. Львова складено
акт від 20.12.2011 року за №4287/17-2/НОМЕР_1, та
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 12.01.2012 року за
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 16702 грн. 50
коп., в тому числі, за основним платежем
- 13362 грн. 00 коп., за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 3340
грн. 50 коп.

За результатами процедури
адміністративного оскарження
вищенаведене податкове
повідомлення-рішення було залишено без
змін.

Перевіркою встановлено порушення
підп.7.4.1, підп.7.4.5 п.7.4, підп.7.5.1, п.7.5 ст.7
Закону України "Про податок на додану
вартість" від 3 квітня 1997 року №168/97-ВР, в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин, та донараховано
податку на додану вартість у сумі 13362
грн. 00 коп.

Як стверджується матеріалами справи
та дослідженими доказами судом , що між
ТзОВ "Екопласт" (постачальник) та
суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою ОСОБА_1 (одержувач)
здійснювались господарські операції
щодо поставки товарно-матеріальних
цінностей, зокрема, штемпельних
заготовок.

Між ПП "Будпродзахід" (постачальник) та
суб'єктом підприємницької діяльності
-фізичною особою ОСОБА_1 (одержувач)
здійснювались господарські операції
щодо поставки товарно-матеріальних
цінностей, зокрема, штемпельних
заготовок.

В підтвердження обставин виконання
вищенаведених господарських
зобов'язань позивачем надано видаткові
накладні за №1816 від 02.08.2010 року та за
№1056 від 10.09.2010 року, податкові накладні
від 02.08.2010 року за №1700 та від 10.09.2010 року
за №1056, реєстр отриманих та виданих
податкових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи з
метою з'ясування реальності
господарських операцій, в забезпечення
принципу офіційного з'ясування
обставин справи, судом першої
інстанції запропоновано надати
сторонам пояснення та докази в їх
підтвердження.

Зокрема в акті перевірки зазначено, що
проведеною перевіркою встановлено, що
власник ТзОВ "Екопласт Львів" не
перебував на митній території України,
місцезнаходження посадових осіб
підприємства невідоме, а також у
платника податків відсутні виробничі
потужності, основні фонди, складські
приміщення, транспортні засоби,
відсутні спеціалісти, які б проводили
роботи відповідно до статутної і
ліцензійної діяльності підприємства,
що вказує про неможливість фактичного
здійснення господарської діяльності
між даним підприємством та
підприємствами -постачальниками і
підприємствами -покупцями товарів
(робіт, послуг).

Також, в ході аналізу податкової
звітності ПП "Будпрод-захід"
встановлено відсутність будь-якої
інформації про наявні складські
приміщення, а також устаткування, що
необхідне для здійснення
фінансово-господарської діяльності
підприємства. Станом на 16.06.2011 року
підприємство за юридичною та фатичною
адресою не знаходиться.

В свою чергу, позивачем надано первинні
бухгалтерські документи в
підтвердження обставин реальності
господарських операцій видаткові та
податкові накладні, реєстри отриманих
та виданих податкових накладних, тощо).

Також, позивачем надано докази в
підтвердження обставин використання
отриманих штемпельних заготовок в свої
подальшій господарській діяльності,
зокрема, договори поставки товару
(штемпельних заготовок), довіреності на
отримання товарно-матеріальних
цінностей та видаткові накладні.

Також матеріалами справи
стверджується, що судом першої
інстанції в судовому засіданні
досліджено речовий доказ - зразок
штемпельної заготовки, який за своїми
технічними параметрами не потребує
залучення значних потужностей при
транспортуванні.

Даний факт підтверджується
поясненнями позивача,що
транспортування отриманих
товарно-матеріальних цінностей
здійснювалось його власними засобами
без додаткового залучення організацій,
які здійснюють перевезення товару.

Дані обставини відповідачем в порядку
передбаченому ч.2 ст.71 КАС України не
спростовані.

Також судом першої інстанції вірно не
взяв до уваги надані органом державної
податкової служби докази - постанову
Сихівського районного суду м. Львова
від 29.12.2011 року по справі №1-104/11 та витяг
з обвинувального висновку по даній
кримінальній справі, оскільки жодним з
цих доказів не підтверджено обставин
безтоварності господарських операцій
між позивачем та його контрагентами.

Окрім того, господарські операції, які
досліджувалися судом не фігурують у
постанові Сихівського районного суду
м. Львова від 29.12.2011 року по справі
№1-104/11 та витязі з обвинувального
висновку по даній кримінальній справі.

А тому, представлені позивачем докази в
своїй сукупності вказують на
реальність господарських операцій,
оскільки є прямими, а не
опосередкованими.

Судом також досліджувались обставини
добросовісності позивача при вчиненні
згаданих господарських операцій з
вищенаведеними контрагентами, на що
платником податків було представлено
витяги з Єдиного державного реєстру
згідно з яких контрагенти позивача на
час здійснення господарських операцій
були зареєстровані у встановленому
законом порядку.

Отже, на час укладення правочинів
позивач мав офіційно оприлюднену
інформацію щодо згаданих контрагентів
з метою зменшення ризиків негативних
наслідків вчинення господарських
операцій.

За таких обставин, добросовісність та
обачність позивача по згаданих
господарських операціях
підтверджується тим, що ним була
зібрана оприлюднена інформація, яка
вказувала на добросовісність його
контрагентів.

А відтак, наявними в матеріалах справи
первинними бухгалтерськими
документами підтверджується поставка
позивачеві товару, який був
використаний останнім у своїй
господарській діяльності.

Відповідно до підп. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість", чинного на момент
оподаткування згаданих господарських
операцій, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не дозволяється включення до
податкового кредиту, згідно з підп. 7.4.4.
п. 7.4 ст. 7 даного Закону, якщо платник
податку придбаває (виготовляє)
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, то сума
податку, сплаченого у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
включається до складу податкового
кредиту.

Судом встановлено, що позивачем на
підтвердження обгрунтованості
віднесення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість
за перевірений період були надані
податкові накладні, що знаходяться в
матеріалах справи, які не мали
недоліків та, порядок заповнення яких,
відповідав встановленому чинним
законодавством.

Окрім того, відповідно до п. 1.3 ст. 1
Закону України „Про податок на додану
вартість" платник податку - особа, яка
згідно з цим Законом зобов'язана
здійснювати утримання та внесення до
бюджету податку, що сплачується
покупцем, або особа, яка імпортує
товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у підп. „а",
„в", „г", „д" п.10.1 ст.10
вищезазначеного Закону, відповідають
за дотримання достовірності та
своєчасності визначення сум податку, а
також за повноту та своєчасність його
внесення до бюджету відповідно до
закону (п. 10.2 ст. 10 згаданого Закону).

Таким чином, як випливає з
вищенаведеного, сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі у разі
ухилення від сплати) при фактичному
здійсненні господарської операції не
впливає на податковий кредит покупця
та суму бюджетного відшкодування.

На викладені обставини також звертає
увагу Європейський Суд з прав людини у
рішенні від 22 січня 2009 року у справі
"БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява №
3991/03).

У згаданому рішенні Європейського суду
з прав людини зазначено, що враховуючи
своєчасне і повне виконання покупцем
своїх зобов'язань щодо подання
звітності з податку на додану вартість,
неможливість ним забезпечити
дотримання постачальником обов'язку
подавати звітність по податку на
додану вартість і той факт, що жодних
протиправних дій з боку контрагента
про які знав чи міг знати покупець
вчинено не було, суд вважає, що покупець
не повинен відповідати за наслідки
невиконання продавцем свої зобов'язань
своєчасно подавати звітність з податку
на додану вартість і в результаті чого
вдруге сплачувати податок на додану
вартість, а також пеню.

Не можна залишити поза увагою і той
факт, що перелік правочинів, які є
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений статтею
228 ЦК України, згідно якої правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу -землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

З врахуванням того, що орган державної
податкової служби при встановленні
факту нікчемності правочину в акті
перевірки покликався саме на ст.228 ЦК
України, наведені обставини
враховуються судом при прийнятті
судового рішення.

Посилання позивача на те, що його
податковий кредит складає 42824 грн. 95
коп., а податкове зобов'язання 21016 грн. 90
коп., не беруться судом до уваги
оскільки орган державної податкової
служби прийняв податкове
повідомлення-рішення у відповідності
до Порядку направлення органами
державної податкової служби
податкових повідомлень-рішень
платникам податків, затвердженого
Наказу Державної податкової
адміністрації України 22.12.2010 року №985,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 30 грудня 2010 року за
№1440/18735.

Таким чином, висновки органу державної
податкової служби, викладені в акті
перевірки про безпідставність
віднесення до складу податкового
кредиту сум коштів, сплачених в
результаті здійснення господарських
операцій з ПП "Будпродзахід" та ТзОВ
"Екопласт", не є достатньо
обґрунтованими та не знайшли свого
підтвердження зібраними у справі
належними та допустимими доказами, а
тому, у суду були відсутні правові
підстави вважати, що податкове
повідомлення-рішення, якими позивачу
визначено грошове зобов'язання з
податку на додану вартість, прийняті
правомірно та у відповідності до норм
чинного законодавства.

В зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, на підставі
правильно встановлених обставин
справи та визначених їм правовідносин,
прийшов до обґрунтованих і законних
висновків. Доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції і не свідчать про порушення
судом норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи і
відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
не можуть бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Тобто, постанова суду першої інстанції
відповідає вимогам ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо вимог законності та
обґрунтованості судових рішень, і
підстав для її скасування і відповідно
задоволення апеляційної скарги
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, ст. 198, ст. 200,
ст. 205, ст. 206, 254 КАС України, Львівський
апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л И
В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
31.05.2012р. по справі № 2а-3193/12/1370- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя:
В.Я. Макарик

Судді:
І.В. Глушко

О.О. Большакова

Повний текст ухвали складений 28 січня
2014 року.