Справа № 809/131/14
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"29" січня 2014 р.
справа № 809/131/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.

за участю секретаря судового засідання
Драгомирецького І.М.

представника позивача: Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області - не
з'явився

відповідача: фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості по сплаті єдиного
податку в сумі 1 700,77 гривень, -

ВСТАНОВИВ:

14.01.2014 року Івано-Франківським окружним
адміністративним судом відкрито
провадження у справі за позовом
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області (далі по
тексту - позивач, Державна податкова
інспекція у м. Івано-Франківську) до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі
по тексту - відповідач) про стягнення
заборгованості по сплаті єдиного
податку в сумі 1 700,77 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем в порушення вимог частини
1 статті 67 Конституції України, статті
36, пункту 295.1 статті 295 Податкового
кодексу України, не сплачено в повному
обсязі єдиний податок за спрощеною
системою оподаткування за
травень-грудень 2013 року в загальному
розмірі 1 700,77 гривень. Загальна сума
податкового боргу відповідача, станом
на день звернення до адміністративного
суду, становила 1 700,77
гривень, яка ним не сплачена.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, подавши 29.01.2014
року на адресу суду клопотання про
розгляд справи без його участі. Позовні
вимоги підтримав в повному обсязі і
просив позов задовольнити (а.с. 28).

Відповідач у судове засідання
призначене на 29.01.2014 року не з'явився.
Поштове повідомлення-виклик 17.01.2014 року
повернулося на адресу суду із
відміткою поштового зв'язку "за
зазначеною адресою не проживає" (а.с. 18).
Однак, відповідно даних Витягу із
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців,
станом на 11.12.2013 року, місце проживання
відповідача значиться: АДРЕСА_1, 76018,
(а.с. 9), тобто адреса, за якою
відправлено повістку про виклик до
суду та ухвалу про відкриття
провадження (а.с. 14, 16). Згідно із
частиною 4 статті 33 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі ненадання особами, які беруть
участь у справі, інформації щодо їх
поштової адреси судовий виклик або
судове повідомлення надсилаються
фізичним особам за адресою місця
проживання, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності осіб, які беруть участь у
справі, за такою адресою вважається, що
судовий виклик або судове повідомлення
вручене їм належним чином.

За змістом частини 11 статті 35
коментованого Кодексу, у разі
повернення поштового відправлення із
повісткою, яке не вручена адресату з
незалежних від суду причин, вважається,
що така повістка вручена належним
чином. Таким чином, суд приходить до
висновку, що відповідач повідомлений
належним чином про розгляд справи.

Відповідно до приписів частини 4 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України (в редакції Закону
від 17.11.2011 року) у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.

Судом, за умови належного повідомлення
відповідача про розгляд справи у
відповідності до вимог частини 3 статті
33, частини 3 і 11 статті 35 Кодексу
адміністративного судочинства
України, продовжено розгляд справи за
відсутності відповідача на підставі
частини 4 статті 128 коментованого
Кодексу.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши
і оцінивши зібрані по справі докази, в
їх сукупності, проаналізувавши зміст
норм матеріального права, які
врегульовують спірні правовідносини,
суд виходить з таких підстав та
мотивів.

Судом встановлено, що відповідач 01.02.2012
року зареєстрований як фізична
особа-підприємець, що підтверджується
Витягом з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (а.с. 9), та 03.02.2012 року
взятий на облік Державною податковою
інспекцією у м. Івано-Франківську як
платник податків і зборів.

Правовідносини з приводу предмету
адміністративного позову між
позивачем та відповідачем
врегульовані положеннями Податкового
кодексу України.

Конституційний обов'язок кожного
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом
визначений частиною 1 статті 67
Конституції України.

Податковий кодекс України з 01.01.2011 року
регулює відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

У відповідності до вимог статті 36
вказаного Кодексу податковим
обов'язком визнається обов'язок
платника податку обчислити,
задекларувати та/або сплатити суму
податку та збору в порядку і строки,
визначені цим Кодексом або законами з
питань митної справи.

Згідно статті 38 Податкового кодексу
України виконанням податкового
обов'язку визнається сплата в повному
обсязі платником відповідних сум
податкових зобов'язань у встановлений
податковим законодавством строк.

Підпунктом 16.1.4. пункту 16.1 статті 16
даного Кодексу передбачено, що
платники податків і зборів зобов'язані
сплачувати податки та збори в строки та
у розмірах, встановлених цим Кодексом
та законами з питань митної справи.

Правові засади застосування спрощеної
системи оподаткування, обліку та
звітності, а також справляння єдиного
податку встановлюються Главою 1
розділу XIV Податкового кодексу України.

Згідно пункту 291.2 статті 291 Податкового
кодексу України спрощена система
оподаткування, обліку та звітності -
особливий механізм справляння
податків і зборів, що встановлює заміну
сплати окремих податків і зборів,
встановлених пунктом 297.1 статті 297
цього Кодексу, на сплату єдиного
податку в порядку та на умовах,
визначених цією главою, з одночасним
веденням спрощеного обліку та
звітності.

Пунктом 291.3 статті 291, підпунктом 298.1.1
пункту 298.1 статті 298 вказаного Кодексу
встановлено, що юридична особа чи
фізична особа-підприємець може
самостійно обрати спрощену систему
оподаткування, якщо така особа
відповідає вимогам, встановленим цією
главою, та реєструється платником
єдиного податку в порядку, визначеному
цією главою.

Для обрання або переходу на спрощену
систему оподаткування суб'єкт
господарювання подає до контролюючого
органу заяву.

Приписами абзацу 2 пункту 291.4 статті 291
Податкового кодексу України,
встановлено, що до суб'єктів
господарювання другої групи, які
застосовують спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
відносяться, зокрема, фізичні особи -
підприємці, які здійснюють
господарську діяльність з надання
послуг, у тому числі побутових,
платникам єдиного податку та/або
населенню, виробництво та/або продаж
товарів, діяльність у сфері
ресторанного господарства, за умови, що
протягом календарного року
відповідають сукупності таких
критеріїв - не використовують працю
найманих осіб або кількість осіб, які
перебувають з ними у трудових
відносинах, одночасно не перевищує 10
осіб, обсяг доходу не перевищує 1 000 000,00
гривень.

За змістом пунктів 293.1, 293.2 статті 293
згаданого Кодексу ставки єдиного
податку встановлюються у відсотках
(фіксовані ставки) до розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на 1 січня
податкового (звітного) року (далі у цій
главі - мінімальна заробітна плата), та
у відсотках до доходу (відсоткові
ставки). Фіксовані ставки єдиного
податку встановлюються сільськими,
селищними та міськими радами для
фізичних осіб - підприємців, які
здійснюють господарську діяльність,
залежно від виду господарської
діяльності, з розрахунку на
календарний місяць для другої групи
платників єдиного податку - у межах від
2 до 20 відсотків розміру мінімальної
заробітної плати.

Згідно із поданою 09.02.2012 року
відповідачем заявою про застосування
спрощеної системи оподаткування, з
01.03.2012 року останнього переведено на
спрощену систему оподаткування шляхом
сплати єдиного податку - 2-га група (а.с.
10-11). Відповідно до обраних видів
діяльності (56.10 діяльність ресторанів,
надання послуг мобільного харчування;
10.85 виробництво готової їжу та страв;
96.04 діяльність із забезпечення
фізичного комфорту) та корінцем
Свідоцтва платника єдиного податку для
фізичних осіб-підприємців платників
єдиного податку для здійснюваних
відповідачем видів діяльності,
встановлено максимальну ставку
єдиного податку у розмірі 20% до розміру
мінімальної заробітної плати - 229,40
гривень. Дані обставини
підтверджуються заявою відповідача
про право застосування спрощеної
системи оподаткування від 09.02.2012 року,
корінцем Свідоцтвом платника єдиного
податку серії А №057621 (а.с. 10-11, 26).

Згідно пункту 295.1 статті 295 Податкового
кодексу України платники єдиного
податку першої і другої груп сплачують
єдиний податок шляхом здійснення
авансового внеску не пізніше 20 числа
(включно) поточного місяця.

Статтею 8 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2013 рік" визначено
розмір мінімальної заробітної плати в
сумі 1 147,00 гривень.

Свідоцтвом платника єдиного податку
відповідача встановлено ставку
єдиного податку у розмірі 20% розміру
мінімальної заробітної плати. Виходячи
із вимог статті 8 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2013 рік"
розмір єдиного податку з травня по
грудень 2013 року становив 229,40 гривень на
місяць (20% від 1 147,00 гривень).

Відповідно до пункту 295.2 статті 295
Податкового кодексу України,
нарахування авансових внесків для
платників єдиного податку першої і
другої груп здійснюється органами
державної податкової служби на
підставі заяви такого платника єдиного
податку щодо розміру обраної ставки
єдиного податку, заяви щодо періоду
щорічної відпустки та/або заяви щодо
терміну тимчасової втрати
працездатності.

Як слідує з матеріалів справи,
відповідач свої податкові зобов'язання
належним чином не виконував та не
сплачував до бюджету в повному обсязі
встановлену ставку єдиного податку за
період з травня по грудень 2013 року, що
призвело до виникнення заборгованості
в розмірі 1 700,77 гривень, яка
підтверджується витягом із облікової
картки платника єдиного податку за
період з 31.12.2012 року по 31.12.2013 року та
довідкою-розрахунком про борг по
єдиному податку станом на 10.01.2014 року.
Заборгованість відповідача за травень
2013 року становить 94,97 гривень, а за
червень-грудень 2013 року по 229,40 гривень
(а.с. 8, 27).

Положення пункту 59.1 статті 59
Податкового кодексу України
визначають, що у разі коли платник
податків не сплачує узгодженої суми
грошового зобов'язання в установлені
законодавством строки, орган державної
податкової служби надсилає (вручає)
йому податкову вимогу в порядку
визначеному для надсилання (вручення)
податкового повідомлення-рішення.

Матеріалами справи підтверджено, що
Державною податковою інспекцією у м.
Івано-Франківську відповідачу
направлялась податкова вимога форми "Ф"
за №534-11 від 24.07.2013 року (а.с. 6).
Відповідач податкову вимогу не
оскаржував у строк передбачений
законом.

Згідно підпункту 14.1.175. пункту 14.1 статті
14 Податкового кодексу України
податковий борг - сума грошового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
санкцій за їх наявності), самостійно
узгодженого платником податків або
узгодженого в порядку оскарження, але
не сплаченого у встановлений цим
Кодексом строк, а також пеня,
нарахована на суму такого грошового
зобов'язання.

Податковий борг відповідача
підтверджується податковою вимогою
форми "Ф" за №534-11 від 24.07.2013 року,
витягом із облікової картки платника
податку за період з 31.12.2012 року та 31.12.2013
року, довідкою-розрахунком про борг по
єдиному податку станом на 10.01.2014 року
які містяться в матеріалах справи (а.с.
6, 8, 27).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що заборгованість відповідача, яка
виникла в результаті несплати ним
податкового зобов'язання по єдиному
податку за травень-грудень 2013 року в
загальному розмірі 1 700,77 гривень,
являються податковим боргом
відповідача.

Доказів, які б свідчили про погашення
заборгованості, що є предметом
стягнення або спростування її
наявності, відповідач суду не надав.

Відповідно до підпункту 20.1.18. пункту 20.1
статті 20 Податкового кодексу України
передбачено право органів державної
податкової служби звернення до суду
щодо стягнення коштів платника
податків, який має податковий борг.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що відповідач зобов'язаний
погасити вказану суму податкового
боргу. Наявність такого обов'язку у
відповідача є визначальною для
вирішення такого спору, крім того,
даний обов'язок забезпечується
Конституцією України, стаття 67 якої
передбачає, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

Положеннями підпункту 10.1.2. пункту 10.1
статті 10 Податкового кодексу України
визначено, що до місцевих податків і
зборів відноситься єдиний податок.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 71
Бюджетного кодексу України
надходження бюджету розвитку місцевих
бюджетів включають єдиний податок, що
зараховується до бюджетів місцевого
самоврядування.

Отже, стягнення заборгованості по
сплаті єдиного податку слід
здійснювати в користь місцевого
бюджету.

З огляду на вказане суд дійшов
переконання про те, що позовні вимоги
про стягнення з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 податкового
боргу в сумі 1 700,77 гривень, є
обґрунтованими, а позов таким що
підлягає до задоволення.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
АДРЕСА_1, 76018) в дохід місцевого бюджету
заборгованість по сплаті єдиного
податку в сумі 1 700 (одна тисяча сімсот)
гривень 77 копійок.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Постанова в повному обсязі складена
31.01.2014 року.

Суддя /підпис/

Чуприна О.В.