Справа № 2а-0770/1734/12
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2014 рокум. Ужгород№ 2a-0770/1734/12

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Гебеш С. А., суддів -
Гаврилко С.Є., Скраль Т.В.

за участю секретаря судового засідання
- Приходько Т.В.

та сторін, які беруть участь у справі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача 1 - ОСОБА_2

представника позивача 2 - ОСОБА_3

представника відповідача 1 - Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Закарпатській області - Олашин О.М.

представника відповідача 2 -
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради - Александров Д.О.,

представник відповідача 3 -
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції в Закарпатській
області в особі Реєстраційної служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції - не з'явився;

третьої особи - ОСОБА_7

представник третьої особи - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Закарпатського окружного
адміністративного суду
адміністративну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Закарпатській області та профспілки,
житлово-побутова комісія Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Закарпатської області, виконавчого
комітету Ужгородської міської ради,
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції в Закарпатській
області в особі Реєстраційної служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції про визнання
протиправними дій посадових осіб,
визнання протиправними та скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії, третя особа ОСОБА_7, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до
Закарпатського окружного
адміністративного суду із
вищевказаним позовом до відповідачів -
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Закарпатській області
та профспілки, житлово-побутової
комісії Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Закарпатської області (відповідач - 1),
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради (відповідач - 2),
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції в Закарпатській
області в особі Реєстраційної служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції (відповідач - 3) про
визнання протиправними дій посадових
осіб, визнання протиправними,
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, третя особа ОСОБА_7.

З врахуванням поданої до суду
позивачем заяви про збільшення
позовних вимог від 30.09.2013 року (Т. ІІ, а.с.
172-176) позивач остаточно просила суд:

- визнати протиправними дії
відповідача-1, Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Закарпатській області та профспілки і
житлово-побутової комісії Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Закарпатській області щодо прийняття
і затвердження на спільному засіданні
колегії та профкому УМВС України в
Закарпатській області протоколу
засідання житлово-побутової комісії
УМВС України в Закарпатській області
від 20 лютого 2001 року, в частині пунктів
1,2, що стосується відміни рішення
житлово-побутової комісії УМВС України
від 22 грудня 2000 року та передачі у
власність ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1
житловою площею 38,9 кв.м.;

- визнати протиправним і скасувати
протокол з рішенням засідання
житлово-побутової комісії УМВС України
в Закарпатській області від 20 лютого 2001
року, в частині пунктів 1,2, що
стосується відміни рішення
житлово-побутової комісії УМВС України
від 22 грудня 2000 року та передачі у
власність ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1
житловою площею 38,9 кв. м.;

- визнати протиправними дії
відповідача - 2, виконавчого комітету
Ужгородської міської ради щодо
прийняття рішення № 22 від 28 лютого 2001
року «Про реєстрацію квартир на правах
особистої власності», в частині пункту
5.4 щодо реєстрації 2-х кімнатної
квартири АДРЕСА_1 на правах особистої
власності за ОСОБА_7 та зобов'язання
Ужгородського міжрегіонального
державного виробничого підприємства
технічної інвентаризації видати
свідоцтво про право власності на
підставі укладених угод між УМВС
України в Закарпатській області та
ОСОБА_7;

- визнати нечинним і скасувати
рішення № 22 виконавчого комітету
Ужгородської міської ради від 28 лютого
2001 року «Про реєстрацію квартир на
правах особистої власності», в частині
пункту 5.4 щодо реєстрації 2-х кімнатної
квартири АДРЕСА_1 на правах особистої
власності за ОСОБА_7 та зобов'язання
Ужгородського міжрегіонального
державного виробничого підприємства
технічної інвентаризації видати
свідоцтво про право власності на
підставі укладених угод між УМВС
України в Закарпатській області та
ОСОБА_7;

- пункт позовних вимог викладений
в позовній заяві від 19.10.2011 року щодо:
зобов'язання відповідача-2, виконавчий
комітет Ужгородської міської ради,
видати ордер на 2-х кімнатну квартиру
АДРЕСА_1 на підставі протоколу
засідання житлово-побутової комісії
УМВС України в Закарпатській області
від 22 грудня 2000 року на 2-х кімнатну
квартиру житловою площею 38,9 кв. м
ОСОБА_7 та ОСОБА_1 - залишити без
розгляду, однак в судовому засіданні
позивач та її представник просили суду
не розглядати даний пункт позовних
вимог;

- визнати нечинним свідоцтво про
право особистої власності під номером
22 на квартиру АДРЕСА_1 видане ОСОБА_7 13
березня 2001 року підставі рішення №22
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради «Про реєстрацію квартир
на правах особистої власності» від 28
лютого 2001 року;

- визнати нечинним і скасувати
дублікат свідоцтва на право особистої
власності на квартиру АДРЕСА_1 видане
ОСОБА_7 серії СА.С №179341 від 23 квітня 2010
року ОСОБА_7 на підставі рішення №22
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 28.02.2001 року;

- визнати нечинним і скасувати
запис № 11712 в книзі №57 про реєстрацію
права власності на квартиру АДРЕСА_1 за
ОСОБА_7 від 26.04.2010 року, що був
здійснений на підставі дубліката
свідоцтва на право особистої власності
на квартиру АДРЕСА_1, у серії САС №179341
від 23 квітня 2010 року виданого на
підставі рішення № 22 виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
28.02.2001 року.

В ході судового розгляду даної справи
позивачем до суду подано ще одну заяву
про збільшення позовних вимог від
02.12.2013 року, в якій позивач просить суд
зобов'язати виконавчий комітет
Ужгородської міської ради
Закарпатської області забезпечити
позивача житлом шляхом прийняття
рішення про видачу їй ордера на
квартиру АДРЕСА_1 (Т. ІІІ а.с. 7-10), однак
відповідно до ухвали суду від 03.12.2013
року, яка занесена до журналу судового
засідання від 03.12.2013 року (Т.ІІІ а.с. 19-21)
у прийнятті даної заяви про збільшення
позовних вимог відмовлено з підстав ст.
137 КАС України, оскільки така подана
позивачем після початку судового
розгляду справи по суті на стадії
дослідження письмових доказів і
фактично змінює підстави та предмет
даного адміністративного позову.

Позовні вимоги викладені у заяві про
збільшення позовних вимог від 30.09.2013
року (Т. ІІ, а.с. 172-176) мотивовані тим, що
оскаржувані рішення є протиправними,
прийнятими відповідачами з порушенням
вимог чинного законодавства та є
такими, що фактично порушили її
конституційне право на житло і
позбавили її даного права на житло,
зокрема вказує на те, що такі є
зфальсифікованими та прийнятими
відповідно до нормативних актів, які
станом на 2001 рік втратили чинність.
Також зазначає, що відповідно до
протоколу засідання житлово-побутової
комісії УМВС України в Закарпатській
області від 22 грудня 2000 року, який
затверджено на спільному засіданні
колегії та профкому УМВС України в
Закарпатській області від 22.12.2000 року,
було затверджено попередній розподіл
квартири АДРЕСА_1 та виділено
пенсіонеру УМВС ОСОБА_7, склад сім'ї - 2-є
чоловік (він, та дружина - ОСОБА_1). Однак
в порушення вимог чинного
законодавства відповідачем - 1
приймається протокол засідання
житлово-побутової комісії УМВС України
в Закарпатській області від 20.02.2001 року,
яким відміняється попереднє рішення
від 22.12.2000 року, де вказана квартира
була виділена її чоловіку та їй, і
приймається інше незаконне рішення про
передачу лише її чоловіку ОСОБА_7 даної
квартири у власність, як пенсіонеру
УМВС, учаснику ліквідації наслідків на
Чорнобильській АЕС, інваліду Великої
Вітчизняної війни і тим самим
позбавляють позивача права на житло, а
саме на вищевказану квартиру. Дане
незаконне рішення відповідача-1 від
20.02.2001, яким фактично її позбавили права
на житло, слугувало в подальшому для
винесення відповідачем - 2 незаконного
рішення від 28.02.2001 року № 22 «Про
реєстрацію квартир на правах особистої
власності», яким у п. 5.4 зареєстровано
квартиру АДРЕСА_1 лише за її чоловіком
ОСОБА_7, а не за нею та її чоловіком, як
це передбачено законодавством України.

У судовому засіданні позивачка та її
представники збільшені позовні вимоги
за обставин викладених у позовній
заяві та заяві про збільшення позовних
вимог від 30.09.2013 року (Т. ІІ, а.с. 172-176)
підтримали повністю, просили суд їх
задовольнити. Також позивач пояснила,
що на квартирному обліку для
поліпшення житлових умов та отримання
житла вона не перебувала, так як не була
в України з 1995 року по 2009 рік, оскільки
на цей період виїхала на тимчасове
проживання у США.

Представник відповідача 1 -
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Закарпатській області
та профспілки, житлово-побутової
комісії Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Закарпатської області в судовому
засіданні проти задоволення даного
адміністративного позову заперечив і
пояснив, що оскаржуване рішення, а саме:
протокол засідання житлово-побутової
комісії УМВС України в Закарпатській
області від 20 лютого 2001 року, в частині
пунктів 1,2, що стосується відміни
рішення житлово-побутової комісії УМВС
України від 22 грудня 2000 року та
передачі у власність ОСОБА_7 квартири
АДРЕСА_1 житловою площею 38,9 кв. м.
прийнятий ними в межах та спосіб, що
передбачений чинним законодавством
України, оскільки таке рішення
передбачено нормативно правовими
актами та Законами України, зокрема
Житловим кодексом Української РСР,
який діяв на момент винесення даного
рішення відповідачем-1 від 20 лютого 2001
року та Законом України «Про міліцію»
який також визначає соціальний захист
працівників міліції.

Також представник відповідача - 1 в
судовому засіданні зазначив, що
будинок по АДРЕСА_1 належав Управлінню
УМВС України в Закарпатській області,
оскільки такий будувався для
забезпечення працівників міліції
житлом. Однак, у зв'язку з відсутністю
коштів для завершення його
будівництва, такий добудовувся за
кошти їх працівників, зокрема і
колишнього чоловіка позивачки ОСОБА_7
після чого і прийнято ними дане рішення
про передачу ОСОБА_7 вищевказаної
квартири, яка знаходиться у даному
будинку у власність. Також зазначила,
що відповідно до Житлового Кодексу
передбачено прийняття такого рішення
відповідачем, яким визначено право
забезпечення житлом громадян які
потребують поліпшення житлових умов і
на виконання вимог Закону України «Про
міліцію», який визначає порядок
соціального захисту працівників
міліції. В даному випадку
забезпечувався житлом саме їх
працівник - ОСОБА_7 Щодо відміни
попереднього рішення
житлово-побутової комісія Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Закарпатської області від 22 грудня 2000
року, то зазначила, що підставою для
цього стало додаткове вивчення питання
розподілу 8-ми квартирного будинку по
АДРЕСА_1 та лист Ужгородської міської
Ради № 02-9/8 від 11.01.2001 року згідно якого
було запропоновано повторно
розглянути питання розподілу
вищевказаного будинку у зв'язку
виявленням ряду суттєвих недоліків
вимог чинного законодавства. Крім того
пояснила, що відповідно до Акту № 31336,
щодо знищення не таємних справ та
журналів відділу ресурсного
забезпечення УМВС України в
Закарпатській області, який
затверджено начальником ВРЗ ГУМВС
України в Закарпатській області від
25.12.2008 року знищено всі документи за 2001 -
2003 роки, а тому надати суду документи,
які стали підставою для винесення ними
оскаржуваного рішення на даний час не
має можливості (Т - І а.с. 164-171).

Представник відповідача - 2 виконавчого
комітету Ужгородської міської ради, в
судовому засіданні також заперечив
проти задоволення даного позову і
просив у його задоволенні відмовити,
оскільки оскаржуване позивачем
рішення Ужгородського міськвиконкому
№ 22 від 28 лютого 2001 року «Про
реєстрацію квартир на правах особистої
власності», в частині пункту 5.4 щодо
реєстрації 2-х кімнатної квартири
АДРЕСА_1 на правах особистої власності
за ОСОБА_7 прийнято в межах та спосіб
передбачений чинним законодавством з
врахуванням рішення відповідача - 1, а
саме протоколу засідання
житлово-побутової комісії УМВС України
в Закарпатській області від 20 лютого 2001
року, як це передбачено Житловим
кодексом Української РСР, який діяв на
момент виникнення спірних
правовідносин. Також при прийнятті
даного рішення відповідач керувався і
Постановою Верховної ради від 22.02.1994
року «Про заходи щодо залучення
додаткових коштів на житлове
будівництво» № 24 і з врахуванням того,
що у будівництво будинку по АДРЕСА_1
залучені кошти громадян, в даному
випадку третьої особи ОСОБА_7,
відповідачем - 2 і було прийнято рішення
про реєстрацію на правах особистої
власності вищевказаної квартири за
ОСОБА_7

Також зазначив, що вказаний будинок
відповідно до рішення Виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
27.09.2000 № 162 «Про затвердження актів
державних приймальних та технічних
комісій» будинок по АДРЕСА_1 переданий
УМВС України в Закарпатській області
на баланс Ужгородського
міськвиконкому та зареєстрований за
даним міськвиконкомом (Т.ІІ а.с. 199), а
тому на час прийняття вищевказано
оскаржуваного позивачем рішення № 22
від 28 лютого 2001 року знаходився у
володіння відповідача - 2, який мав
право розпоряджатися майном, яке йому
належить і примати рішення з приводу
даного майна, що в даному випадку ним і
було зроблено при прийнятті рішення
щодо квартир у будинку по АДРЕСА_1.

Крім того зазначив, що він не може
надати документи які стали підставою
для винесення ними оскаржуваного
рішення, оскільки такі на даний момент
знищенні відповідно до Акту Управління
майном міста Ужгородської міської ради
№ 4 від 24.03.08 року «Про вилучення для
знищення документів, що не підлягають
зберіганню» (Т - І а.с. 172-173).

Також пояснив, що позивачка ОСОБА_1 не
перебувала на квартирному обліку як
особа яка потребує поліпшення житлових
умов, про що ним надано суду відповідну
довідку (Т. - ІІ а.с. 8).

Представник відповідача - 3
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції в Закарпатській
області в особі Реєстраційної служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції в судове засідання
не з'явився, однак в попередніх судових
засіданнях під час розгляду даної
справи представник відповідача
залишив на розсуд суду вирішення
питання щодо позовних вимог позивача,
додавши при цьому, що вразі наявності
рішення суду, яке набуде законної сили
про скасування свідоцтв про право
власності ними буде скасовано
відповідно запис № 11712 в книзі №57 про
реєстрацію права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_7.

Третя особа ОСОБА_7 та його представник
в ході судового розгляду заперечували
проти задоволення даного позову в
повному обсязі і просили суд у його
задоволенні відмовити, так як такий є
необґрунтований безпідставний і не
підтверджений належними та
допустимими доказами, які б
підтверджували факт того, що позивач
має право на вказану квартиру і
оскаржувані рішення взагалі
стосуються її охоронюваних законом
прав та інтересів.

Також ОСОБА_7 у своїх поясненнях
зазначив, що вказаний будинок
добудовувався за кошти його та інших
мешканців будинку, так як у УМВС
України були відсутні кошти, необхідні
для завершення будівництва по АДРЕСА_1

Для цього ним був отриманий у
Державному ощадному банку кредит для
внесення коштів у будівництво. Крім
того, позивачка була відсутня в України
більше 14 років, так як виїхала на
постійне проживання у США, а тому не має
ніякого права на дану квартиру, яку
йому надано у власність, як пенсіонеру
УМВС, учаснику ліквідації наслідків на
Чорнобильській АЕС та інваліду Великої
Вітчизняної війни у встановленому
законом порядку.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши у судовому засіданні
пояснення представників сторін та
оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
приходить до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено,
що Протоколом засідання
житлово-побутової комісії УМВС України
в Закарпатській області від 22 грудня
2000 року, який затверджений на спільному
засіданні колегії та профкому УМВС
України в Закарпатській області 25
грудня 2000 року, вирішено п. 1 -
затвердити попередній розподіл
квартири АДРЕСА_1; п. 2 - 2-х кімнатну
квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 38,9
кв. м виділити пенсіонеру УМВС ОСОБА_7.
Склад сім'ї - 2 чоловіки (він та дружина
ОСОБА_1) проживають по АДРЕСА_2. (а.с. 8).

Після чого, Протоколом засідання
житлово-побутової комісії УМВС України
в Закарпатській області від 20 лютого
2001 року, який затверджено на спільному
засіданні колегії та профкому УМВС
України в Закарпатській області 22
лютого 2001 року вирішено п. 1 - відмінити
рішення житлово-побутової комісії УМВС
України від 22 грудня 2000 року про
виділення пенсіонеру органів
внутрішніх справ ОСОБА_7 2-х кімнатної
квартири АДРЕСА_1; п. 2 - квартиру
АДРЕСА_1, житлова площа якої становить
38,9 кв. м., передати у власність
пенсіонеру УМВС України учаснику
ліквідації наслідків на Чорнобилькій
АЕС, інваліду Великої Вітчизняної
війни ОСОБА_7, який і став предметом
розгляду даної адміністративної
справи.

Разом з тим, судом встановлено, що
28 лютого 2001 року виконавчим комітетом
Ужгородської міської ради прийнято
рішення про реєстрацію квартир на
правах особистої власності, зокрема на
підставі рішення житлово-побутової
комісії УМВС України в Закарпатській
області, протокол від 20 лютого 2001 року,
затвердженого на спільному засіданні
колегії та профкому УМВС України в
Закарпатській області від 22 лютого 2001
року, відношення управління МВС від 22
лютого 2001 року № 3/74 зареєструвати
квартири у 8-ми квартирному житловому
будинку по АДРЕСА_1, що складається з 2-х
кімнат житловою площею 38,9 кв.м. за
пенсіонером УМВС, учасником
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобилькій АЕС, інвалідом Великої
Вітчизняної війни ОСОБА_7, мешканцем
АДРЕСА_2, яке також є предметом розгляду
даної адміністративної справи.

На підставі вказаного рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради ОСОБА_7 було видано
Свідоцтво про право власності на
квартиру по АДРЕСА_1 (Т. ІІ, а.с. 147), про що
було внесено відповідний
реєстраційний запис за № 11712 в книзі №
57, яке позивачка також просить визнати
протиправним та скасувати.

Відповідно до вимог ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

У відповідності до ст. 47
Конституції України кожен має право на
житло. Держава створює умови, за яких
кожний громадянин матиме змогу
побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального
захисту, житло надається державою та
органами місцевого самоврядування
безоплатно або за доступну для них
плату відповідно до закону. Ніхто не
може бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Згідно вимог ст. 9 Житлового
кодексу Української РСР (чинний на
момент виникнення спірних
правовідносин) громадяни мають право
на одержання у безстрокове
користування у встановленому порядку
жилого приміщення в будинках
державного чи громадського житлового
фонду або в будинках
житлово-будівельних кооперативів. Крім
того, громадяни мають право на
приватизацію квартир (будинків)
державного житлового фонду або
придбання їх у житлових кооперативах,
на біржових торгах, шляхом
індивідуального житлового будівництва
чи одержання у власність на інших
підставах, передбачених
законодавством України. Ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом. Житлові права охороняються
законом, за винятком випадків, коли
вони здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Вищенаведеними нормами закону
передбачено право особи на одержання
житла та забезпечення житлом, якщо
особа потребує покращення житлових
умов.

Позивачка, згідно обставин викладених
в позовній заяві та наданих нею та її
представниками в ході судового
розгляду, стверджує, що оскаржуваними
діями та рішеннями суб'єктів владних
повноважень порушено її передбачене
законом право на житло.

Слід зазначити, що відповідно до п. 5, 6
ст. 15 Житлового кодексу Української РСР
(чинний на момент виникнення спірних
правовідносин) Виконавчі комітети
районних, міських, районних у містах
Рад народних депутатів у межах і в
порядку, встановлених законодавством
здійснюють облік громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, а
також контроль за станом цього обліку
на підприємствах, в установах,
організаціях, затверджують рішення про
взяття громадян за місцем роботи на
облік потребуючих поліпшення житлових
умов; приймають рішення про надання
жилих приміщень у будинках житлового
фонду місцевої Ради, затверджують
спільні рішення адміністрації і
профспілкового комітету підприємства,
установи, організації про надання
жилих приміщень у будинках відомчого
житлового фонду;

Аналізуючи норму вказаної статті суд
вказує на те, що отриманню житла
передує рішення про взяття на облік
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов.

Порядок одержання у користування
жилого приміщення передбачений ст. 31
Житлового кодексу Української РСР, у
відповідності до якої громадяни, які
потребують поліпшення житлових умов,
мають право на одержання у
користування жилого приміщення в
будинках державного або громадського
житлового фонду в порядку,
передбаченому законодавством Союзу
РСР, цим Кодексом та іншими актами
законодавства Української РСР. Жилі
приміщення надаються зазначеним
громадянам, які постійно проживають у
даному населеному пункті (якщо інше не
встановлено законодавством Союзу РСР і
Української РСР), як правило, у вигляді
окремої квартири на сім'ю.

Отже, з врахуванням даної статті
кодексу, необхідною умовою для
отримання житла позивачкою у вигляді
окремої квартири на сім'ю, є її
постійне проживання у населеному
пункті, в даному випадку у м. Ужгороді.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи та поясненнями
позивачки така з 1995 р. по 2009 р.
перебувала у США, а отже ,на момент
винесення оскаржуваних позивачем
рішень, якими третій особі - ОСОБА_7
передано та зареєстровано на правах
особистої власності квартиру АДРЕСА_1,
така була відсутня на території
України.

Факт постійного проживання ОСОБА_1 у
США з 1995 по 2009 ріку підтверджується
поясненнями самої позивачки та третьої
особи - ОСОБА_7, а також наявним у
матеріалах справи рішення
Апеляційного суду Закарпатської
області від 27 травня 2011 року (Т.І, а.с.
70-71), і у відповідності до ст.. 72 КАС
України не потребують доказування.

Таким чином, необхідної умови, а саме:
постійного проживання у м. Ужгороді,
для отримання права на одержання у
користування жилтлового приміщення в
будинках державного або громадського
житлового фонду у позички не було.

Потребуючими поліпшення житлових умов
у відповідності до ст. 34 ЖК Української
РСР визнаються громадяни: 1)
забезпечені жилою площею нижче за
рівень, що визначається в порядку,
встановлюваному Радою Міністрів
Української РСР і Українською
республіканською радою професійних
спілок; 2) які проживають у приміщенні,
що не відповідає встановленим
санітарним і технічним вимогам; 3) які
хворіють на тяжкі форми деяких
хронічних захворювань, у зв'язку з чим
не можуть проживати в комунальній
квартирі або в одній кімнаті з членами
своєї сім'ї. Перелік зазначених
захворювань затверджується
Міністерством охорони здоров'я
Української РСР за погодженням з
Українською республіканською радою
професійних спілок; 4) які проживають за
договором піднайму жилого приміщення в
будинках державного або громадського
житлового фонду чи за договором найму
жилого приміщення в будинках
житлово-будівельних кооперативів; 5)
які проживають тривалий час за
договором найму (оренди) в будинках
(квартирах), що належать громадянам на
праві приватної власності; 6) які
проживають у гуртожитках. Громадяни
визнаються потребуючими поліпшення
житлових умов і з інших підстав,
передбачених законодавством Союзу РСР
і Української РСР. Громадяни, які
потребують поліпшення житлових умов,
беруться на облік для одержання жилих
приміщень у будинках державного і
громадського житлового фонду.

Згідно норм ст. 39 Житлового кодексу
Української РСР (чинний на момент
виникнення спірних правовідносин)
громадяни беруться на облік
потребуючих поліпшення житлових умов:
за місцем проживання - виконавчим
комітетом районної, міської, районної в
місті, селищної, сільської Ради
народних депутатів за участю
громадської комісії з житлових питань,
створюваної при виконавчому комітеті;
за місцем роботи - спільним рішенням
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації і
відповідного профспілкового комітету.
При цьому беруться до уваги
рекомендації трудового колективу.
Рішення про взяття громадян на облік
потребуючих поліпшення житлових умов
за місцем роботи затверджується
виконавчим комітетом районної,
міської, районної в місті, селищної,
сільської Ради народних депутатів.

Отже, з врахуванням норм даного
Кодексу, позивачка має довести суду, що
вона дійсно потребувала поліпшення
житлових умов та перебувала на обліку
потребуючих поліпшення житлових умов
за місцем проживання або за місцем
роботи, що є необхідною умовою, як це
передбачено ст. ст. 34, 39 Житлового
кодексу Української РСР.

Як встановлено судом з пояснень
позивачки, наданих нею у ході судового
засідання, така на обліку потребуючих
поліпшення житлових умов за місцем
роботи та місцем проживання не
перебувала, що також підтверджується
довідкою Ужгородської міської ради за
№ 24-10/811 від 04 липня 2013 року (Т. ІІ, а.с. 8).

А отже, суд вказує на те, що у позивачки
відсутні обставини, передбачені
вказаним кодексом, на отримання житла
та в ході судового розгляду справи по
суті не доведено право на отримання
житла, а саме квартири АДРЕСА_1, яка
передана ОСОБА_7 у власність.

Між тим, слід також зазначити, що як
встановлено у ході судового розгляду
та вбачається з архівного витягу від
09.12.11 №Б-6487/02-20, який наданий позивачем
та міститься матеріалах даної
адміністративної справи, ОСОБА_7 та
членам його сім'ї у складі 5-ти чоловік
згідно рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради депутатів
трудящих за № 333 від 15 липня 1974 року
було видано ордери на вселення у
квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 70,27
кв. м. (Т.ІІІ, а.с. 11)

Квартира АДРЕСА_2 згідно Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» на підставі
розпорядження Голови фонду
комунального майна Ужгородської
міської ради народних депутатів «Про
приватизацію державного житлового
фонду» від 27 липня 1994 року № 7 передана
на праві приватної спільної сумісної
власності ОСОБА_7 та членам його сім'ї, а
саме - дружині - ОСОБА_1, дочці - ОСОБА_9,
онучці - ОСОБА_10 (Т.ІІІ, а.с. 14).

Судом також встановлено, що 22 листопада
2000 року виконавчим комітетом
Ужгородської міської ради прийнято
рішення за № 201, яким відмінено п. 31
розпорядження МФКМ № 7 від 27 липня 1994
року про передачу квартири АДРЕСА_2, у
зв'язку з чим вищевказане свідоцтво
анульовано. (Т. - ІІІ, а.с. 17).

Таким чином, анулювання даного
свідоцтва позбавило позивачку лише
права приватної спільної сумісної
власності на вказану квартиру по
АДРЕСА_2, а не права користування нею та
проживання в ній. Отже, квартира
АДРЕСА_2 перейшла у попередній стан, а
саме визначений рішенням виконавчого
комітету Ужгородської міської ради
депутатів трудящих № 333 від 15 липня 1974
року. (Т. - ІІІ, а.с. 11).

Разом з тим, суд зазначає, що 24 жовтня
2001 року виконавчим комітетом
Ужгородської міської ради прийнято
рішення за № 181, яким на підставі Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» передано на праві
приватної, спільної, сумісної
власності гр. ОСОБА_9 та членам її сім'ї,
а саме - дочці - ОСОБА_11 та племінниці -
ОСОБА_12 (Т.-ІІІ, а.с.19).

Отже, у зв'язку із прийняттям даного
рішення, а саме з 24 жовтня 2001 року
позивачка фактично позбавлена права на
житло, так як таке перейшло до інших
осіб.

Наведені обставини підтверджують факт
того, що позивачка з 1974 року по 24 жовтня
2001 року, до передачі на праві приватної,
спільної, сумісної власності квартири
АДРЕСА_2 іншим особам, була забезпечена
житлом.

Як вбачається з оскаржуваних
позивачкою рішень, а саме Протоколу
засідання житлово-побутової комісії
УМВС України в Закарпатській області
від 20 лютого 2001 року та рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 28 лютого 2001 року про
реєстрацію квартир на правах
особистої власності квартири АДРЕСА_1,
то такі прийняті відповідачами у
період коли позивачка була забезпечена
житлом, тобто до 24 жовтня 2001 року, що в
свою чергу спростовує доводи
позивачки, що така мала право на
отримання даної квартири у будинку по
АДРЕСА_1.

З приводу посилань позивачки на
неправомірність дій відповідачів, суд
зазначає наступне.

У судовому засіданні встановлено, що 27
вересня 2000 року виконавчим комітетом
Ужгородської міської ради прийнято
рішення «про затвердження актів
державних приймальної та технічної
комісій», яким затверджено акти
державних приймальної та технічної
комісій про введення в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів - 8-ми
квартирного житлового будинку по
АДРЕСА_1 УМВС України в Закарпатській
області, загальною площею 595,6 кв. м.;
УМВС України в Закарпатській області
передано 8-ми квартирний житловий
будинок по АДРЕСА_1 на баланс
міськвиконкому та Ужгородському
державному міжрегіональному
виробничому бюро технічної
інвентаризації зареєструвати вказаний
будинок за міськвиконкомом. (Т.ІІІ, а.с.
16).

Отже, на момент винесення
відповідачами оскаржуваних рішень, 8-ми
квартирний житловий будинок по
АДРЕСА_1 знаходився на балансі
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради, а тому у відповідності до
ст. 30 Закону України «Про місцеве
самоврядування», яким визначено право
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад на розподіл та
надання відповідно до законодавства
житла, що належить до комунальної
власності. Таким чином, Відповідач 2
діяв в межах повноважень визначених
Законом України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Разом з тим, ст. 53 Житлового кодексу
Української РСР жилі приміщення в
будинках громадського житлового фонду
надаються громадянам за спільним
рішенням органу відповідної
організації та її профспілкового
комітету з наступним повідомленням
виконавчому комітетові відповідно
районної, міської, районної в місті,
селищної, сільської Ради народних
депутатів про надання жилих приміщень
для заселення.

У відповідності до норм даної статті
Житлового кодексу відповідачем-1 саме
прийнято Протокол засідання
житлово-побутової комісії УМВС України
в Закарпатській області від 20 лютого
2001 року, який затверджено на спільному
засіданні колегії та профкому УМВС
України в Закарпатській області 22
лютого 2001 року вирішено п. 1 - відмінити
рішення житлово-побутової комісії УМВС
України від 22 грудня 2000 року про
виділення пенсіонеру органів
внутрішніх справ ОСОБА_7 2-х кімнатної
квартири АДРЕСА_1, житлова площа якої
становить 38,9 кв.м., передати у
власність пенсіонеру УМВС України
учаснику ліквідації наслідків на
Чорнобилькій АЕС, інваліду Великої
Вітчизняної війни ОСОБА_7, чим
спростовуються твердження позивачки
та її представників про
неправомірність дій відповідача - 2.

Щодо позовних вимог про визнання
неправомірних дій відповідача - 1 по
винесенню оскаржуваного Протоколу
засідання житлово-побутової комісії
УМВС України в Закарпатській області
від 20 лютого 2001 року, то слід зазначити,
що таке винесено у відповідності до ст.
45 Житлового Кодексу УРС, якою
передбачено, що у першу чергу жилі
приміщення надаються потребуючим
поліпшення житлових умов інвалідам
Великої Вітчизняної війни та сім'ям
воїнів (партизанів), які загинули чи
пропали безвісти, і прирівняним до них
у встановленому порядку особам, яким
являється третя особа - ОСОБА_7, що
підтверджено відповідною копією
посвідчення, наявною у матеріалах
справи (Т.-ІІ, а.с.12).

Крім того, Відповідач 1 при винесенні
оскаржуваного рішення керувався також
Законом України «Про міліцію», який
визначає соціальний захист
працівників міліції, оскільки ОСОБА_7 є
пенсіонером УМВС України в
Закарпатській області та учасник
ліквідації наслідків на
Чорнобильській АЕС, що також
підтверджено відповідними копіями
посвідчень, наявних у матеріалах
справи (Т.-ІІ, а.с.9-13).

Також необхідно зазначити, що
підставою для винесення оскаржуваного
рішення відповідача-1 стало і те, що
третя особа - ОСОБА_7 приймав дольову
участь у добудові вказаного будинку по
АДРЕСА_1, який будувався з початку за
кошти УМВС України в Закарпатській
області, яке являлося забудовником
вказаного будинку, на що третьою особою
отримано кредит у Державному
Ощадбанку, підтвердженням чого є
кредитна справа, яка надана суду для
огляду у судовому засіданні (справа №
1019084) та копії якої приєднано до
матеріалів судової справи (Т.-ІІІ,
а.с.35-84).

З даних документів вбачається, що третя
особа - ОСОБА_7 отримала кредит у сумі
10000 гривень на 25 років на будівництво
будинку у м. Ужгород, мкр-н «Боздош» поз.
186 згідно рішення, а саме розпорядження
голови міського управління
Ужгородської міської ради від 18.06.1993
року № 264 «Про дозвіл на розробку
проектно-кошторисної документації,
проведення добудов видачу документів
на правову реєстрацію», яким дозволено
юридичним та фізичним особам вносити
свої кошти для завершення будівництва
будинку поз. 182,186 в мікрорайоні
«Боздош», згідно генплану (Т.-ІІІ, а.с.44).

З наявної довідки міського відділу в
справах будівництва та архітектури від
17.04.2000 року № 267, яка міститься в
матеріалах інвентарної справи № 4124
будинку по АДРЕСА_1, судом встановлено,
що згідно адресного плану міста та
плану забудови району будинками надана
поштова адреса АДРЕСА_1 (Т.-ІІ, а.с.118)

Ці докази підтверджують, що третьою
особою ОСОБА_7 було отримано кредит
саме для закінчення будівництва
будинку по АДРЕСА_1, в якому йому за
наслідками винесення відповідачам
рішень передано у власність квартиру №
2 у даному будинку і спростовують
пояснення позивача та її представників
про те, що вказана квартира була
передана йому у власність неправомірно
без наявних для цього законних підстав.

Дані обставини дають суду можливість
дійти до висновку про те, що Відповідач
1 при прийнятті оскаржуваного рішення
діяв в межах повноважень та в спосіб
передбачений законом, що стало
наслідком соціального захисту
працівника міліції ОСОБА_7 за
правовідносин що виникають між третьою
особою ОСОБА_7 та відповідачем-1.

Враховуючи всі вищевказані обставини,
суд приходить до висновку, про те, що
оскаржувані рішення та дії
відповідачів є правомірними та
прийнятими ними у відповідності до
вимог чинного законодавства і
позивачем не доведено перед судом
належними та допустимими доказами про
те, що вказані рішення відповідачів
порушують права та зачіпають
охоронювані законом інтереси, в даному
випадку щодо позбавлення її
визначеного чинним законодавством
України права на житло.

Що стосується інших позовних вимог, а
саме - визнання нечинним свідоцтво про
право особистої власності під номером
22 на квартиру АДРЕСА_1 видане ОСОБА_7 13
березня 2001 року підставі рішення №22
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради «Про реєстрацію квартир
на правах особистої власності» від 28
лютого 2001 року; визнання нечинним і
скасувати дублікат свідоцтва на право
особистої власності на квартиру
АДРЕСА_1 видане ОСОБА_7 серії СА.С №179341
від 23 квітня 2010 року ОСОБА_7 на підставі
рішення №22 виконавчого комітету
Ужгородської міської ради від 28.02.2001
року; визнання нечинним і скасувати
запис № 11712 в книзі №57 про реєстрацію
права власності на квартиру АДРЕСА_1 за
ОСОБА_7 від 26.04.2010 року, що був
здійснений на підставі дубліката
свідоцтва на право особистої власності
на квартиру АДРЕСА_1, у серії САС №179341
від 23 квітня 2010 року виданого на
підставі рішення №22 виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
28.02.2001 року, то суд вказує на те, що дані
документи прийняті на підставі рішень
відповідачів 1 та 2, які являються
предметом розгляду даної справи і
судом визнані такими, що відповідають,
на момент їх винесення, чинному
законодавству України, а отже вказані
вимоги позивача не можуть бути
задоволеними.

Щодо інших зазначених позивачем та її
представниками обставин з приводу
оскарження вищезазначених рішень, а
саме: відсутність у відповідача -2
повноважень для прийняття рішення
оскаржуваного рішення, незаконне
переведення відповідачем-1 будинку з
державного фонду у комунальну
власність, підробку підписів та
фальсифікування документів щодо
даного будинку по АДРЕСА_1 то слід
зазначити що рішення Ужгородської
міської ради від 27.09.2000 року № 162, яким
передано на баланс міськвиконкому і
зареєстровано даний будинок АДРЕСА_1 за
Ужгородським міськвиконком ніким не
скасовано і це рішення, в даному
випадку не породжує, не змінює та не
припиняє права та інтереси позивача у
сфері публічно-правових відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд
вважає, що в даному випадку
відповідачами доведено правомірність
дій та оскаржуваних позивачем рішень,
так як такі прийнятий ними в межах та
спосіб, що передбачені чинними на
момент виникнення спірних
правовідносин нормативно правовими
актами.

Дослідивши за вимогами ст. 86
Кодексу адміністративного судочинства
України наявні у матеріалах справи
докази та пояснення сторін, надані під
час розгляду справи, суд приходить до
переконання, що в даному випадку у
задоволенні даного адміністративного
позову слід відмовити повністю.

На підставі наведено та керуючись
статтями 2, 3, 11, 70, 71, 86, 94, 160-163, Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову за позовною заявою ОСОБА_1 до
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Закарпатській області
та профспілки, житлово-побутової
комісії Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Закарпатській області, виконавчого
комітету Ужгородської міської ради,
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції в Закарпатській
області в особі Реєстраційної служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції про визнання
протиправними дій посадових осіб,
визнання протиправними і скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії, третя особа ОСОБА_7 - відмовити
повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції. Апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Головуючий суддя Суддя
Суддя
C.А. Гебеш С.Є. Гаврилко Т.В. Скраль