Справа № 826/13405/13-а
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Качур І.А.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

22 січня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді:
Чаку Є.В.,

суддів:
Мєзєнцева Є.І., Старової
Н.Е.

за участю секретаря
Муханькової Т.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду апеляційну скаргу
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
10 вересня 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовною заявою
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
(далі - відповідач) про визнання рішення
відповідача від 31 липня 2013 року про
відмову у визнанні позивача учасником
бойових дій на території інших
держав - протиправним та незаконним, та
скасування його, визнання позивача
учасником бойових дій на території
інших держав, зобов'язання відповідача
видати позивачу посвідчення учасника
бойових дій встановленого зразка.

Окружний адміністративний суд міста
Києва своєю постановою від 10 вересня 2013
року адміністративний позов
задовольнив.

Не погоджуючись з судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 10 вересня 2013 року
та постановити нову про відмову в
задоволенні адміністративного позову.
На думку апелянта, зазначену постанову
суду прийнято з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи
та дослідивши докази, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
суду - без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся з заявою до
відповідача про визнання його
учасником бойових дій на території
інших держав.

За результатами розгляду заяви,
відповідачем листом № 14/896 від 31.07.2013
року повідомлено про відсутність
правових підстав для визнання позивача
учасником бойових дій.

Матеріалами справи підтверджено, що
позивач під час навчання у
Київській вищій школі МВС СРСР ім. Ф.Є.
Дзержинського, відповідно до наказу
начальника КВШ МВС СРСР від 06.12.1988 року
№ 161 відряджався до міста Єреван,
Вірменської РСР для безпосередньої
участі у виконанні спеціального
завдання з 17.12.1988 року по 07.03.1989 року
(довідка від 20.06.2013 року № 46/107-721).

У відповідності з п. 2 ст. 6 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»
учасниками бойових дій визнаються
учасники бойових дій на території
інших країн - військовослужбовці
Радянської Армії, Військово-Морського
Флоту, Комітету державної безпеки,
особи рядового, начальницького складу
і військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР
(включаючи військових та технічних
спеціалістів і радників), працівники
відповідних категорій, які за рішенням
Уряду колишнього Союзу РСР проходили
службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період
велися бойові дії, і брали участь у
бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів).

Перелік держав, зазначених у цьому
пункті, періоди бойових дій у них та
категорії працівників визначаються
Кабінетом міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 63 від 08.02.1994 року «Про організаційні
заходи щодо застосування Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»
затверджено перелік держав, яким
надавалася допомога за участю
військовослужбовців Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки та осіб рядового,
начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР,
військовослужбовців Збройних Сил,
Служби безпеки, Служби зовнішньої
розвідки, інших військових формувань,
осіб рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ, і періодів
бойових дій на їх території, де також
міститься вказівка, що бойові дії
велися і в інших країнах після грудня
1979 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що 24.08.1991 року
внаслідок проголошення України
незалежною демократичною державою,
Україна стала незалежною державою по
відношенню до будь-якої країни, в т.ч. і
по відношенню до колишнього Союзу РСР.
Таким чином, враховуючи те, що
визначення «інші країни після 1979 року»
міститься в Постанові Кабінету
Міністрів України, яка прийнята у
відповідності до законодавства
незалежної держави України, то термін
«інші країни» слід розуміти по
відношенню саме до незалежної держави
Україна, а не по відношенню до
колишнього Союзу РСР.

В примітці № 6 вищезазначеної
постанови, встановлено, що Генеральним
штабом Збройних Сил колишнього Союзу
РСР і після 1979 року направлялися
військові фахівці в країни, на
території яких велися бойові дії, але
Генеральний штаб Збройних Сил України
не володіє повною інформацією куди
направлялися. Військовим фахівцям у
таких випадках пільги надавалися на
підставі довідок 10 Головного
управління Генерального штабу
Збройних Сил СРСР про їх особисту
участь у бойових діях.

Колегія суддів зазначає, що на відміну
від приміток №№ 1, 2, 3, 4, 5, 7, примітка
№ 6 не обмежує коло осіб на яких
розповсюджується позиція «інші країни
після 1979 року».

Крім того слід зазначити, що чинне
законодавство України не містить
визначення терміну «бойові дії», а
також вичерпних характеристик, які б
давали можливість визначити певні дії
як бойові. Таким чином при визначенні,
чи мають дії, в яких позивач брав участь
на території Вірменської РСР характер
бойових, слід враховувати в повному
обсязі обставини, які супроводжували
його перебування на зазначених
територіях.

Хоча Республіка Вірменія не включена у
перелік держав і періодів бойових дій,
судом при розгляді справи встановлено,
що позивач виконував завдання в умовах
масових заворушень та безпорядків при
міжетнічних збройних конфліктах, які
відбувалися на території Вірменської
РСР.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що позов ОСОБА_2
підлягає задоволенню, а тому
апеляційну скаргу Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві необхідно
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 10 вересня 2013 року - без
змін.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198,
200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві - залишити
без задоволення.

Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
10 вересня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів в касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого адміністративного
суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст виготовлений 22.01.2014 року.

Головуючий суддя
Чаку Є.В.

Судді:
Мєзєнцев Є.І.

Старова Н.Е.