Справа № 0124/7459/12 (2а/121/13/13)
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року м.
Київ К/800/42127/13

Колегія Вищого адміністративного суду
України у складі:

головуючого - судді: Олексієнка М.М.,

суддів: Ємельянової В.І.,

Рецебуринського
Ю.Й.,

здійснивши попередній розгляд справи
за адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Ялтинської міської ради (далі - Рада),
виконавчого комітету Ялтинської
міської ради (далі - виконавчий
комітет), третя особа: ОСОБА_3 про
визнання дій протиправним за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову
Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим від 24 травня 2013 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 16 липня 2013
року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом, відповідно до якого з
урахуванням уточнених позовних вимог
просив:

визнати протиправними дії Ради,
допущені при розгляді його заяви від 21
лютого 2012 року про прийняття рішення
щодо знесення самовільно збудованого
ОСОБА_3 гаража у районі будинку АДРЕСА_1;

зобов'язати відповідачів розглянути на
найближчому засіданні зазначене
звернення відповідно до вимог Закону
України «Про звернення громадян» та
прийняти рішення про знесення гаража;

зобов'язати виконавчий комітет, Раду
усунути перешкоди в користуванні
належною йому на праві власності
земельною ділянкою площею 0.0300 га, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом
демонтажу металевого гаражу,
встановленого ОСОБА_3 на землях
Ялтинської міської Ради на шляху
узгодженого виносу міського
каналізаційного колектору.

Посилався на незаконність дій
відповідачів, які виразилися в
неналежному розгляді звернення та не
прийнятті рішення про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, яка належить йому на праві
власності.

Постановою Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 24
травня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 16 липня 2013 року, позов задоволено
частково. Зобов'язано Ялтинську міську
раду розглянути заяву ОСОБА_2 від 21
лютого 2012 року та надати йому відповідь
відповідно до вимог Закону України
«Про звернення громадян». У решті в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційні скарзі позивач, з
посиланням на порушення норм
матеріального та процесуального права,
допущені судами, просить попередні
рішення скасувати і ухвалити нове про
задоволення позову в повному обсязі.
Вказує на те, що судами не повно
з'ясовані обставини справи, невірно
застосовано положення законів України
«Про місцеве самоврядування», «Про
звернення громадян» та норми
Земельного кодексу України. Допущено
ряд порушень процесуального
законодавства.

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), колегія суддів
приходить до висновку про відмову в
задоволенні касаційної скарги з
урахуванням наступного.

Як установлено судами, ОСОБА_2 21 лютого
2012 року звернувся до Ради із заявою, в
якій просив прийняти рішення про
знесення самовільно встановленого
ОСОБА_3 металевого гаража в районі
будинку АДРЕСА_1.

Відповідь на звернення надано листом
заступника начальника управління
містобудування, архітектури та
регіонального розвитку Ялтинської
міської ради від 03.04.2012 року, згідно
якого позивача повідомлено про
необхідність знесення гаража ОСОБА_3 в
місячний строк.

Суди попередніх інстанцій прийшли до
обґрунтованого висновку, що така
відповідь свідчить про протиправність
дій Ради.

Питання практичної реалізації
громадянами наданого їм Конституцією
України права вносити в органи
державної влади, об'єднання громадян
відповідного їх статуту пропозиції про
поліпшення їх діяльності, викривати
недоліки в роботі, оскаржувати дії
посадових осіб, державних і
громадських органів врегульовані
Законом України від 2 жовтня 1996 року №
393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі -
Закон № 393/96-ВР). Саме цей закон
забезпечує громадянам України
можливості для участі в управлінні
державними і громадськими справами,
для впливу на поліпшення роботи
органів державної влади і місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, для відстоювання своїх прав
і законних інтересів та відновлення їх
у разі порушення.

Відповідно до частини першої, третьої,
четвертої статті 15 Закону 393/96-ВР органи
державної влади, місцевого
самоврядування та їх посадові особи,
керівники та посадові особи
підприємств, установ організацій
незалежно від форм власності, об'єднань
громадян, до повноважень яких належить
розгляд заяв (клопотань), зобов'язані
об'єктивно і вчасно розглядати їх,
перевіряти викладені в них факти,
приймати рішення відповідно до чинного
законодавства і забезпечувати їх
виконання, повідомляти громадян про
наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами
розгляду заяв (клопотань) в
обов'язковому порядку дається тим
органом, який отримав ці заяви і до
компетенції якого входить вирішення
порушених у (клопотаннях) питань, за
підписом керівника або особи, яка
виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні
вимог, викладених у заяві (клопотанні),
доводиться до відома громадянина в
письмовій формі з посиланням на Закон і
викладенням мотивів відмови, а також із
роз'ясненням порядку оскарження
прийнятого рішення.

В порушення вимог вище згаданого
Закону, відповідачем, в особі Ради,
звернення ОСОБА_2 належним чином
розглянуто не було. Зокрема, органом
місцевого самоврядування факти,
викладені в заяві, не перевірялися.
Рішення по суті заявлених вимог не
приймалось. Відповідь надана не тим
органом, який отримав заяву і до
компетенції якого входить вирішення
порушених питань.

З урахуванням зазначених норм Закону,
висновок судів про зобов'язання Раду
розглянути заяву ОСОБА_2 від 21.02.2012 року
за правилами і в порядку, передбаченому
Законом № 393/96 - ВР, є законним.

Рішення судів в частині відмови в
задоволенні позову про зобов'язання
відповідачів, шляхом демонтажу
самовільно збудованого ОСОБА_3 гаража,
усунути перешкоди в користуванні
земельною ділянкою теж відповідає
вимогам закону.

Як вірно зазначено судами, загальні
правила про наслідки самочинного
будівництва встановлені Цивільним
кодексом України (далі - ЦК України).
Відповідно до частини сьомої статті 376
цього кодексу у разі істотного
відхилення від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотного порушення
будівельних норм і правил суд за
позовом відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Виходячи із зазначених норм Закону, суд
за позовом відповідного органу
державної влади та місцевого
самоврядування може постановити
рішення про знесення самочинного
будівництва.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
зазначених висновків судів не
спростовують і не дає підстав вважати
рішення такими, що ухвалені з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Зокрема, при розгляді справи судами
враховані зібрані докази, у тому числі
рішення судів попередніх інстанцій,
які набрали законної сили, про що
свідчить зміст судових рішень.

Відповідно до статті 97 КАС України суд
за клопотанням однієї із сторін
визначає грошовий розмір судових
витрат, які повинні бути їй
компенсовані. За правилами цієї статті
клопотання сторони про визначення
грошового розміру судових витрат може
бути заявлено:

І) до ухвалення судового рішення у
справі - з тією метою, щоб суд визначив у
судовому рішенні і розмір судових
витрат;

2) після ухвалення судового рішення у
справі, якщо суд не вирішив питання
про)розподіл судових витрат або
вирішив його, але не визначив
конкретного їх розміру.

Позивачем клопотання про стягнення
судових витрат не заявлялося.

Фіксування судових засідань
здійснювалося технічним засобом. При
цьому диск апеляційного суду
прослуховується.

З урахуванням наведеного, керуючись
статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
постанову Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 24
травня 2013 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 16 липня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді:
М.М. Олексієнко

В.І. Ємельянова

Ю.Й. Рецебуринський