Справа № 813/1640/13-а
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

29 січня 2014 року Справа № 13029/13/876

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Шавеля Р.М.,

суддів
Костіва М.В. та Савицької Н.В.,

з участю секретаря судового засідання -
Бєлкіної Н.І.,

а також сторін (їх представників):

від відповідача -
Цебрівського Р.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у Львівській
обл. на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
25.09.2013р. у адміністративній справі за
позовом ОСОБА_2 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Львівській обл. про визнання
бездіяльності протиправною,
зобов'язання нарахувати та виплатити
одноразову грошову допомогу, -

В С Т А Н О В И Л А:

01.03.2013р. позивач ОСОБА_2 звернувся до
суду з адміністративним позовом, в
якому, із врахуванням поданої під час
розгляду справи заяви про уточнення
позовних вимог, просив визнати
протиправною бездіяльність Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України /ГУ МВС/ у Львівській обл.
щодо нарахування та виплати старшому
лейтенанту міліції ОСОБА_2 одноразової
грошової допомоги в розмірі 50
відсотків місячного грошового
забезпечення за кожний повний
календарний рік служби на підставі ст.9
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» № 2262-ХТІ від 09.04.1992р. та абз.2 п.10
постанови КМ України «Про порядок
обчислення вислуги років, призначення
та виплати пенсій і грошової допомоги
особам офіцерського складу,
прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та членам їхніх сімей» № 393 від
17.07.1992р. (в редакції від 04.11.2009р.);
зобов'язати ГУ МВС України у Львівській
обл. нарахувати та виплатити старшому
лейтенанту міліції ОСОБА_2 одноразову
грошову допомогу в розмірі 50 відсотків
місячного грошового забезпечення за
кожний повний календарний рік служби
на підставі ст.9 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992р. та абз.2 п.10
постанови КМ України «Про порядок
обчислення вислуги років, призначення
та виплати пенсій і грошової допомоги
особам офіцерського складу,
прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та членам їхніх сімей» № 393 від
17.07.1992р. (в редакції від 04.11.2009р.) (а.с.3-7,
110).

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 25.09.2013р.
заявлений позов задоволено (а.с.132-137).

Не погодившись із винесеним судовим
рішенням, його оскаржив відповідач ГУ
МВС України у Львівській обл., який
покликаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, просить рішення суду
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою у задоволенні заявленого позову
відмовити (а.с.140-143).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що на момент виникнення спірних
правовідносин розглядувана одноразова
грошова допомога підлягала виплаті
особам, які мають право на пенсію за
Законом України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», при звільненні зі служби, у тому
числі, за станом здоров'я. Також ст.9-1
вказаного Закону передбачала виплату
допомоги особам, звільненим зі служби,
які не мали права на пенсію.

Оскільки ОСОБА_2 був звільнений з
органів внутрішніх справ без права на
пенсію, тому правові підстави для
нарахування йому одноразової грошової
допомоги в апелянта були відсутніми,
при цьому дії відповідача щодо
невиплати цієї допомоги слід вважати
правомірними.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача на
підтримання поданої скарги,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Як слідує із матеріалів справи,
відповідно до наказу № 303 о/с від
30.09.2010р. старшого лейтенанта міліції
ОСОБА_2, інспектора з адміністративної
практики батальйону
дорожньо-патрульної служби відділу ДАІ
з ОАТ м.Львова та АТІ при ГУ МВС, з
01.10.2010р. звільнено у запас Збройних Сил
України на підставі підпункту п.64 «б»
«Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ», - через
хворобу (а.с.8).

Підставою звільнення є свідоцтво про
хворобу НОМЕР_1 від 14.09.2010р. (а.с.9).

Після звільнення позивач 20.10.2010р.
звернувся до начальника УДАІ ГУ МВС
України у Львівській обл. з письмовою
заявою, в якій просив нарахувати та
виплатити йому одноразову грошову
допомогу в розмірі 50 відсотків
місячного грошового забезпечення за
кожний повний календарний рік служби
відповідно до ч.1 ст.9 Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби та
деяких інших осіб» (а.с.15).

У відповідь на вказану заяву
відповідач листом № 9/П-20ку від 24.11.2010р.
повідомив позивача з посиланням на ч.1
ст.9, ст.ст.12, 18 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби та деяких інших
осіб», що виплата одноразової грошової
допомоги йому не виплачувалась у
зв'язку з тим, що на день звільнення у
позивача не було права на пенсію за
вислугою років та права на пенсію по
інвалідності (а.с.16).

Після встановлення 08.08.2012р. позивачеві
третьої групи інвалідності (а.с.14, 24) та
його звернення 16.08.2012р. до відповідача
за виплатою вихідної допомоги, ГУ МВС
України у Львівській обл. листом №
36/П-285 від 27.08.2012р. відмовив у її виплаті,
оскільки інвалідність позивачеві
встановлена внаслідок захворювання,
яке пов'язане з участю в бойових діях
при виконанні обов'язків військової
служби (а.с.18), а на повторну заяву від
23.10.2012р. відповідач повідомив про те, що
на позивача не розповсюджується дія
Законів України № 3917-VI від 18.10.2011р. «Про
внесення змін до деяких законів
України» та № 3668-VI від 08.07.2011р. «Про
заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи», оскільки позивач на день
звільнення з органів внутрішніх справ
(01.10.2010р.) не мав права на пенсію та був
звільнений до вступу в дію зазначених
Законів, тому правові підстави для
внесення змін до наказу про звільнення
зі служби в частині нарахування
одноразової грошової допомоги при
звільненні, є відсутніми (а.с.21, 22).

Згідно повідомлення Головного
управління Пенсійного фонду України у
Львівській обл. № 7601/07-18 від 23.11.2012р.
позивачу призначено з 07.08.2012р. пенсію по
інвалідності відповідно до Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» (а.с.112).

Задовольняючи заявлений позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
норма ч.1 ст.9 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» (у редакції на час звільнення
позивача з органів внутрішніх справ)
пов'язує право особи на одноразову
грошову допомогу в розмірі 50 відсотків
місячного грошового забезпечення за
кожний повний календарний рік служби
саме з правом особи на пенсію за цим
Законом, а не з фактом встановлення
інвалідності чи фактом призначення
пенсії, оскільки реалізація особою
права на призначення пенсії по
інвалідності, якщо інвалідність
настала пізніше тримісячного терміну
після звільнення зі служби, але
внаслідок захворювання (травми,
поранення, контузії, каліцтва тощо), яке
виникло в період проходження
військової служби, у часі законом не
обмежується.

Фактичні обставини справи вказують на
те, що на час звільнення позивача з
органів внутрішніх справ позивач мав
право на пенсію по інвалідності
відповідно до Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» (у зв'язку із захворюванням,
пов'язаним з проходженням служби, яке
слугувало підставою для звільнення і
яке у подальшому спричинило
встановлення інвалідності та
призначення пенсії по інвалідності), а
відповідно мав право на одноразову
грошову допомогу в розмірі 50 відсотків
місячного грошового забезпечення за
кожний повний календарний рік служби.

Та обставина, що призначення пенсії
позивачеві відбулося у 2012 року, жодним
чином не впливає на право позивача на
пенсію, яке виникло у нього на час
звільнення у зв'язку із захворюванням,
пов'язаним з проходженням служби,
оскільки закон пов'язує виплату
допомоги саме з правом особи, яка
звільняється, на пенсію, а не датою
оформлення пенсії по інвалідності, яка
не може збігатися з датою звільнення,
оскільки призначенню пенсії передує
період встановлення інвалідності.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, не відповідають
нормам матеріального права і фактичним
обставинам справи.

Розглядувані правовідносини
регулюються приписами ч.1 ст.9 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби та
деяких інших осіб» (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) особам рядового,
сержантського, старшинського та
офіцерського складу та деяким іншим
особам, які мають право на пенсію за цим
Законом та звільняються зі служби за
віком, станом здоров'я чи у зв'язку із
скороченням штатів або проведенням
організаційних заходів, закінченням
строку контракту, систематичним
невиконанням умов контракту
командуванням, виплачується
одноразова грошова допомога в розмірі
50 відсотків місячного грошового
забезпечення за кожний повний
календарний рік служби.

Із змісту наведеного слідує, що норми
вказаного Закону пов'язують право
особи на одноразову грошову допомогу в
розмірі 50 відсотків місячного
грошового забезпечення за кожний
повний календарний рік служби, з її
правом на пенсію за цим Законом,
зокрема правом на пенсію по
інвалідності.

Право на пенсію за цим Законом можна
здобути лише за певних умов (вислуга,
вік тощо), а тому всі особи, які не
відповідають зазначеним в цьому Законі
вимогам, не мають права на пенсію.

Оскільки ОСОБА_2 був звільнений з
органів внутрішніх справ без права на
пенсію (вислуга на день звільнення
складала 09 років 07 місяців 04 дні, у
пільговому обчисленні 12 років 08
місяців 00 днів), тому правових підстав
для нарахування йому одноразової
грошової допомоги не було.

Натомість, наведені судом першої
інстанції висновки обґрунтовують
правомірність виникнення у позивача
права на пенсію по інвалідності, однак
не торкаються права на отримання
спірної допомоги.

Таким чином, на день звільнення
позивачу не могла бути призначена
пенсія за вислугою років, а також
останній не мав підстав для отримання
пенсії по інвалідності, при цьому
відповідачем не готувалися та не
подавалися документи до пенсійного
органу згідно Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», затв. постановою Пенсійного
фонду України № 3-1 від 30.01.2007р., для
призначення позивачу відповідної
пенсії.

Підтвердженням наведеного слід
вважати й наступні зміни, які відбулися
в законодавчому регулюванні спірних
правовідносин. Зокрема, з 01.10.2011р. набув
чинності Закон України «Про заходи
щодо законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи», яким
внесено зміни до ст.9 Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби та
деяких інших осіб» та змінено умови
виплати одноразової грошової допомоги
при звільненні зі служби.

Так, починаючи з 01.10.2011р., право на
отримання цієї допомоги мають
військовослужбовці та особи рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ, які звільняються зі
служби за станом здоров'я у розмірі 50
відсотків місячного грошового
забезпечення за кожний повний
календарний рік служби незалежно від
кількості календарних років вислуги.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку про те, що
правові підстави нарахування,
призначення та виплати позивачу
спірної одноразової грошової допомоги
є відсутніми.

Інші доводи заявленого позову
колегія суддів також відхиляє,
оскільки такі не ґрунтуються на
вимогах закону.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
заявлені позовні вимоги є
безпідставними та необґрунтованими, а
тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, доводи
апеляційної скарги є суттєвими і
складають підстави для висновку про
порушення судом норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, через що постанова
суду підлягає скасуванню з прийняттям
нового рішення про відмову в
задоволенні заявленого позову, з
вищевикладених підстав.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.3 ч.1
ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ч.2 ст.205, ст.ст.207, 254 КАС
України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Львівській обл.
задоволити.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 25.09.2013р.
скасувати та прийняти нову постанову,
якою в задоволенні позову ОСОБА_2 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у Львівській
обл. про визнання бездіяльності
протиправною, зобов'язання нарахувати
та виплатити одноразову грошову
допомогу, - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання постановою законної сили, а у
разі складення постанови в повному
обсязі відповідно до ст.160 КАС України -
з дня складення постанови в повному
обсязі.

Головуючий суддя:
Р.М.Шавель

Судді:
М.В.Костів

Н.В.Савицька