Справа № 2а-1/11
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2013-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Якухно О.М.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

07 листопада 2013 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Вівдиченко Т.Р.

Суддів:
Бєлової Л.В.

Гром Л.М.

За участю секретаря:
Добрянського М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Управління праці
та соціального захисту населення
Овруцької районної державної
адміністрації Житомирської області на
постанову Овруцького районного суду
Житомирської області від 04 січня 2011
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця",
Управління праці та соціального
захисту населення Овруцької районної
державної адміністрації Житомирської
області, Овруцької дистанції колії
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Південно-Західна залізниця"
про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця",
Управління праці та соціального
захисту населення Овруцької районної
державної адміністрації Житомирської
області, Овруцької дистанції колії
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Південно-Західна залізниця"
про стягнення коштів відповідно до
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в сумі 19783,20 грн.

Постановою Овруцького районного суду
Житомирської області від 04 січня 2011
року адміністративний позов
задоволено частково.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач - Управління праці та
соціального захисту населення
Овруцької районної державної
адміністрації Житомирської області
звернувся з апеляційною скаргою,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_3 працює в Овруцькій дистанції
колії ДТГО «Південно Західна
залізниця», проживає в м. Овруч
Житомирської області, яке віднесено до
зони гарантованого добровільного
відселення та віднесений до 3 категорії
осіб, які постраждали від наслідків
аварії на ЧАЕС.

Позивач отримує доплату за шкоду,
заподіяну здоров'ю, відповідно до ст. 37
та ст. 39 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у фіксованому розмірі,
визначеному відповідно до Постанови
Кабінету Міністрів України № 836 від 26
липня 1996 року.

Вважаючи дії відповідачів щодо
визначення розміру виплат
неправомірними, позивач звернувся до
суду з позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду
першої інстанції, колегія суддів
зазначає наступне.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я та створює єдиний порядок
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначає Закон України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991
року № 796-ХІІ (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин).

Відповідно до ст. 49 вищевказаного
Закону, пенсії особам, віднесеним до
категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у
вигляді: державної пенсії; додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
призначається після виникнення права
на державну пенсію.

Згідно ст. 37 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», громадянам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення у зоні
гарантованого добровільного
відселення, виплачується щомісячна
грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в розмірі 40%
від мінімальної заробітної плати.

Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» визначено, що громадянам,
які працюють на територіях
радіоактивного забруднення у зоні
гарантованого добровільного
відселення, провадиться доплата у
розмірі двох мінімальних заробітніх
плат.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", мінімальний
розмір пенсій за віком встановлюється
у розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Всупереч ст.ст. 37, 39 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», позивачу вказані доплати
виплачувались не згідно Закону, а
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Закон України «Про статус і соціальний
захист громадян, що постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
має вищу юридичну силу в порівняні з
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 836 від 26.07.1996 року.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами суд першої
інстанції правильно дійшов висновку,
що при визначенні розміру виплат
позивачеві застосуванню підлягає
Закон України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
а не постанова Кабінету Міністрів
України, яка істотно звужує обсяг
встановлених Законом прав.

Наявність такого права у позивача є
визначальним для вирішення даного
спору, крім того, це право гарантується
ч. 2 ст. 46 Конституції України.

З огляду на те, що Закон України «Про
статус і соціальний захист громадян, що
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» має вищу юридичну силу в
порівняні з постановою Кабінету
Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року,
колегія суддів вважає вірним висновок
суду першої інстанції про те, що
відповідачі неправомірно виплачували
позивачу доплату до пенсії в меншому
розмірі ніж це передбачено ст.ст. 37, 39
зазначеного Закону.

Аналізуючи обставини справи та норми
чинного законодавства, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позивач має право
на перерахунок доплати до пенсії в
розмірі передбаченому ст. ст. 37, 19
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не знайшли свого
належного підтвердження в суді
апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Овруцької районної державної
адміністрації Житомирської області
залишити без задоволення.

Постанову Овруцького районного суду
Житомирської області від 04 січня 2011
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.

Гром Л.М.

Повний текст ухвали виготовлено 12.11.2013
року

Головуючий суддя
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.