Справа № 808/6315/13-а
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2013-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2013 року Справа № 808/6315/13-а
м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний
суд у складі судді Бойченко Ю.П., за
участю секретаря судового засідання
Білоуса А.О. та представників

позивача: ОСОБА_1

відповідача: Гусакова М.О.

третя особа не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Шевченківського
відділу державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції

третя особа Управління
пенсійного фонду України в
Василівському районі Запорізької
області

про визнання незаконними дій
державного виконавця та скасування
постанови про звернення стягнення на
доходи боржника,

ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

18 липня 2013 року до Запорізького
окружного адміністративного суду
надійшов адміністративний позов
ОСОБА_3 до Шевченківського відділу
державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції, в якому позивач просить суд
визнати незаконними дії державного
виконавця та скасувати постанову про
звернення стягнення на доходи боржника
від 04.12.2012 за ВП №35444234.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що з боку відповідача було
порушено її право в добровільному
порядку виконати вимоги постанови про
відкриття виконавчого провадження (чи
оскаржити постанову) за вимогою УПФУ в
Василівському районі Запорізької
області №Ф-4 від 06.04.2012 року про
стягнення на користь Пенсійного фонду
боргу у сумі 2312,07 грн., оскільки
постанови про відкриття виконавчого
провадження від 26.11.2012 року в якій
позивачу надавався строк для
добровільного виконання до 03.12.2012 року
позивачем так і не було отримано. Також
позивачем зазначається, що державним
виконавцем в супереч вимогам ст.31 ЗУ
«Про виконавче провадження» було
надіслано вказану постанову
рекомендованою кореспонденцією, а не
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення, як це передбачено ст.31
Закону, а отже не пересвідчившись про
отримання постанови про відкриття
виконавчого провадження, державним
виконавцем 04.12.2012 року було винесено
постанову про звернення стягнення на
доходи боржника, яку також позивачем не
було отримано. Про порушення своїх прав
позивачу стало відомо 04.07.2013 року, коли
її представник на особистому прийомі в
УПФУ та у державного виконавця
ознайомився з матеріалами виконавчого
провадження та дізнався про примусове
стягнення з пенсії суми боргу перед
Пенсійним фондом зі сплати єдиного
соціального внеску

Ухвалою суду від 22 липня 2013 року
відкрито провадження у справі,
закінчено підготовче провадження,
справа призначена до судового розгляду
на 30 липня 2013 року.

Провадження у справі неодноразово
зупинялось, в якості третьої особи
залучено Управління Пенсійного фонду
України в Василівському районі
Запорізької області.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, просив їх задовольнити
та надав пояснення в їх обґрунтування
аналогічні викладеним у своїй позовній
заяві.

Представник відповідача проти
позову заперечував, надав суду
письмові заперечення в яких зазначив,
що з їх боку були дотримані усі вимоги
як статті 31 Закону України «Про
виконавче провадження» так і всього
Закону в цілому. Пояснив що постанова
про відкриття виконавчого провадження
від 26.11.2012 була направлена сторонам
27.12.2012, так як у відділі були відсутні
поштові марки.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, надав суду
клопотання про розгляд справи за
відсутності його представника. Просить
суд відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Розгляд справи здійснювався за
допомогою технічних засобів, а саме:
програмно-апаратного комплексу
«Камертон».

У судовому засіданні 11.11.2013 на підставі
ст.160 КАС України судом проголошено
вступну та резолютивну частину
постанови.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як свідчать матеріали справи та надані
сторонами докази, на адресу
Шевченківського відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції від ВДВС
Василівського районного управління
юстиції Запорізької області разом із
супровідним листом від 08.11.2012 року за
вих. №23624 надіслано постанову про
закінчення виконавчого провадження
від 08.11.12 винесену у зв'язку з
направленням за належністю
виконавчого документа: вимоги №Ф4 від
06.04.2012 року, яку видав УПФУ в
Василівському районі. Також, крім
вимоги на адресу відповідача були
направлені: оригінал виконавчого
документа, заява стягувача, постанова
про стягнення виконавчого збору,
постанова про стягнення витрат.

Вказані документи отримані
Шевченківським відділом державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції - 21.11.2012,
про що свідчить вхідний штамп
відповідача.

26.11.2012 головним державним виконавцем
Іваницею Ю.О. винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження
№35444234 за вимогою УПФУ в Василівському
районі №Ф4 від 06.04.2012 про стягнення з ПП
ОСОБА_3 на користь УПФУ в Василівському
районі суми боргу у розмірі 2312,07 грн. та
зазначено строк для добровільного
виконання до 03.12.2012 року.

04.12.2012, в зв'язку з невиконанням в
добровільному порядку постанови від
26.11.2012 року за ВП №35444234, головним
державним виконавцем винесено
постанову про звернення стягнення на
доходи боржника, з посиланням на
ст.ст.68, 69, 70 ЗУ «Про виконавче
провадження» шляхом звернення
стягнення на заробітну плату, пенсію,
стипендію та інші доходи боржника. Як
свідчать матеріали справи, в даному
випадку, погашення суми заборгованості
здійснювалось шляхом утримання
грошових коштів з пенсії позивача.

Не погоджуючись із винесеною
постановою а також діями головного
державного виконавця під час вчинення
ним виконавчих дій, позивач звернулась
до суду із вищезазначеним позовом.

Розглянувши надані сторонами
документи та відомості, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню виходячи з наступних
обставин.

Правовідносини, які виникли між
позивачем та відповідачем
врегульовані Законом України «Про
виконавче провадження» №606-ХІV від
21.04.1999 зі змінами та доповненнями (далі
за текстом - Закон №606-ХІV).

Права та обов'язки державного
виконавця закріплені в ст.11 Закону
№606-ХІV, де серед іншого зазначено, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 19 Закону №606-ХІV
державний виконавець відкриває
виконавче провадження на підставі
виконавчого документа, зазначеного в
статті 17 цього Закону за заявою
стягувача або його представника про
примусове виконання рішення.

Як слідує з матеріалів справи,
підставою для відкриття виконавчого
провадження слугувало саме надіслання
до Шевченківського ВДВС вимоги №Ф4 від
06.04.2014 винесеної УПФУ в Василівському
районі про стягнення з ПП ОСОБА_3 на
користь УПФУ в Василівському районі
суми боргу у розмірі 2312,07 грн.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.25 Закону
№606-ХІV, державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Частиною 1 ст. 27 Закону №606-ХІV
встановлено, що у разі ненадання
боржником у строки, встановлені
частиною другою статті 25 цього Закону
для самостійного виконання рішення,
документального підтвердження повного
виконання рішення державний
виконавець на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочинає примусове виконання
рішення.

Також, відповідно до вимог ч.1 ст.31
Закону №606-ХІV, копії постанов
державного виконавця та інші документи
виконавчого провадження (далі -
документи виконавчого провадження), що
державний виконавець зобов'язаний
довести до відома сторін та інших
учасників виконавчого провадження,
надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення. Боржник
вважається повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

Отже, виходячи з вимог ст.31 Закону
№606-ХІV державний виконавець перед
початком проведення дій по примусовому
виконанню рішення повинен
переконатись, що боржник вчасно
отримав постанову про відкриття
виконавчого провадження та має
передбачений законодавством строк для
добровільного погашення боргу.

З наданих сторонами документів судом
встановлено, що супровідний лист про
направлення постанови про відкриття
виконавчого провадження №35444234 за
вимогою №Ф4 від 06.04.2012 по стягненню з
позивача боргу в розмір 2312,07 грн.
датований 26.11.2012 за вих.№2050/8, однак, з
матеріалів справи та наданих
відповідачем заперечень встановлено,
що фактично зазначена постанова була
направлена на адресу позивача - 27.12.2012
року. Отже, вищезазначена постанова
надіслано вже тоді, коли строк для
добровільного виконання її вже
пройшов, що слугувало в подальшому
підставою для винесенням оскаржуваної
постанови від 04.12.2012 року про звернення
стягнення на доходи боржника.

Підсумовуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку про передчасність та
незаконність винесення такої
постанови з боку державного виконавця,
оскільки, в порушення вимог ст.31 Закону
№606-ХІV державним виконавцем надіслано
на адресу боржника постанову про
відкриття виконавчого провадження, в
якій боржнику надавався термін для
добровільної сплати заборгованості,
який на час її фактичного надіслання
вже сплив.

Таким чином, вимоги позивача в частині
визнання незаконною та скасування
постанови Шевченківського відділу
державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції про звернення стягнення на
доходи (пенсію) боржника ОСОБА_3 від
04.12.2012 по ВП №35444234 є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується п.2 позовних вимог, а саме
визнання дій головного державного
виконавця Шевченківського відділу ДВС
Запорізького МУЮ Іваниці Ю.О.
незаконними з наведених вище
обґрунтувань, то суд вважає їх такими,
що не підлягають задоволенню з огляду
на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З зазначених в позовній заяві
відомостей та наданих пояснень не
вбачається, які саме дії державного
виконавця позивач просить визнати
протиправними.

Як вбачається з зазначених в позові
відомостей, в якості підстав
протиправності дій державного
виконавця позивач посилається на те, що
«…. відповідачем не було здійснено
перевірки майнового стану боржника
щодо відсутності у нього коштів на
рахунках у фінансових установах,
відсутності чи недостатності майна
боржника для повного покриття належних
до стягнення сум та за наявності
письмової заяви стягувача не було
погоджено з боржником про звернення
стягнення належних сум на його дохід у
вигляді пенсії, а тому оскаржувана
постанова не може вважатися законною
та обґрунтованою.

Отже, наведені факти свідчать про
незаконні дії головного державного
виконавця Іваниці Ю.О., що викликають
сумнів у їх неупередженості.».

З огляду на вказане твердження
позивача суд зазначає наступне,
відповідно до ч.1 ст.68 Закону України
«Про виконавче провадження», стягнення
на заробітну плату, ПЕНСІЮ, стипендію
та інші доходи боржника звертається у
разі відсутності в боржника коштів на
рахунках у банках чи інших фінансових
установах, відсутності чи
недостатності майна боржника для
покриття в повному обсязі належних до
стягнення сум, а також У РАЗІ виконання
рішень про стягнення періодичних
платежів та стягнення НА СУМУ, що не
перевищує ТРЬОХ МІНІМАЛЬНИХ РОЗМІРІВ
ЗАРОБІТНЬОЇ ПЛАТИ.

На час проведення дій (винесення
спірних постанов) по примусовому
стягненню суми заборгованості три
мінімальних заробітних плати
перевищували 2312,07 грн., а отже в цій
частині дії державного виконавця є
обґрунтованими.

Інших нормативно та документально
підтверджених підстав для визнання
протиправними дій державного
виконавця позивачем не зазначено, отже,
в цій частині в задоволенні позовних
вимог слід відмовити.

Що стосується позовних вимог в частині
зупинення виконавчого провадження
№994/8 до вирішення позову по суті, суд
відмовляє в задоволенні позовних вимог
та зазначає наступне.

Статтею 38 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено
право державного виконавця зупинити
виконавче провадження, де закріплений
вичерпний перелік підстав за якими
виконавче провадження може бути
зупинено. Позовні вимоги про зупинення
виконавчого провадження до розгляду
справи по суті не є підставою,
закріпленою у вищезазначеній статті.

Крім того, позивачем не надано належних
доказів на обґрунтування заявленого
клопотання.

Що стосується позовних вимог про
зобов'язання державного виконавця
Шевченківського ВДВС виправити
вищенаведені порушення вимог статей 25,
27 Закону №606-XIV та поновити відповідні
права позивача у виконавчому
провадженні, то суд також відмовляє у
задоволенні цих позовних вимог та
зазначає, що оскільки порушення прав
позивача полягало в передчасному
винесенні постанови про звернення
стягнення на доходи боржника від 04.12.2012,
то її скасування буде усуненням даних
порушення. Надалі державний виконавець
повинен вчиняти дії в порядку та у
спосіб, передбачений Законом України
«Про виконавче провадження», а отже
відсутня необхідність додаткового
зобов'язання відповідача вчиняти дії
прямо передбачені Законом, а відтак, і
немає підстав для задоволення позову в
цій частині.

Права та обов'язки державного
виконавця закріплені в статті 11 Закону
№606-XIV, про що суд зазначав вище, де
серед іншого зазначено, що державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії, а тому
суд не може перебирати на себе функції
суб'єкта владних повноважень по
виконанню його безпосередніх
функціональних обов'язків.

Крім того, у Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004
Конституційний суд України
розтлумачив, що поняття «охоронюваний
законом інтерес» треба розуміти як
прагнення до користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес
полягає у прагненні особи набути
певних матеріальних або
нематеріальних благ з метою
задоволення певних потреб, якщо такі
прагнення є абстрактними, тобто не
випивають із певного суб'єктивного
права у конкретних правовідносинах.
Тому порушення охоронюваного законом
інтересу, яке дає підстави для
звернення особи за судовим захистом, є
створення об'єктивних перешкод на
шляху до здобуття відповідного
матеріального та/або нематеріального
блага.

Водночас, за відсутності об'єктивного
порушення прав чи законних інтересів
особи її вимоги не підлягають
задоволенню.

Викладені конституційні норми
кореспондуються із нормами Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України,
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового
вирішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України,
справою адміністративної юрисдикції є
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст.2 КАС України, до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України,
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень, владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Водночас п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України
визначено, що позивач - це особа, на
захист прав, свобод та інтересів якої
подано адміністративний позов до
адміністративного суду, а також суб'єкт
владних повноважень, на виконання
повноважень якого подана позовна заява
до адміністративного суду.

Отже, судовому захисту в
адміністративних судах України
підлягають порушені права, свободи та
законні інтереси особи в
публічно-правових відносинах. При
цьому визначальним для вирішення
питання про обґрунтованість вимог
особи у публічно-правовому спорі є
встановлення факту порушення
відповідних прав, свобод чи інтересів
такої особи.

В свою чергу, порушення прав, свобод та
інтересів особи наявне тоді, коли
сталися зміни стану суб'єктивних прав
та обов'язків особи, тобто відбудеться
припинення чи неможливість реалізації
її права та/або виникнення додаткового
обов'язку в публічно-правових
відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть
бути створені протиправними рішеннями,
діями або бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень.

Дії суб'єкта владних повноважень є
такими, що порушують права і свободи
особи в тому разі, якщо відповідні дії
не повинні вчинюватися таким суб'єктом
стосовно цієї особи, виходячи з наданої
йому компетенції.

Бездіяльність суб'єкта владних
повноважень є такою, що порушує права і
свободи особи в тому разі, якщо певні
дії повинні, але не вчинюються
суб'єктом владних повноважень на
реалізацію покладеної на нього
компетенції.

При цьому оспорювані дії або
бездіяльність повинні бути юридично
значимими, тобто мати безпосередній
вплив на суб'єктивні права та обов'язки
особи шляхом або позбавлення
можливості повністю чи в частині
реалізувати належне цій особі право,
або шляхом безпідставного покладення
на цю особу будь-якого обов'язку.

В даному випадку (з урахуванням того, що
судом скасована постанова від 04.12.2012
року про звернення стягнення на доходи
боржника) ще не відбулись дії чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень, які б порушували права чи
охоронювані Законом інтереси позивача.

У разі якщо передбачені Законом
України «Про виконавче провадження»
дії державним виконавцем вчинені не
будуть, позивач може звернутися з
відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 11 КАС України
встановлено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійсненні
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено..

Враховуючи вищезазначене, та
керуючись 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_3
задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати
постанову Шевченківського відділу
державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції про звернення стягнення на
доходи боржника від 04.12.2012 ВП №35444234.

3.В іншій частині адміністративного
позову відмовити.

4.Повернути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_3 судовий збір
у розмірі 8 (вісім) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Ю.П. Бойченко