Справа № 815/6340/13-а
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 р.Справа № 815/6340/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Андрухів В. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

судді - Федусика А.Г.,

судді - Кравченка К.В.,

за участю секретаря судового засідання
- Худика С.А.

позивача - ОСОБА_1,

перекладача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 2 жовтня
2013р. в справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

05.09.2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Одеського окружного адміністративного
суду з адміністративним позовом до
Державної міграційної служби України
(далі - ДМС України), в якому просив
скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 22 липня
2013 року № 433-13 та зобов'язати
відповідача прийняти рішення про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Свої
вимоги позивач обґрунтував тим, що 05
вересня 2012 року він звернувся до
Управління у справах біженців ГУДМС
України в Одеській області із заявою
про надання захисту в України, але в
результаті відповідач йому відмовив у
наданні статусу біженця або визнанні
особою, яка потребує додаткового
захисту. Зазначену відмову позивач
вважає необґрунтованою, оскільки він,
як громадянин Сирії, в 2010 році покинув
свою країну з метою отримання освіти.
Проте, у зв'язку із початком
громадянської війни, він не хоче та не
може повертатися до своєї країни,
оскільки там діюча влада змусить його
воювати проти свого народу, що є для
позивача неприпустимим. На думку
іноземця, зазначені обставини не були
належним чином враховані відповідачем,
що привело до прийняття незаконного
рішення, за оскарженням якого позивач
звернувся до суду.

Представник відповідача в
судовому засіданні заперечував проти
позову, вважаючи його необґрунтованим,
та просив відмовити у його задоволенні
у повному обсязі.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 2 жовтня
2013р. позовні вимоги задоволені
частково. Рішення Державної
міграційної служби України від 22.07.2013
року № 433-13 про відмову ОСОБА_1 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, - визнано
протиправним та скасовано. Зобов'язано
Державну міграційну службу України
повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про
визнання його біженцем особою, яка
потребує додаткового захисту. В іншій
частині позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
ставить питання про скасування
судового рішення в зв'язку з тим, що
воно постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, дослідивши доводи апеляційної
скарги, матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається
наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Сирії,
ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцем м.Латакія,
с.Біт Ана. За національністю араб, за
віросповіданням мусульманин-шиїт.
Позивач має вищу освіту, яку він
отримав в університеті "Тишрін" (Сирія,
м. Латакія) в період з 2002 по 2007 рік.
Протягом 2010 - 2012 років позивач навчався
на підготовчих відділеннях вищих
навчальних закладів на території
України в м.Одесі, навчання не закінчив
через фінансові проблеми. Іноземець
вибув з батьківщини 15.10.2010 року
повітряним шляхом авіарейсом м.Алеппо
(Сирія) - м.Одеса (Україна), на підставі
національного паспорту та оформленої
студентської візи на навчання в
Одеській державній академії холоду.
Перетнув державний кордон України
легально. У зв'язку із початком
громадянської війни в Сирії він не може
повернутись, оскільки побоюється за
своє життя.

05 вересня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
управління у справах біженців ГУДМС
України в Одеській області з заявою -
анкетою про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні. (а.с.25)

20 травня 2013 року за результатами
розгляду особової справи ODS 12/350 ОСОБА_1
управління у справах біженців ГУДМС
України в Одеській області на підставі
абз. 4 п.1 ст.6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
дійшло до висновку про доцільність
відмовити громадянину Сирії ОСОБА_1 у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.47-56)

22 липня 2013 року Рішенням Державної
міграційної служби України №433-13
ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до абз.
4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови
передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону
відсутні. (а.с.24)

30 серпня 2013 року громадянин Сирії
ОСОБА_1 отримав повідомлення
управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області за № 149 від 21
серпня 2013 року про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, виданого на
підставі рішення ДМС від 22 липня 2013
року №433-13 (а.с.9)

Суд першої інстанції не погодився
із даним висновком, вважаючи, що
рішення про відмову в наданні статусу
біженця прийняте без врахуванням всіх
обставин у справі, а саме: без надання
оцінці ситуації по країні походження
та не спростована можливість загрози
життю позивача, його безпеці чи свободі
в країні походження в разі повернення.

Судова колегія, переглядаючи
судове рішення в межах апеляційної
скарги, погоджується з висновком суду
першої інстанції, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає
необхідність використовування
принципу законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Якщо міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
встановлені інші правила, ніж ті, що
встановлені законом, то застосовуються
правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної
конвенції про статус біженців від
28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
під цією особою визначають особу, яка
не є громадянином країни прибуття,
внаслідок ґрунтовних побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
цим захистом внаслідок таких
побоювань, або, не маючи громадянства
(підданства) і перебуваючи за межами
країни свого попереднього постійного
проживання, не може чи не бажає
повернутися до неї внаслідок
зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону
передбачено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішень
Державної міграційної служби України
про відмову у наданні позивачу статусу
біженця або визнання особою, яка
потребує додаткового захисту,
необхідно було з'ясувати, чи має
позивач суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідувань, та чи є ці
побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково
повинна надаватися з урахуванням
аналізу інформації про країну
походження особи, яка шукає притулку.

Судова колегія вважає правильним
висновок суду першої інстанції, що
зазначені позивачем у матеріалах
справи факти не дають підстав вважати,
що він переслідувався в Сирії, як
конвенційний біженець. Позивач не був
причетний до подій, через які б мав
обґрунтований страх утисків,
переслідувань, погроз, нелюдського
поводження, чи дискримінації.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно
зазначив, що у висновку, на підставі
якого прийнято оскаржуване рішення
відповідача, відсутні доводи, які б
спростували можливість стати жертвою
переслідувань в разі повернення
позивача до Сирії, в зв'язку з чим
порушена ст.3 Європейської конвенції
про права людини, яка забороняє
вислання осіб у країну, де вони можуть
зазнати переслідувань, тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження.

Так, ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

Ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до роз'яснень пункту 10
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 16
березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і
доповнень до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року N 1 "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні", зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
червня 2011 року № 3" суди можуть
використовувати інформацію про країни
походження, розміщену на офіційних
сайтах Державної міграційної служби
України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, а
також на інформаційних носіях, які
розповсюджуються Регіональним
представництвом Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців у
Білорусі, Молдові, Україні, та інших
носіях.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту, примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні,
необхідно враховувати, що інформація
про країну походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, звільнені від
подальшого доказування.

Станом на час прийняття міграційною
службою рішення щодо відмови у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
офіційною позицією УВКБ ООН від грудня
2012 року, травня-червня 2013 року в зв'язку
з проведенням постійних бойових дій у
Сирії з березня 2011 року, які
продовжуються і по теперішній час,
закликає держави-члени ООН приймати
громадян Сирії та інших осіб, що
залишають країну в пошуках безпеки та
захисту. Міжнародний Комітет Червоного
Хреста вважає конфлікт у Сирії
збройним конфліктом не міжнародного
характеру. В результаті напруженої
ситуації, яка склалася в Сирії, УВКБ ООН
вважає, що більшість її громадян, які
звертаються за міжнародним захистом,
відповідають критеріям поняття
"біженець" за Конвенцією про статус
біженців 1951р., інші мають право на
додатковий захист (http://unhcr.org.ua/).

Отже, існують загальновизнані офіційні
документи, які підтверджують
обґрунтованість побоювань позивача
щодо можливості стати жертвою
переслідувань в разі повернення до
Сирії, ситуація в якій в корні
змінилась під час перебування позивача
в Україні.

На спростування висновку відповідача,
що обставини ведення бойових дій в
країні походження позивача не
відносяться до конвенційних ознак та
не є підставою для визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, судова колегія
наголошує наступне.

Статтею 3 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
яка ратифікована Україною Законом від
17.07.1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що
нікого не може бути піддано катуванню
або нелюдському чи такому, що принижує
гідність, поводженню або покаранню.

Рішенням Європейсього Суду з прав
людини у справі Суфі і Елмі проти
Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07,
рішення від 28.06.2011р.) суд зазначив, що
повернення особи у ситуацію
громадської війни може складати
загрозу тортур, нелюдського або такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання.

Рішенням Європейсього Суду з прав
людини у справі Аль-Хусін проти Боснії
та Герцоговини (3727/08 рішення від
07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи
в Сирію, враховуючи ситуацію з правами
людини і те, що ситуація в країні
погіршується з початку політичного
протесту і громадських заворушень в
березні 2011р., призведе до порушення ст. 3
Конвенції.

Таким чином, норми міжнародного права
передбачають надання особі
міжнародного захисту, а саме надання
статусу особи, яка потребує
додаткового захисту, враховуючи
ситуацію в Сирії.

У висновку про відмову позивачу у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту зроблено
висновок про те, що шкода, яка може бути
завдана заявнику через збройний
конфлікт, не пов'язана із жодною із
ознак, що дають підстави для визнання
позивача біженцем (а.с.55)

Аналіз наведених обставин дає підстав
для висновку, що ДМС України, прийняла
рішення на підставі формального
застосування норм Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
без врахування положень міжнародних
конвенцій.

Судова колегія звертає увагу
відповідача на те, що при прийнятті
рішення слід керуватися не лише
законодавством України, а й чинними
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, які є частиною
національного законодавства України
(ст.9 Конституції України).

Враховуючи наведене, судова колегія
погоджується з доводами суду першої
інстанції, що висновок відповідача про
відсутність умов, необхідних для
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, є
безпідставним.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
ВАСУ від 16.03.2012 року № 3, суд під час
вирішення справи щодо оскарження
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, не
повноважний визнавати особу біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, а може лише визнати рішення
відповідного органу протиправним,
скасувати його та за наявності
достатніх підстав зобов'язати
відповідача визнати особу біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, а у разі їх відсутності -
зобов'язати повторно розглянути заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що рішення Державної
міграційної служби України про відмову
у наданні позивачу статусу біженця або
визнанні особою, яка потребує
додаткового захисту, було прийнято без
повного та об'єктивного аналізу
ситуації в країні походження позивача,
яка і на сьогодні знаходиться в стані
бойового конфлікту, що підтверджується
рекомендаціями УВКБ ООН, судова
колегія погоджується із судом першої
інстанції, що рішення ДМС підлягає
скасуванню із покладенням на Державну
міграційну службу України обов'язку
повторно розглянути заяву позивача про
надання статусу біженця або визнання
особою, яка потребує додаткового
захисту, з урахуванням обставин, що
стали підставою для скасування
вказаного рішення.

Оцінюючи викладене в сукупності,
судова колегія вважає, що суд першої
інстанції порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 2 жовтня
2013р. - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після її
оголошення, однак може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційної інстанції.

Головуючий:
Н.В.Вербицька

Суддя:
А.Г.Федусик

Суддя:
К.В.Кравченко