Справа № 826/14753/13-а
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2013-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 грудня 2013 року № 826/14753/13-а

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів
Клочкової Н.В., Шейко Т.І., розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовом Громадянина
Азербайджану ОСОБА_2 до Державної
міграційнї служби України,
Головного управління державної
міграційної служби України в м.Києві
провизнання неправомірним та
скасування рішення №465-13 від 02.08.2013 р.,
зобов'язання вчинити дії В С Т А Н О В И
В:

Громадянин Азербайджану ОСОБА_2, (далі
по тексту - позивач), звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
до Державної міграційної служби
України, (далі по тексту - відповідач-1),
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві,
(далі по тексту - відповідач-2) в якому
просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати
Рішення Державної міграційної служби
України від 02 серпня 2013 року № 465-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України визнати громадянина
Азербайджану ОСОБА_2 біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до вимог чинного
законодавства;

- визнати дії Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві незаконними в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що при прийнятті спірного
рішення відповідачем порушено
встановлений порядок повідомлення про
рішення про відмову у визнанні особи,
біженцем або такою, яка потребує
додаткового захисту. Крім цього, на
думку позивача, Державною міграційною
службою України не належно виконано
обов'язок всебічного та ґрунтовного
дослідження та оцінки всіх обставин,
які мають значення для визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Спростовуючи позовні вимоги,
представником відповідачів зазначено,
що при розгляді заяви позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідачем надано належну оцінку
всім матеріалам та обставинам, що
стосувалися позивача, також досліджено
інформацію по країні його походження.
На підставі вказаного та з урахуванням
вимог законодавства України позивачу
правомірно відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки
встановлено умови, за яких такий статус
не надається.

Необхідність у заслуховуванні свідка
чи експерта у справі відсутня, так само,
як і відсутні перешкоди для розгляду
справи у судовому засіданні.

У судовому засіданні 19.11.2013 року за
згодою сторін судом було ухвалено
продовжувати розгляд справи у порядку
письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
та вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином
Азербайджану, за національністю -
азербайджанець, за віросповіданням -
мусульманин. На територію України
прибув 07 березня 2013 року легально, на
підставі національного паспорту
НОМЕР_1, виданого 09 листопада 2010 року.

27 березня 2013 року позивач звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Історію
побоювань обґрунтував тим, що боїться
повернутись до країни свого походження
через небезпеку для себе та своєї сім'ї
зі сторони Уряду країни в особі
Міністерства оборони та його посадових
осіб.

Згідно Висновку Головного управління
Державної міграційної служби України у
Львівській області про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту від 16.04.2013
р. та Наказу Головного управління
Державної міграційної служби України у
Львівській області №51 від 16 квітня 2013
року прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання про
визначення біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що під час розгляду
заяви позивача, з останнім проводились
співбесіди, про що свідчать протоколи
від 03.04.2013 р. та від 23.04.2013 р., під час яких
позивач повідомив про погрози
вбивства, арешту відносно себе та
членів його сім'ї за те, що він займався
правозахисною діяльністю, а саме, був
засновником і співробітником
"Азербайджанського центру
Демократичного громадянського
контролю над збройними силами".

Головним управлянням ДМС України у
Львівській області 25 червня 2013 року за
результатами розгляду справи № 2013 LV 0009
було складено Висновок про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Згідно з
зазначеним висновком, відповідно до п. 4
статті 6 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового
захисту" рекомендовано прийняти
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини 1
статті 1 цього Закону, відсутні.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 02 серпня 2013 року № 465-13
зазначений висновок підтримано та
відмовлено Громадянину Азербайджану
ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, про
що проінформовано останнього згідно
Повідомлення від 13 серпня 2013 року № 158.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України "Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI в
редакції, яка діяла на час прийняття
відповідачем оскаржуваного рішення.

Пунктом 1 статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту"
визначено, що біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Водночас, згідно з пунктом 13 вказаної
статті Закону України "Про біженців та
осіб, що потребують додаткового чи
тимчасового захисту", особа, яка
потребує додаткового захисту, є особою,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону
України "Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту" особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У частині 1 статті 7 Закону України "Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту"
визначено, що оформлення документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

За частинами 1 та 2 статті 9 Закону
України "Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту" розгляд заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
протягом двох місяців з дня прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Строк розгляду
може бути продовжено уповноваженою
посадовою особою центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, за вмотивованим
поданням працівника, який розглядає
заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.

При цьому, згідно з частиною 8
зазначеної статті Закону України "Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту", у
разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатись з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Законом України "Про
загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу" від
18 березня 2004 року №1629-IV визначено, що
метою адаптації законодавства України
до законодавства Європейського Союзу є
досягнення відповідності правової
системи України acquis соmmunautairе з
урахуванням критеріїв, що висуваються
Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього.
Адаптація законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що, в свою
чергу, є пріоритетним напрямом
української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу "Про мінімальні стандарти
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців чи
осіб, що потребують іншої форми
міжнародного захисту, та суть захисту,
що надається" від 29 квітня 2004 року, яка
використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Відповідно до постанови Вищого
адміністративного суду України № 1 від
25 червня 2009 року (із змінами та
доповненнями) "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця
та особи, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, примусового
повернення і примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України та спорів, пов'язаних із
перебуванням іноземця та особи без
громадянства в Україні", при розгляді
зазначених справ судам слід
ураховувати, що підтвердження
обґрунтованості побоювань
переслідування (через інформацію про
можливість таких переслідувань у
країні походження біженця) можуть
отримуватись від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 07.09.2011 р. №649, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження.

Згідно матеріалів особової справи
позивача останній повідомляв, що
прибув в Україну 07 березня 2013 року за
національним паспортом серії Р № 4309172,
виданим 09 листопада 2010 року, через КПП
Іловайськ. У заяві та анкеті повідомив,
що є засновником та директором
"Азербайджанського центру
демократичного громадянського
контролю над збройними силами". Як
правозахисник неодноразово підіймав
питання захисту громадян, права яких
порушувалися в країні. Неодноразово
переслідувався зі сторони керівництва
Азербайджану. З літа 2012 року ним було
піднято питання про смертність
військових при невідомих обставинах, з
подальшою торгівлею їх внутрішніми
органами, з метою донорства,
нелегальним шляхом. За що став
переслідуватися з боку чиновників,
зацікавлених в цих діях, яких покриває
влада країни.

Позивач неодноразово зазначав
під час співбесіди, що причинами виїзду
із країни походження були погрози
арешту, фізичного усунення його та
членів його сім'ї у зв'язку із
правозахисною діяльністю, яка не
влаштовує владу Азербайджану.

Представник позивача в
обґрунтування позовних вимог також
посилалась на те, що Громадянин
Азербайджану ОСОБА_2 є засновником та
директором правозахисного центру, в 2012
році до цієї організації звернулись
матері військових, діти яких загинули в
армії від насилля командирів і осіб з
якими вони разом проходили строкову
службу. Після їх вбивств їх внутрішні
органи були вилучені на донорські. В
результаті чого, в країні розпочалися
багатотисячні мітинги проти
безчинства влади і їх бездіяльності.
Звертала також увагу суду на те, що
відбувались напади на членів сім'ї
позивача (07.11.2012 р. - напад на сина; 28.02.2013
р. - напад на доньку) з погрозами
розправи у випадку не припинення
правозахисної діяльності.

Представником позивача звернено
увагу суду на той факт, що у
національних та міжнародних засобах
масової інформації широко
розповсюджені статті щодо діяльності
позивача та переслідування з боку
органів влади в Азербайджані відносно
всієї їх сім'ї, отримання погроз та
необхідність виїхати за межі території
України (копії зазначених статей
додані до позовної заяви).

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини, кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах. При
цьому, відповідно до ст.3 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод жодна людина не може бути
піддана катуванням, нелюдському або
такому, що принижує її гідність,
поводженню чи покаранню.

Як наслідок, суд критично ставиться до
посилання представника відповідачів,
що позивачем не доведено факт
очевидності побоювання стати жертвою
переслідування за однією з
вищенаведених умов чи за декількома.

Суд вважає, що наявні у матеріалах
справи відомості про погрози вбивства,
арешту позивача та членів його сім'ї,
можуть бути визнані обґрунтованою
умовою побоювання позивача стати
жертвою переслідування.

В частині 6 статті 8 Закону України "Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту"
визначено, що рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питань щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо
у заявника відсутні умови, зазначені п.1
чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо
заяви носять характер зловживання:
якщо заявник з метою визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, видає себе за іншу
особу, а так само за заявами, поданими
особами, яким було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з відсутністю підстав, передбачених
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
встановлених п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього
Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Однак, відповідачем не надано жодних
доказів, які б підтверджували
існування обставин, що передбачені
частиною 6 статті 8 Закону України "Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту".

Відповідно до статті 9, статті 10 та
статті 13 Закону України "Про біженців
та осіб, що потребують додаткового чи
тимчасового захисту", в разі виникнення
сумнівів у відповідачів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів, відповідач наділений
правом звертатися з відповідними
запитами до органів Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи, заява
якої розглядається.

Крім того, відповідно до частини 6
статті 6 Закону України "Про біженців та
осіб, що потребують додаткового чи
тимчасового захисту" передбачено, що
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абз.2-4 ч.1 ст.6 цього
Закону.

В матеріалах справи наявний Лист
Служби безпеки України від 10.06.2013
р.№2/3-4017, відповідно до якого, стосовно
позивача відсутні відомості щодо
обставин, за яких позивач не може бути
визнаний біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Жодних доказів звернення відповідача
до Міністерства закордонних справ
України, інших органів державної влади,
органів місцевого самоврядування та
об'єднань громадян в матеріалах
особової справи позивача не міститься.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що позовна заява
є обґрунтованою, ситуація, яка склалась
на батьківщині позивача, є
несприятливою, зокрема, для позивача, і
побоювання позивача стати жертвою
переслідування є обґрунтованими.

Враховуючи вищезазначене, суд
приходить до висновку, що спірне
Рішення від 02 серпня 2013 року № 465-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, не є
таким, що прийнято обґрунтовано,
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення .

Згідно з частиною 13 статті 10 Закону
України "Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту" у разі, якщо центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, прийняв рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
цього центрального органу виконавчої
влади протягом семи робочих днів з дня
його отримання надсилає або видає
особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
Повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту №158 від 13.08.2013 р.
отримано позивачем 11.09.2013 р., що не
заперечувалось представником
відповідачів.

Відтак, суд констатує, що відповідачем
порушено строк надсилання (надання)
особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, вказаного
письмового повідомлення.

З Повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту №158 від 13.08.2013 р.
вбачається, що позивачу відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, як особі,
стосовно якої встановлено, що умови
передбачені п.1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України
"Про біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту"
відсутні. Також у вказаному
повідомленні роз'яснено порядок
оскарження такого рішення.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає
необґрунтованими твердження позивача
про неналежне виконання відповідачем-2
вимог ч.13 ст.10 зазначеного вище Закону в
частині нероз"яснення причин відмови
та порядку оскарження.

Водночас, вирішуючи адміністративну
справу в частині вимог про зобов'язання
Державної міграційної служби України
визнати позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту суд
зазначає наступне.

За своєю правовою природою, відповідно
до норм чинного законодавства,
повноваження відповідача щодо
визнання особи біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту є
виключною компетенцією уповноваженого
органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2
стосовно здійснення адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень, прийнятої Комітетом
Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під
дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду - тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання прав та вимог
законодавства, інакше було б порушено
принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - ключовим завданням якого
є здійснення правосуддя. Тому
завданням адміністративного суду є
контроль за легітимністю прийняття
рішення.

Таким чином, вищевказана позовна
вимога є формою втручання в
дискреційні повноваження відповідача
та виходить за межі завдань
адміністративного судочинства, а тому
задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 2 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд, зокрема, може вийти за межі
позовних вимог тільки в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Стаття 162 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає
повноваження суду при вирішенні
справи, за частиною 2 якої, зокрема,
передбачено, що суд може прийняти іншу
постанову, яка б гарантувала
дотримання і захист прав, свобод,
інтересів людини і громадянина, інших
суб'єктів у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку суб'єктів
владних повноважень.

За таких обставин, встановивши, що
спірне рішення є протиправним та
підлягає скасуванню, з метою захисту
прав позивача, керуючись
повноваженнями наданими статтею 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд також вважає за необхідне
захистити права та інтереси позивача
шляхом зобов'язання відповідача-1
повторно розглянути заяву Громадянина
Азербайджану ОСОБА_2 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відповідно до
вимог чинного законодавства України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачами не доведена
правомірність та обґрунтованість
прийняття спірного рішення та дій в
частині порушення строку надсилання
(надання) Громадянину Азербайджану
ОСОБА_2 Повідомлення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту №158 від
13.08.2013 р., з урахуванням вимог
встановлених частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, а тому, виходячи з системного
аналізу положень законодавства
України та доказів, наявних у
матеріалах справи, адміністративний
позов підлягає частковому задоволенню.

Приймаючи до уваги викладене у
сукупності, керуючись вимогами ст.ст.
69-71, ч.3 ст.94, ст. 158-163, ст. ст. 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Громадянина
Азербайджану ОСОБА_2 задовольнити
частково.

2. Визнати протиправним та скасувати
Рішення Державної міграційної служби
України від 02 серпня 2013 року № 465-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

3. Визнати протиправними дії Головного
управління Державної Міграційної
служби України в місті Києві в частині
порушення строку надсилання (надання)
Громадянину Азербайджану ОСОБА_2
Повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту №158 від 13.08.2013 р.

4. Вийти за межі позовних вимог.

5. Зобов'язати Державну міграційну
службу України повторно розглянути
заяву Громадянина Азербайджану ОСОБА_2
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства України.

6. В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст. ст. 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
Ю.Т. Шрамко

Судді
Н.В. Клочкова

Т.І. Шейко