Справа № 2а-7085/10
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2014-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

17 січня 2014 року м. Київ
В/800/119/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

суддів: Чалого С.Я., Гончар Л.Я.,
Маслія В.І., Розваляєвої Т.С., Черпіцької
Л.Т.,

перевіривши заяву ОСОБА_1 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 03
жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Білоцерківської міської
ради, ОСОБА_1, третя особа: Управління
Держкомзему у м.Біла Церква Київської
області про визнання недійсним
рішення, зобов'язання передати у
власність частину земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області з позовною заявою до
Білоцерківської міської ради про
визнання частково недійсними рішень
ради, державних актів на право
власності на землю та зобов'язання
передати їй у власність 1/2 частину
земельної ділянки по АДРЕСА_1. В
обґрунтування позовних вимог позивач
зазначала, що вона є співвласником
житлового будинку по АДРЕСА_1, навесні
2008 року відповідач та члени її родини
знищили домоволодіння, стали чинити їй
перешкоди по користуванню земельною
ділянкою, відповідач приватизувала
земельну ділянку по АДРЕСА_1 без
врахування її інтересів як
співвласника житлового будинку та
користувача земельної ділянки.

Постановою Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 01 грудня 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 вересня
2011 року, позовні вимоги задоволено
частково: визнано незаконним та
скасовано рішення Білоцерківської
міської ради №585 від 20 грудня 2007 року в
частині передачі ОСОБА_1 земельної
ділянки за адресою АДРЕСА_1 площею 910
кв.м. у власність для будівництва та
обслуговування жилого будинку
господарських будівель і споруд;
рішення Білоцерківської міської ради
№585 від 20 грудня 2007 року в частині
передачі ОСОБА_1 земельної ділянки за
адресою АДРЕСА_1 площею 400 кв.м. у
власність для ведення садівництва;
рішення Білоцерківської міської ради
№730 від 24 квітня 2008 року в частині
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право
власності ОСОБА_1 на земельну ділянку
за адресою АДРЕСА_1 площею 910 кв.м. для
будівництва та обслуговування жилого
будинку господарських будівель і
споруд; рішення Білоцерківської
міської ради №730 від 24 квітня 2008 року в
частині затвердження технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності ОСОБА_1 на земельну
ділянку за адресою АДРЕСА_1 площею 400
кв.м. для ведення садівництва. В
задоволенні позовних вимог про
зобов'язання Білоцерківської міської
ради передати у власність ОСОБА_2
частини земельної ділянки відмовлено.
В частині позовних вимог щодо визнання
недійсними державних актів про право
власності на земельні ділянки ухвалою
від 01 грудня 2010 року провадження у
справі закрито.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 03 жовтня 2013 року касаційну
скаргу ОСОБА_1 відхилено, постанову
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 01 грудня 2010 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 вересня
2011 року залишено без змін.

У заяві про перегляд Верховним Судом
України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 03
жовтня 2013 року, заявник ставить питання
про її скасування, посилаючись на
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції в спірній ухвалі
та ухвалі ВАСУ від 06 червня 2013 року
(К/9991/4126/13), одних і тих самих норм
матеріального права, а саме: ст. ст. 99, 100
КАС України.

Як вбачається із п. 4 Постанови Пленуму
ВАСУ від 13 грудня 2010 року "Про судову
практику застосування статей 235 - 240
Кодексу адміністративного судочинства
України" відповідно до ст. 237 КАС
України заява про перегляд з указаних
мотивів може бути подана за наявності
таких складових: неоднакового
застосування одних і тих самих норм
матеріального права; ухвалення різних
за змістом судових рішень; спірні
питання виникли у подібних
правовідносинах.

Під неоднаковим застосуванням одних і
тих самих норм матеріального права
необхідно розуміти, зокрема:

різне тлумачення змісту і сутності
правових норм, на підставі якого
зроблено висновок про різний зміст
суб'єктивних прав і обов'язків
учасників відповідних правовідносин, у
тому числі про наявність та обсяг прав
і/або обов'язків осіб, які беруть участь
у справі;

різне застосування правил конкуренції
правових норм при вирішенні колізій
між ними з урахуванням ієрархії цих
правових норм, а також дії норм у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню;

різне визначення предмета регулювання
правових норм, зокрема застосування
різних правових норм для регулювання
одних і тих самих відносин або
поширення дії норми на певні
правовідносини в одних випадках і
незастосування цієї самої норми до
аналогічних відносин в інших випадках,
тобто різне застосування закону, який
не підлягав застосуванню;

різне застосування правил аналогії
права чи закону в подібних
правовідносинах.

Подібність правовідносин означає,
зокрема, тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин). Зміст правовідносин з
метою з'ясування їх подібності в різних
рішеннях суду (судів) касаційної
інстанції визначається обставинами
кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень має місце в разі, коли суд (суди)
касаційної інстанції у розгляді двох
чи більше справ за тотожних предмета
спору, підстав позову та за аналогічних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

Виходячи з вищевикладеного та
враховуючи зміст спірної ухвали ВАСУ
від 03 жовтня 2013 року та зміст ухвали
ВАСУ від від 06 червня 2013 року (К/9991/4126/13),
в яких, на думку заявника має місце
подібність правовідносин та
неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права,
колегія суддів приходить до висновку,
що із доданих до заяви копій судових
рішень Вищого адміністративного суду
України не вбачається подібності
правовідносин, а відтак і неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права.

Враховуючи цю обставину, обговоривши
доводи заяви та виходячи з мети
судового перегляду, колегія суддів не
знаходить підстав для допуску заяви
ОСОБА_1 до провадження.

Керуючись статтями 237, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Відмовити в допуску до провадження
заяви ОСОБА_1 про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 03
жовтня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і: