Справа № 810/7015/13-а
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2014-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2014 року № 810/7015/13-а

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючого - судді
Колеснікової І.С., розглянувши у
порядку письмового провадження
адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю
«Євроджет»доБроварської об'єднаної
державної податкової інспекції ГУ
Міндоходів у Київській
областіпроскасування податкових
повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Євроджет» (надалі -
позивач) звернулося до Київського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Київській області (надалі - відповідач)
про скасування податкових
повідомлень-рішень відповідача від
05.12.2013 № , за яким
позивачеві зменшено розмір від'ємного
значення суми податку на додану
вартість у розмірі 43966,00 грн. та від
05.12.2013 № , за яким позивачеві
нараховано грошове зобов'язання за
платежем «податок на додану вартість»
у розмірі 78609,00грн. (за основним
платежем - 62887,00 грн. та за штрафними
санкціями - 15722,00 грн.).

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що висновки
відповідача про
порушення вимог податкового
законодавства є необґрунтованими,
оскільки підприємством у
відповідності до вимог чинного
законодавства і на підставі належним
чином оформлених
первинно-бухгалтерських документів та
податкових накладних сформовано
податковий кредит, проте, як стверджує
позивач, податковий орган дійшов
помилкового висновку про нікчемність
укладених між позивачем та його
контрагентом угод і неправомірно
нарахував грошове зобов'язання по
податку на додану вартість та зменшив
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість. Тому, на
думку позивача, рішення податкового
органу є незаконними, оскільки при їх
прийнятті відповідачем невірно
встановлено факти та застосовано норми
закону.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги у
повному обсязі.

Відповідачем позов не визнано, надано
заперечення суду в усній формі. В
обґрунтування заперечень відповідачем
зауважено, що контрагент позивача
здійснював діяльність, спрямовану на
надання податкової вигоди третім
особам та не мав
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань по поставці
товару. Тому правочини, укладені між
позивачем та ТОВ «А.Нет», є нікчемними,
оскільки спрямовані на порушення
публічного порядку, а контрагент
позивача здійснював поставку товару
без мети реального настання правових
наслідків, що призвело до
безпідставного формування позивачем
податкового кредиту по податку на
додану вартість. Таким чином, на думку
відповідача, оскаржувані рішення
прийнято ним з урахуванням вимог
чинного законодавства, оскільки
відповідач діяв у межах повноважень,
наданих йому законами України та
підзаконними нормативно-правовими
актами.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечував з мотивів,
викладених у письмових запереченнях.

У ході судового розгляду справи
представниками позивача та
відповідача заявлено клопотання про
розгляд справи за їх відсутності у
письмовому провадженні.

Наявність клопотань сторін про розгляд
справи за їх відсутності, відповідно до
приписів статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є підставою для здійснення
розгляду справи у порядку письмового
провадження на підставі наявних у ній
доказів.

Дослідивши наявні матеріали справи,
керуючись статтею 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає за можливе
здійснити розгляд справи у письмовому
провадженні та на підставі наявних у
справі доказів.

З'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, судом встановлено таке.

Як то вбачається з наявних матеріалів
справи, посадовими особами
відповідача проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства при
взаємовідносинах із ТОВ «А.НЕТ» за
серпень, грудень 2011 року та січень 2012
року.

За результатами перевірки
відповідачем складено акт від 19.10.2013 №
285/10-06-22-02/37015028 (надалі - акт перевірки)
(а.с.46-55).

Під час перевірки податковим органом
зроблено висновок про те, що правочини,
укладені між позивачем та ТОВ «А.НЕТ», є
нікчемними і в силу статей 203, 215, 216
Цивільного кодексу України не
створюють юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з їх недійсністю. Як
наслідок, у ході перевірки встановлено
порушення позивачем положень пунктів
198.2, 198.3, 198.6 статті 198 та пунктів 200.1, 200.3,
200.4 статті 200 Податкового кодексу
України, що призвело до донарахування
позивачеві податку на додану вартість
у розмірі 62887,00 грн. та зменшенню
розміру від'ємного значення суми
податку на додану вартість у розмірі
43966,00 грн.

Такий висновок податкового органу
ґрунтується на використаних під час
аналізу господарських операцій
позивача інформації, наявної у
комп'ютерних базах даних та
автоматизованих інформаційних
системах державної податкової служби
та матеріалів перевірки його
контрагента, а саме: акту ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва від
27.02.2012 № 221/23-08/32621457 про неможливість
проведення перевірки ТОВ «А.НЕТ» з
питань правильності нарахування
податкових зобов'язань та податкового
кредиту з податку на додану вартість за
період серпень, вересень, жовтень та
грудень 2011 року.

Між тим, як то вбачається зі змісту
вищевказаного акту, наведеному у
мотивувальній частині акту перевірки
позивача, його висновки ґрунтуються
виключно на службовій інформації,
отриманої від ГВПМ ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва, а саме:
службовій записці від 01.02.2012 №
586/ДПІ/2610/3, якою встановлено
незнаходження ТОВ «А.НЕТ» за юридичною
адресою та пояснень директора ТОВ
«А.НЕТ» - громадянина ОСОБА_1, згідно
яких останній зареєстрував
підприємство за винагороду, фактично
фінансово-господарської не здійснював,
а лише підписував статутні документи
не вникаючи в їх суть, документів
фінансово-господарської діяльності
підприємства не підписував.

Відтак, податковим органом встановлено
відсутність ТОВ «А.НЕТ» за юридичною
адресою та ненадання документів до
перевірки. З наведених підстав
перевіряючі дійшли висновку про
неможливість фактичного здійснення
ТОВ «А.НЕТ» господарських операцій
через відсутність майна та інших
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для здійснення
господарських операцій.

На думку податкового органу,
діяльність вказаного підприємства
здійснюється поза межами правового
поля, що у свою чергу свідчить про
нікчемність укладених ним угод, як із
постачальниками, так і з покупцями та
відсутність об'єктів оподаткування при
придбанні та продажу товарів (послуг). З
огляду на вказане, надані до перевірки
первинно-бухгалтерські документи
позивача не взято до уваги, що в свою
чергу призвело до встановлення
недостатнього документального
підтвердження виконання умов за
договорами, та, як наслідок, призвело
до встановлення відповідачем порушень
формування позивачем податкового
кредиту по податку на додану вартість.

На підставі висновків акту
перевірки відповідачем прийнято
податкові повідомлення-рішення від
05.12.2013 № , за яким позивачеві
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість у
розмірі 43966,00 грн. та від 05.12.2013 № ,
за яким позивачеві нараховано грошове
зобов'язання за платежем «податок на
додану вартість» у розмірі 78609,00грн. (за
основним платежем - 62887,00 грн. та за
штрафними санкціями - 15722,00 грн.).

У той же час, позивач вважає вказані
податкові повідомлення-рішення такими,
що суперечать вимогам чинного
податкового законодавства, а тому
оскаржив їх, звернувшись із позовом до
суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд звертає
увагу на таке.

З метою всебічного і повного з'ясування
обставин справи та ураховуючи ту
обставину, що відповідач стверджує про
відсутність реальності спірних
операцій, судом під час судового
розгляду справи витребувано від
позивача докази на підтвердження факту
поставки товару за спірними
правочинами.

Так, судом встановлено, що 01.08.2011 між
позивачем та ТОВ «А.НЕТ» укладено
договір поставки обладнання № 12111
(а.с.57-58).

За умовами договору продавець (ТОВ
«А.НЕТ») зобов'язується передати у
власність покупця (ТОВ «Євроджет»),
здійснивши доставку за власний
рахунок, обладнання та комплектуючі, у
кількості, комплектності, за цінами,
зазначеними у видаткових накладних або
рахунках фактурах.

Товар поставляється на склад покупця
(пункт 3.1 договору від 01.08.2011 № 12111).

Оплата за товар здійснюється у
безготівковій формі (розділ 4 договору
від 01.08.2011 № 12111).

На підтвердження факту постачання
продукції позивачем надано суду
виписані ТОВ «А.НЕТ» видаткові
накладні, згідно яких позивачеві
поставлено автоматичні аплікатори
Etipak Original 1.3 та Etipak Super 1.3, а також
додаткове обладнання (шнур, енкодер,
чорнила), а саме: від 30.12.2011 № 111255 на суму
294000,00 грн. та від 30.12.2011 № 111254 на суму
282000,00 грн. (а.с.63,65).

Поряд із цим, ТОВ «А.НЕТ» виписало на
адресу позивача податкові накладні,
наявність яких не заперечується
відповідачем (а.с.64,66), а саме:

від 30.12.2011 № 55 на суму 294000,00 грн. (у тому
числі ПДВ - 49000,00 грн.);

від 30.12.2011 № 54 на суму 282000,00 грн. (у тому
числі ПДВ - 47000,00 грн.).

Розрахунки між суб'єктами
господарювання проводились у
безготівковій формі, що
підтверджується платіжними
дорученнями на суму 450000,00 грн. (а.с.70-72).
При цьому, решта розрахунків за
поставлений товар у розмірі 126000,00 грн.
було здійснено шляхом переведення
боргу згідно договору від 01.10.2012 №
АН-55/11 (а.с.61).

Водночас, 01.08.2011 між позивачем та ТОВ
«А.НЕТ» укладено договір поставки
№ 1108-326 (а.с.59-60).

За умовами договору продавець (ТОВ
«А.НЕТ») зобов'язується передати у
власність покупця (ТОВ «Євроджет»),
здійснивши доставку за власний
рахунок, обладнання та комплектуючі, у
кількості, комплектності, за цінами,
зазначеними у видаткових накладних або
рахунках фактурах.

Товар поставляється на склад покупця
(пункт 3.1 договору від 01.08.2011 № 1108-326).

Оплата за товар здійснюється у
безготівковій формі (розділ 4 договору
від 01.08.2011 № 12111).

На підтвердження факту постачання
продукції позивачем надано суду
виписану ТОВ «А.НЕТ» видаткову
накладну від 05.08.2011 № 1108326, згідно якої
позивачеві поставлено датчик
продукту, катриджи Regal blak 100 та Oil Blak 100,
принтер промисловий Miniget-128 на суму 65300,00
грн. (а.с.67).

Поряд із цим, ТОВ «А.НЕТ» виписало на
адресу позивача податкову накладну,
наявність якої не заперечується
відповідачем (а.с.68), а саме: від 05.08.2011 №
326 на суму 65300,00 грн. (у тому числі ПДВ -
10833,33 грн.).

Розрахунки між суб'єктами
господарювання проводились у
безготівковій формі, що
підтверджується платіжним дорученням
на суму 65300,00 грн. (а.с.73).

Суд зауважує, що вищевказані
документи було надано позивачем під
час перевірки та досліджено
перевіряючими, що відображено у
розділі 3 акту перевірки від 19.10.2013 №
285/10-06-22-02/37015028.

Як то вбачається із акту
перевірки позивача, відповідачем
встановлено, що господарські операції
із ТОВ «А.НЕТ» відображено позивачем у
податковому обліку шляхом віднесення
суми податку на додану вартість по
зазначеним вище податковим накладним
до складу податкового кредиту у
розмірі 106883,33 грн.

Як вже зазначалося судом, за
наслідками розгляду матеріалів
перевірки відповідач дійшов висновку
про те, що господарські операціі між
позивачем та ТОВ «А.НЕТ» є нікчемними.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
таке.

Згідно положення частини 1 статті 202
Цивільного кодексу України, правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Для здійснення своєї господарської
діяльності юридичні особи укладають
договори, що за змістом є домовленістю,
внаслідок якої виникають взаємні права
і обов'язки. Укладення договорів
купівлі-продажу, поставки товарів,
надання послуг в даному випадку вже
само по собі є ознакою господарської
діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 203
Цивільного Кодексу України, правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним. Недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) цієї вимоги є підставою
недійсності правочину.

В той же час, Цивільний кодекс України
статтею 215 визначає підстави для
визнання правочину недійсним. Серед
іншого, вказаною нормою передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину. Так, частиною 1 статті 204
Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Водночас, суд звертає увагу, що
відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно частини першої статті 208
Господарського кодексу України, якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Наведену норму слід застосовувати з
урахуванням того, що за змістом
приписів статті 228 Цивільного кодексу
України правочин, учинений з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, водночас є таким, що
порушує публічний порядок, а отже, є
нікчемним.

Статтею 228 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідачем не надано суду доказів
визнання правочинів, укладених між
позивачем та його контрагентом - ТОВ
«А.НЕТ», недійсними у судовому порядку,
як і не обґрунтовано своєї позиції, в
чому саме полягає порушення
публічного порядку сторонами у ході
укладення та виконання спірних
правочинів.

Як то вбачається з акту перевірки, на
час проведення перевірки, а також
станом на день розгляду справи
відсутні будь-які докази наявності
судових рішень, які б набрали законної
сили, з приводу незаконних дій
посадових осіб ТОВ «А.НЕТ», пов'язаних
із знищенням, пошкодженням майна,
незаконним його заволодінням або
пов'язаних із порушенням податкового
законодавства.

Проте, з огляду на те, що відповідач
стверджував про нікчемність
господарських операцій, здійснених між
позивачем та ТОВ «А.НЕТ», з підстав
відсутності реальності поставки
товару, судом досліджено дане питання
та встановлено таке.

Відповідно до частини першої статті 3
Господарського кодексу України, під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 4
Податкового кодексу України визначає
господарську діяльність як діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема, за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

За даними матеріалів справи, одним із
основних видів діяльності позивача за
КВЕД є оптова торгівля комп'ютерами,
периферійним устаткуванням і
програмним забезпеченням.

Водночас, одними із основних видів
діяльності ТОВ «А.НЕТ» є монтаж
передавальної апаратури та інші види
оптової торгівлі, що підтверджується
витягом з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб
(а.с.131-133).

В свою чергу факт безпосереднього
зв'язку витрат з господарською
діяльністю платника податків може бути
встановлено з урахуванням якісних
характеристик отриманих товарів, які б
однозначно свідчили про їх призначення
для використання в господарській
діяльності платника податків,
відповідали б змісту цієї діяльності.

У судовому засіданні представником
позивача надано пояснення з приводу
підстав укладення спірних правочинів
та подальшого використання
поставленого товару позивачем у
господарській діяльності.

Так, представником позивача зазначено,
що ТОВ «Євроджет» придбано у
ТОВ «А.НЕТ» обладнання та
комплектуючі, а саме: автоматичні
аплікатори Etipak Original 1.3 та Etipak Super 1.3,
датчик продукту, катриджи Regal blak 100 та
Oil Blak 100, принтер промисловий Miniget-128, з
метою використання даного товару під
час участі у виставках «Elcom Ukraine 2012»,
організатором яких виступало ТОВ
«Євроідекс-Експо» та «PHARMComplEX 2012».
Позивачем наголошено, що основним
видом діяльності ТОВ
«Євроджет» є торгівля комп'ютерним і
периферійним устаткуванням,
підприємство двічі на рік бере участь у
таких виставках за для пошуку нових
клієнтів та реалізації подібної
продукції. На підтвердження
вищевказаних обставин позивачем
надано до матеріалів справи
оборотно-сальдові відомості по рахунку
631, фотодокази участі ТОВ «Євроджет» у
зазначених виставках та технічну
інформацію про придбане обладнання
(а.с.116-127).

Також, на підтвердження якості
отриманого товару позивачем надано
копії технічних характеристик
продукції.

Щодо відсутності товарно-транспортних
накладних, суд зазначає таке.

Як то зауважено позивачем, за умовами
спірних правочинів товар, отриманий
від ТОВ «А.НЕТ», доставлявся
продавцем на склад покупця за адресою:
м. Бровари, вул. Лісова, 2, що орендується
позивачем на підставі договору оренди
нежитлового приміщення від 25.11.2010 № 06/48
(а.с.81-83), будь-яких договірних відносин
із перевізниками позивачем укладено не
було.

Суд зауважує, що відповідно до статті 48
Закону України «Про автомобільний
транспорт» та Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Мінтрансу України від 14.10.1997 № 363,
зареєстрованих в Міністерстві юстиції
України 20.02.1998 року за № 128/2568, основними
документами на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається.

Проте, відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 N
207 "Про затвердження Переліку
документів, необхідних для здійснення
перевезення вантажу автомобільним
транспортом у внутрішньому
сполученні", для водія юридичної особи
або фізичної особи - підприємця, що
здійснює вантажні перевезення для
власних потреб, необхідні наступні
документи: накладна або інший документ,
який підтверджує право власності на
вантаж; посвідчення на право керування
транспортним засобом; реєстраційний
документ на транспортний засіб або
інший засвідчений в установленому
порядку документ, що підтверджує право
керування, користування чи
розпорядження транспортним засобом;
талон про проходження державного
технічного огляду; поліс (сертифікат)
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Для водія юридичної особи
необхідним є також дорожній лист з
відмітками про проведення
передрейсових медичного огляду водія
та огляду технічного стану
транспортного засобу.

При цьому, наявність
товарно-транспортної накладної
вимагається від водія юридичної особи
або фізичної особи - підприємця, що
здійснює вантажні перевезення на
договірних умовах.

Між тим, Правила перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні та
Закон України «Про автомобільний
транспорт» не встановлюють правил
податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей

Окрім того, податкове законодавство не
передбачає обов'язкову наявність ТТН
як форми бухгалтерської звітності під
час формування податкового кредиту та
валових витрат при придбанні ТМЦ, вона
є супровідним документом на
підтвердження перевезення товару та не
містить в собі контрольної звітності
під час визначення підприємством
показників за здійсненими
господарськими операціями.

Ураховуючи обставини справи та
положення вищевказаних
нормативно-правових актів суд дійшов
висновку, що законодавством не
передбачено обов'язковості складання
товарно-транспортних накладних при
здійсненні перевезень вантажу
автомобільним транспортом без
залучення перевізника на договірних
умовах.

Судом встановлено та не заперечувалося
відповідачем, що позивачем не було
понесено окремих витрат на
транспортування товару, придбаного у
контрагента, а відтак твердження
відповідача про обов'язкову наявність
у позивача товаросупровідних
документів є помилковим та не може
свідчити про безтоварність
господарських операцій в цілому.

Як то встановлено судом, факти
постачання позивачеві товарів, оплати
їх вартості підтверджуються
документально, господарські операції
належним чином відображені у
бухгалтерському і податковому обліку
позивача.

Таким чином, враховуючи правочини,
предметом яких є придбання товару
(обладнання та комплектуючі), беручи до
уваги вид діяльності позивача і його
контрагента та наявність
підтверджуючої документації щодо
подальшого використання придбаного
товару у власній господарській
діяльності, у суду є підстави вважати,
що господарські операції позивача з
ТОВ «А.НЕТ» підтверджуються
необхідними документами, а зазначені
вище товари було використано позивачем
у власній господарській діяльності.

Між тим, висновки податкового органу
про нікчемність укладених правочинів
ґрунтуються виключно на матеріалах
перевірки контрагента позивача, якою,
зокрема, встановлено незнаходження
товариства за юридичною адресою та
ненадання документів до перевірки. З
огляду на вказане судом встановлено
таке.

Пунктом 45.2 статті 45 Податкового
кодексу України визначено, що
податковою адресою юридичної особи
(відокремленого підрозділу юридичної
особи) є місцезнаходження такої
юридичної особи, відомості про що
містяться у Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України.

Відповідно до статті 93 Цивільного
кодексу України, місцезнаходженням
юридичної особи є фактичне місце
ведення діяльності чи розташування
офісу, з якого проводиться щоденне
керування діяльністю юридичної особи
(переважно знаходиться керівництво) та
здійснення управління і обліку.

Відповідно до частини 5 статті 17 Закону
України "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців", відомості про
відсутність юридичної особи за її
місцезнаходженням повинні міститися в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

Положенням частини першої статті 18
Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» передбачено, що якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін.

Відтак, ураховуючи положення статей 69,
70 Кодексу адміністративного
судочинства України, належними та
допустимими доказами при встановленні
факту відсутності керівних органів -
юридичної особи за її
місцезнаходженням є саме відомості,
які містяться в Єдиному державному
реєстрі.

Наявний у матеріалах справи витяг з
Єдиного державного реєстру юридичних
та фізичних осіб-підприємців не
містить запису про відсутність за
юридичною адресою ТОВ «А.НЕТ»
(а.с.12131-133).

Відтак, факт наявності інформації в
автоматизованих базах даних та
службових документах податкового
органу про відсутність платників
податків за юридичними адресами не
може бути підставою для висновків про
неправомірне формування позивачем
податкових зобовязань, якщо така
адреса відповідає даним Єдиного
державного реєстру юридичних та
фізичних осіб - підприємців, а також за
умови вірно заповнених всіх інших
реквізитів.

З приводу пояснень директора ТОВ
«А.НЕТ», який повідомив, що не має
відношення до діяльності підприємства
та не підписував документів
фінансово-господарської діяльності
підприємства, суд зазначає, що дані
свідчення до уваги не беруться з
підстав того, що, з однієї сторони, вони
не стосуються предмету доказування -
здійснення господарської операції, а з
іншої сторони - є недопустимим доказом,
оскільки відповідно до частини першої
статті 217 Цивільного кодексу України
рішення суду щодо недійсності
правочину не може ґрунтуватися на
показах свідків.

Суд також звертає увагу на інший аспект
даної справи: правовідносини з приводу
укладення та виконання договорів про
надання послуг та придбання товарів,
які позивач вважає нікчемними, виникли
між двома юридичними особами, а фізичні
особи, які проставляли підписи на
договорах та інших ділових паперах,
діяли як представники цих юридичних
осіб.

В силу частини четвертої статті 91
Цивільного кодексу України цивільна
правоздатність юридичної особи
виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

Як установлено під час судового
розгляду, на момент укладення
правочинів, які відповідач вважає
нікчемними, та на день судового
розгляду справи сторони правочину є
правоздатними і перебувають в якості
зареєстрованих юридичних осіб в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

Окрім того, на час укладення і
виконання правочинів контрагент
позивача був платником податку на
додану вартість, а в акті перевірки та в
запереченнях відповідача немає жодних
посилань на те, що установчі документи,
свідоцтво про державну реєстрацію та
свідоцтво платника податку на додану
вартість ТОВ «А.НЕТ» були скасовані чи
визнані недійсними за рішенням суду на
момент укладення чи виконання
правочину.

На підтвердження своєї позиції
відповідачем не надано, як того
вимагають положення чинного
законодавства України, доказів, які б
свідчили про те, що документи, виписані
на виконання договорів, були
сфальсифікованими.

Оскільки зобов'язання за спірними
угодами, укладеними між позивачем та
ТОВ «А.НЕТ», мали реальний характер, то,
відповідно, факт отримання послуг та
коштів сторонами, відсутність взаємних
претензій свідчить про те, що укладення
правочинів відповідало волі сторін
договорів (юридичних осіб).

Так, дії фізичних осіб - представників,
які учиняли підписи на договорі та
інших ділових паперах, у контексті
правової оцінки правочину, що вчинений
між двома юридичними особами, слід
оцінювати з точки зору наявності у цих
фізичних осіб відповідних повноважень
на укладення правочину від імені
юридичної особи.

Відповідно до статті 241 Цивільного
кодексу України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим,
зокрема, у разі, якщо особа, яку він
представляє, вчинила дії, що свідчать
про прийняття його до виконання.
Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

Суд зазначає, що у відносинах із
третіми особами обмеження повноважень
щодо представництва юридичної особи не
має юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження. Це
положення є гарантією стабільності
майнового обороту і загальноприйнятим
стандартом у світовій практиці.

Відповідачем, в ході розгляду справи,
не було доведено своїх тверджень про
те, що позивач був обізнаним у дефекті
правового статусу його контрагентів, а
саме у визнанні їх податковим органом
«фіктивними», та навмисно скористався
їх послугами з метою штучного
створення податкової вигоди.

Між тим, в силу частини другої статті 1158
Цивільного кодексу України особа, яка
вчинила дії в майнових інтересах іншої
особи без її доручення, зобов'язана при
першій нагоді повідомити її про свої
дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою
особою, надалі до відносин сторін
застосовуються положення про
відповідний договір.

Таким чином, сам лише факт того, що
певна фізична особа вчинила правочин
(певні дії, що мають юридичне значення)
в інтересах юридичної особи без її
доручення або з перевищенням
повноважень не має наслідком
нікчемності такого правочину, адже
такого наслідку законом не
передбачено.

Окрім того, суд зазначає, що для
посадових осіб органів державної
податкової служби під час проведення
перевірок підставами для висновків є:
документи, визначені цим Кодексом,
податкова інформація, експертні
висновки, судові рішення, інші
матеріали, отримані в порядку та у
спосіб, передбачені цим Кодексом або
іншими законами, контроль за
дотриманням яких покладений на органи
державної податкової служби (пункт 83.1
статті 83 Податкового кодексу України).

Таким чином, законодавством не
передбачено можливості використання
під час проведення перевірок платників
податків та складання акта перевірки
матеріалів досудового слідства. Це
співвідноситься, зокрема, і з
положеннями Кодексу адміністративного
судочинства України й з доктриною
процесуального права України,
відповідно до яких заздалегідь є
встановленим і не потребує доведення
та доказування вирок суду в
кримінальній справі, який набрав
законної сили. Тобто преюдиціальний
характер має лише вирок суду, який
набрав законної сили, а не матеріали
досудового слідства, особливо
постанова про порушення кримінальної
справи та протоколи допиту.

Між тим, суд критично ставиться до
посилання відповідача, як на єдиний
доказ правомірності своїх висновків
щодо порушення позивачем податкового
законодавства, на акт податкового
органу про неможливість проведення
перевірки ТОВ «А.НЕТ» з питань
правильності нарахування податкових
зобов'язань та податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Так, зі змісту статті 73 Податкового
кодексу України та методичних
рекомендацій щодо організації та
проведення органами державної
податкової служби зустрічних звірок,
затверджених наказом державної
податкової адміністрації України № 236
від 22.04.2011, вбачається, що у разі
встановлення фактів, що не дають змогу
провести зустрічну звірку суб'єкта
господарювання, зокрема, у зв'язку з
встановленням відсутності суб'єкта
господарювання за місцезнаходженням
(податковою адресою) складається акт
про неможливість проведення
зустрічної звірки суб'єкта
господарювання, який засвідчує факт
неможливості її проведення без
встановлення висновків стосовно
документального підтвердження
господарських відносин з платником
податків та зборів, підтвердження
відносин, виду, обсягу і якості
операцій та розрахунків, що
здійснюються між ними, з'ясування їх
реальності та повноти відображення в
обліку платника податків.

Механізм проведення органами
державної податкової служби
зустрічних звірок визначає Порядок
проведення органами державної
податкової служби зустрічних звірок,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 27.12.2010 № 1232, з
аналізу якого вбачається, що у
податкового органу відсутні
повноваження на здійснення в рамках
проведеної зустрічної звірки контролю
за додержанням податкового
законодавства, а проведення звірки є
лише заходом
інформаційно-аналітичного
забезпечення діяльності органів
державної податкової служби, оскільки
дії податкового органу щодо
проведення зустрічної звірки
полягають у співставленні даних та
перевірці встановлених розбіжностей в
податкових деклараціях,
автоматизованих інформаційних
системах органів державної податкової
служби України, а також аналізі
податкової інформації та документів.

При цьому, суд зауважує, що в силу
закону отримання податковим органом
акту перевірки чи довідки зустрічної
звірки, в яких викладені висновки про
вчинення контрагентом платника
податків нікчемного правочину або
відображення в звітності показників
господарських операцій, які фактично
не відбулись, не звільняє такий
податковий орган від виконання
обов'язку по самостійному встановленню
та доведенню факту вчинення платником
податків порушення закону, позаяк ані
акт перевірки, ані довідка зустрічної
звірки не має преюдиціального значення
та не є документами, що достовірно та
безсумнівно підтверджують обставини
фактичної дійсності.

Відтак, вищевказаний акт не є належним
та допустимим доказом у справі, а
висновки про відсутність умов у ТОВ
«А.НЕТ» для здійснення
фінансово-господарської діяльності
зроблені на підставі службової
інформації, що є недостатнім для
визнання угод, укладених із позивачем,
такими, що не спричинили реальних
юридичних наслідків.

Водночас, з метою встановлення
наявності у контрагента позивача
трудових та виробничих ресурсів, судом
було зобов'язано відповідача надати
належні та допустимі докази.

Втім, доказів, витребуваних судом, а
саме: звітності форми 1 ДФ та декларацій
з податку на прибуток ТОВ «А.НЕТ» за
період взаємовідносин із позивачем, -
податковим органом суду не надано.

Водночас суд зауважує, що відсутність
основних фондів не може свідчити про
відсутність
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань та
відсутність фактичних дій, спрямованих
на виконання взятих на себе
зобов'язань, що унеможливлює
здійснення господарської діяльності,
оскільки наведені обставини не
позбавляють суб'єкта господарювання
можливості здійснювати посередницьку
діяльність, залучати виробничі та
трудові ресурси інших суб'єктів
господарювання для виконання
зобов'язань по укладених ним договорах.

Окрім того, у законодавстві відсутня
норма, яка б зобов'язувала підприємство
перевіряти наявність таких ресурсів у
контрагента та формувати податковий
кредит лише за їх наявності.

Суд також не бере до уваги посилання
відповідача, як на обґрунтування своїх
висновків, на відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної економічної діяльності у
контрагента позивача, оскільки такі
висновки неможливо зробити без
належної перевірки діяльності суб'єкта
господарювання. Відповідно до акту
перевірки позивача, податковими
органами не здійснювалось належної
перевірки первинно-бухгалтерських
документів ТОВ
«УА.НЕТ»; не перевірялася наявність
господарсько-правових стосунків з
іншими суб'єктами господарювання по
оренді основних засобів виробництва,
складських приміщень, транспортних
засобів; наявність правовідносин по
зберіганню матеріальних цінностей;
наявність укладених цивільно-правових
угод з іншими суб'єктами
господарювання щодо надання послуг або
виконання робіт.

Підсумовуючи наведене суд зауважує, що
податковий орган переважно
обґрунтовує правомірність свого
рішення нереальністю спірних
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «УА.НЕТ». Втім, сам акт перевірки
не містить будь-якого документального
підтвердження щодо
фінансово-господарських відносин
позивача по взаєморозрахунках із
контрагентом, а викладені у ньому
висновки щодо нікчемності укладених
правочинів не ґрунтуються на
документах первинного бухгалтерського
та податкового обліку.

Таким чином, твердження відповідача з
посиланням на матеріали перевірки про
те, що діяльність контрагента позивача
була спрямована на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
остатньому податкової вигоди у вигляді
безпідставного формування податкового
кредиту, судом оцінюються критично,
оскільки вони ґрунтуються на
припущеннях, що суперечить статті 159
КАС України. Факт наявності у сторін
правочину протиправного умислу при
його укладенні відповідачем не
доведено.

Щодо зауважень відповідача про
наявність дефекту у тексті спірних
правочинів, зокрема, відсутності
пункту 3.3 (яким передбачено строки
поставки товару), на який йдеться
посилання у пункті 3.1 договорів
укладених позивачем із ТОВ «А.НЕТ», суд
зазначає таке.

Так, за поясненнями позивача, наданими
у ході судового розгляду справи,
вказана помилка виникла в наслідок
технічної опечатки, при цьому, строки
поставки товару визначені у пункті 3.2
спірних правочинів, що підтверджується
змістом укладених договорів, копії
яких наявні у матеріалах справи.

Суд наголошує, що головною підставою
вважати правочин нікчемним є його
недійсність, встановлена законом, а не
актом податкової перевірки. Вказані ж в
акті податкового органу недоліки,
допущені суб'єктами господарювання при
укладенні та виконанні договорів, не є
підставою для визнання правочинів
нікчемними, оскільки чинне
законодавство не встановлює таких
підстав нікчемності правочину.

Враховуючи наведене суд дійшов
висновку, що спірні правочини не можуть
визнаватися нікчемними, оскільки
відповідають волевиявленню та
внутрішній волі його учасників і
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, а зміст правочинів
не суперечать чинним нормам
законодавчих актів та не порушує
моральних засад суспільства.

Окрім того, правовідносини між
платником і державою з приводу
оподаткування результатів
господарських операцій (правочинів) є
адміністративними, публічно-правовими,
а тому мета особи на несплату податків,
не може бути підставою для висновку про
нікчемність договору як такого, що
порушує публічний порядок, за умови
фактичного виконання
цивільно-правових зобов'язань та
реальності вчинених господарських
операцій.

За наведених обставин твердження
податкового органу про порушення
позивачем вимог частини п'ятої статті
203, частини першої та другої статті 215,
статті 216 Цивільного кодексу України,
що виявилось в недодержанні вимог
зазначених норм в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків, є
безпідставними.

Відтак, оскільки належними та
допустимими доказами відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, на якого
покладено обов'язок доведення
правомірності прийнятого ним рішення,
не доведено обґрунтованості висновків
акту перевірки, суд дійшов висновку, що
правочині, укладені позивачем із ТОВ
«А.НЕТ», відповідають нормам чинного
законодавства України, фактичні
обставини об'єктивно засвідчують
здійснення дослідженої судом
господарської діяльності позивача із
вказаним підприємством, що
підтверджується первинними
бухгалтерськими документами та
податковими накладними, які виписані
на виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Щодо заниження позивачем податку на
додану вартість, суд зазначає таке.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно якої право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/ послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України на час вчинення спірних
операцій та видачі податкової
накладної).

Пунктом 198.3. статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом
201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України).

Суду не надано доказів того, що на
момент складання податкових накладних
контрагент позивача не був
зареєстрований як платник податку на
додану вартість, а тому не мав права
видавати податкові накладні на кожну
повну або часткову поставку товарів
(робіт, послуг).

В свою чергу податкові накладні, на
підставі яких позивачем сформовано
податковий кредит, копії яких
знаходяться в матеріалах справи,
відповідають вимогам, встановленим
статтею 201 Податкового кодексу України.

Суд звертає увагу, що факт вчинення
певних господарських операцій та
правомірність подальшого відображення
(проведення) їх у бухгалтерському та
податковому обліку підтверджується
первинними документами платника
податків.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Отже, первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не
самі по собі цивільні правочини, а саме
господарські операції, тобто фактичний
рух активів та/або зміни власного
капіталу чи зобов'язань платника
податку.

У ході судового розгляду справи
позивачем спростовано висновки
відповідача щодо відсутності реальних
операцій, шляхом надання первинних
документів.

Так, наявні в матеріалах справи
податкові накладні, видаткові
накладні, договори та платіжні
документи, в силу Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», є первинними
документами, та мають всі необхідні
встановлені законом обов'язкові
реквізити. Докази того, що вказані
накладні, розрахункові (платіжні)
документи не мають юридичної сили або
визнані в установленому порядку
недійсними - відсутні.

Із системного аналізу положень
Податкового кодексу України
вбачається висновок, що право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникає у
платника податків за наявності
сукупності таких елементів: наявності
у сторін спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник ПДВ);
фактичного (реального) здійснення
оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів (у т.ч.
платіжних), які зазвичай супроводжують
операції певного виду та підтверджують
їх фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Судом на підставі оцінки наявних у
справі матеріалів та доказів у їх
сукупності встановлено, що факт
отримання товару за спірними
правочинами документально
підтверджується. Твердження
податкового органу про відсутність
факту поставки товару у судовому
засіданні не були доведені, а надані
позивачем докази є переконливими і
достатніми для висновку суду щодо
реальності господарських операцій.

Відтак, висновки податкового органу
про порушення позивачем вимог статей
198, 201 Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість, є безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу на ту
обставину, що нормами чинного
законодавства на сторону
цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки відповідності
законодавству правил ведення іншим
учасником правовідносин господарської
діяльності та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Окремо суд зауважує, що відповідачем
право позивача на формування
податкового кредиту поставлено в
залежність від добросовісності його
контрагента, що суперечить приписам
податкового законодавства. Так, якщо
такий контрагент не виконав своїх
зобов'язань по належному формуванню
первинних документів для
підтвердження показників податкового
обліку, то це може тягнути
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
зменшення суми податкового кредиту з
податку на додану вартість. На
переконання суду, своїм рішенням
відповідачем встановлено для позивача
додаткові обмеження, що не відповідає
повноваженням відповідача,
передбаченим Податковим кодексом
України та суперечить вимогам статті 19
Конституції України.

Підсумовуючи вищенаведене суд
зазначає, що будь-яка неправомірна
діяльність контрагента (наприклад,
його «фіктивність», відносини з іншими
контрагентами) не впливає на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання за неправомірні дії
іншого підтверджується практикою
Європейського Суду з прав людини.
Європейський Суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має. зазнавати негативних наслідків
через порушення законодавства його
контрагентом. Більш того, у разі
наявності у державних органів
інформації про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку (Рішення Європейського суду з
прав людини від 09.01.2007 у справі
«Інтерсплав проти України»).

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України, матеріалів справи та з
урахуванням того, що у справі було
встановлено реальне здійснення
господарських операцій та їх зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкових
накладних, виданих зареєстрованими
платниками податку на додану вартість,
суд дійшов висновку про протиправність
донарахування позивачеві сум податку
на додану вартість, зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість, а також застосування
штрафних (фінансових) санкцій за
спірними податковими
повідомленнями-рішеннями.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, коли судом здійснюється
розгляд справ про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень, у яких обов'язок
щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Проте, при розгляді даної справи
відповідачем не наведено достатніх
доводів та не подано доказів, які б
могли свідчити про недобросовісність
позивача як платника податків або про
наявність обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої позивачем
податкової вигоди.

Таким чином відповідачем, як суб'єктом
владних повноважень, не надано суду
доказів, які спростовували б
твердження позивача, а відтак, не
доведено правомірності своїх рішень.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та вважає їх такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа). Жодних заяв з приводу
відшкодування судових витрат
позивачем суду не заявлено, у зв'язку з
чим судові витрати розподілу не
підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 122, 158-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:.

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Київській області від 05.12.2013 №
, за яким товариству з обмеженою
відповідальністю «Євроджет» зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість у розмірі
43966,00 грн.

3. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Київській області від 05.12.2013
№ , за яким товариству з обмеженою
відповідальністю «Євроджет»
нараховано грошове зобов'язання за
платежем «податок на додану вартість»
у розмірі 78609,00грн. (за основним
платежем - 62887,00 грн. та за штрафними
санкціями - 15722,00 грн.).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Колеснікова І.С.