Справа № 802/4941/13-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2014-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 січня 2014 р.
Справа № 802/4941/13-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Альчука Максима
Петровича,

за участю секретаря судового
засідання: Побережської В.В.

представника позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача: Кудрик Я.О.,
Соколової О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: управління Пенсійного фонду
України в місті Вінниці, управління
державної казначейської служби
України у місті Вінниці та Вінницькій
області

про: визнання дій протиправними та
стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці (далі - управління ПФУ в м.
Вінниці), управління Державної
казначейської служби України у м.
Вінниці та Вінницькій області (далі -
управління ДКС України у м. Вінниці та
Вінницькій області), про визнання дій
протиправними та стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що згідно договору №
НЧ-119 купівлі-продажу автомобіля від
13.02.2012 року, укладеного між ТОВ "Кий Авто
Холдинг" в особі генерального
директора Нечай В.М. та ОСОБА_1, 20.02.2012
року придбано автомобіль "NISSAN X-Trail T31" 2011
року випуску, вартістю 303 616 грн. і при
реєстрації даного автомобіля в органах
ДАІ його було зобов'язано сплатити збір
до Пенсійного фонду з операцій
відчуження легкового автомобіля в сумі
7591 грн.

Позивач вважає протиправними дії
відповідачів щодо покладення на нього
обов'язку сплати вказаного збору,
оскільки вважає, що сплата цього збору
не може бути покладена на особу, яка
набуває право власності. Відповідно до
Порядку сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
окремих видів господарських операцій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 1740 від 03.11.1998 року,
передбачена сплата збору при
відчуженні автомобіля, а не при його
купівлі.

Також позивач зазначає, що звертався до
управління ПФУ в м. Вінниці з вимогою
про повернення примусово сплаченого
збору з операцій відчуження
транспортного засобу, однак йому було
протиправно відмовлено.

В зв'язку з викладеним, позивач просить
в Порядку повернення коштів, помилково
або надмірно зарахованих до державного
та місцевих бюджетів, затвердженого
наказом Державного казначейства
України № 226 від 10.12.2002 року,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 25.12.2002 року за № 1000/7288,
визнати протиправними дії управління
ПФУ в м. Вінниці щодо відмови у
поверненні примусово сплаченого
позивачем збору з операцій відчуження
легкового автомобіля та стягнути з
державного бюджету м. Вінниці суму
надмірно сплаченого збору в сумі 7591
грн.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
та просили суд позов задовольнити в
повному обсязі.

Представник управління ПФУ в м. Вінниці
заперечувала проти задоволення
позовних вимог, обґрунтовуючи свою
позицією тим, що відповідно до Порядку
сплати збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1740 від 03.11.1998 року, платниками збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів є підприємства,
установи та організації всіх форм
власності, а також фізичні особи, які
набувають право власності на легкові
автомобілі.

Представник управління ДКС у м. Вінниці
позовні вимоги не визнала, посилаючись
на відсутність правових підстав для
вирішення питання про спірні
правовідносини між позивачем та
управлінням ДКС у м. Вінниці.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, оцінивши надані
докази в їх сукупності, вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Встановлено, що позивачем на підставі
договору купівлі-продажу від 13.02.2012
року придбано автомобіль «NISSAN X-Trail T31»
2011 року випуску, вартістю 303 616 грн.

При реєстрації даного автомобіля в
органах ДАІ 02.03.2012 року позивач сплатив
збір до Пенсійного фонду з відчуження
автомобіля в сумі 7591 грн., що
підтверджується квитанцією банку № 206
(а.с. 5).

Позивачем на адресу управління ПФУ в м.
Вінниці була направлена вимога від
19.11.2013 року про повернення примусово
сплаченого збору з операції відчуження
транспортного засобу у сумі 7591 грн.
Однак управління ПФУ в м. Вінниці у
листі-відповіді № 4621/06-44-1/09 від 04.12.2013
року відмовило позивачу в поверненні
суми збору.

Згідно п. 7 ст. 1 Закону України "Про збір
на обов'язкове державне пенсійне
страхування" передбачено, що
платниками збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування є
юридичні та фізичні особи при
відчуженні легкових автомобілів, крім
легкових автомобілів, якими
забезпечуються інваліди, та тих
автомобілів, які переходять у
власність спадкоємцям за законом.

Відповідно до п. 15 Порядку сплати збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1740 від 03.11.1998 року, в редакції, що
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин, суми збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів сплачуються
платниками цього збору на рахунки з
обліку коштів спеціального фонду
державного бюджету, відкриті в
управліннях Державного казначейства в
Автономній Республіці Крим, областях,
мм. Києві та Севастополі, за місцем
реєстрації легкового автомобіля.

Згідно із п. 12 цього ж Порядку,
платниками збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
операцій з відчуження легкових
автомобілів є підприємства, установи
та організації всіх форм власності, а
також фізичні особи, які набувають
право власності на легкові автомобілі,
зокрема шляхом купівлі легкових
автомобілів, у тому числі у виробників
або торгівельних організацій (крім
випадків забезпечення автомобілями
інвалідів згідно із законодавством).

Частиною 4 ст. 9 КАС України передбачено,
що у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Згідно п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996
року "Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя"
визначено, що судам необхідно виходити
з того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Таким чином суд зазначає, що обов'язок
сплати збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування при відчуженні
легкових автомобілів не може бути
покладений на особу, яка набуває право
власності, тобто на покупця, що
передбачено п. 12 Порядку сплати збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1740 від 03.11.1998 року, оскільки вказана
норма суперечить акту вищої юридичної
сили, а саме п. 7 ст. 1 Закону України "Про
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування".

Відтак позивачем безпідставно
примусово сплачено збір з операції
відчуження легкового автомобіля.

При цьому суд вважає за необхідне
наголосити на тому, що термін
"відчуження майна" визначений
Податковим кодексом України.

Зокрема згідно п. 14.1.31 ст. 14 цього
Кодексу, відчуження майна - будь-які дії
платника податків, унаслідок вчинення
яких такий платник податків у порядку,
передбаченому законом, втрачає право
власності на майно, що належить такому
платникові податків, або право
користування, зокрема, природними
ресурсами, що у визначеному
законодавством порядку надані йому в
користування.

Як свідчать з матеріали справи,
операція відчуження легкового
автомобіля закінчилася на підставі
договору купівлі-продажу № НЧ-119 від
13.02.2012 року.

При сплаті збору до Пенсійного фонду з
відчуження автомобіля в сумі 7591 грн.
02.03.2012 року позивач вже набув права
власності на автомобіль, а операція
відчуження вже була завершена.

Таким чином, оскільки примусово
сплачений збір з операцій відчуження
легкових автомобілів перерахований до
державного бюджету, сума сплаченого
збору підлягає стягненню з
відповідного бюджету на користь
позивача.

Враховуючи вищевикладене, а також те,
що позивач звертався з вимогою про
повернення йому примусово сплаченого
збору у якій йому було відмовлено, суд
визнає протиправними дії управління
ПФУ в м. Вінниці щодо даної відмови у
поверненні йому примусово сплаченого
збору з операцій відчуження легкового
автомобіля.

Щодо визначеного позивачем способу та
відповідно позовної вимоги про
повернення вказаних коштів згідно з
Порядком повернення коштів, помилково
або надмірно зарахованих до державного
та місцевих бюджетів, затвердженого
наказом Державного казначейства
України № 226 від 10.12.2002 року,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 25.12.2002 року за № 1000/7288,
суд вважає, що останній не підлягає
застосуванню з огляду на те, що
механізм виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ, прийнятих судами, а також
іншими державними органами, які
відповідно до закону мають право
приймати такі рішення, визначений
Порядком виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України № 845 від
03.08.2011 року (далі - Порядок).

Згідно п. 3 цього Порядку рішення про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів виконуються на
підставі виконавчих документів
виключно органами Казначейства з
попереднім інформуванням Мінфіну та у
порядку черговості надходження
виконавчих документів.

Відповідно до п. 7 вказаного Порядку, у
разі прийняття рішення про стягнення
коштів стягувач надсилає органові
Казначейства в установлений
зазначеним органом спосіб:

заяву про виконання такого рішення із
зазначенням реквізитів банківського
рахунка, на який перераховуватимуться
кошти, якщо дані реквізити не зазначені
у виконавчому документі, або даних про
перерахування коштів у готівковій
формі через банки або підприємства
поштового зв'язку, якщо зазначений
рахунок відсутній;

оригінал виконавчого документа;

судові рішення про стягнення коштів (у
разі наявності).

До заяви можуть додаватися інші
документи, які містять відомості, що
сприятимуть виконанню рішення про
стягнення коштів (платіжні доручення,
квитанції про перерахування коштів до
відповідного бюджету, довідки та листи
органів, що контролюють справляння
надходжень бюджету, або органів
місцевого самоврядування, рішення
органів дізнання, досудового слідства
та прокуратури тощо).

Згідно п.п. 1, 5 п. 16 цього ж Порядку
органи Казначейства за судовими
рішеннями про стягнення надходжень
бюджету здійснюють безспірне списання
коштів державного та місцевих
бюджетів, зокрема, для повернення
надмірно та/або помилково сплачених
податків і зборів, та що надійшли в
інший установлений законодавством
спосіб.

Безспірне списання коштів державного
та місцевих бюджетів і їх
перерахування на рахунок, зазначений у
виконавчому документі про стягнення
надходжень бюджету та/або заяві про
виконання рішення про стягнення
надходжень бюджету, здійснюються
органами Казначейства з відповідного
рахунка, на який такі кошти зараховані,
шляхом оформлення розрахункових
документів (п. 19 Порядку).

Казначейство здійснює в порядку
черговості надходження виконавчих
документів безспірне списання коштів
державного бюджету в розмірі,
встановленому судом або узгодженому
органом державної податкової служби із
стягувачем, та перераховує такі кошти
на рахунок стягувача, зазначений у
виконавчому документі або його заяві
про виконання рішення про стягнення
коштів (абз. 5 п. 23 Порядку).

Відповідно до вимог ст. 162 КАС України, у
разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову про
визнання протиправними рішення
суб'єкта владних повноважень чи
окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень, про поворот виконання
цього рішення чи окремих його положень
із зазначенням способу його
здійснення, про зобов'язання
відповідача вчинити певні дії,
стягнення з відповідача коштів тощо.
Суд може прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд
розглядає адміністративні справи
не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Надавши правову оцінку всім обставинам
справи, суд, з метою захисту прав та
інтересів позивача, про захист яких він
просить, з урахуванням вимог ст. 162 КАС
України, вважає за необхідне
задовольнити позов шляхом стягнення
сплаченої позивачем суми збору з
операції відчуження легкового
автомобіля з державного бюджету м.
Вінниці шляхом безспірного списання.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно із ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії управління
Пенсійного фонду України в місті
Вінниці щодо відмови у поверненні
ОСОБА_1 сплаченого збору з операції
відчуження легкового автомобіля в сумі
7591 грн.

Стягнути з державного бюджету м.
Вінниці шляхом безспірного списання на
користь ОСОБА_1 7591 грн. (сім тисяч
п'ятсот дев'яносто одну гривню)
сплаченого збору з операції відчуження
легкового автомобіля.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судовий збір у
розмірі 172 грн. 05 коп.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Альчук Максим Петрович