Справа № 2а/0370/3391/12
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 р.
Справа
№ 180751/12/9104 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 31
жовтня 2012 року в справі за позовом
Волинського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,-

В С Т А Н О
В И В :

15.10.2012 Волинське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
(далі - ФСЗІ) звернулося до суду з
вищевказаним позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП) про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені в сумі 7178,47грн, покликаючись на
те, що відповідачем не виконано
норматив для працевлаштування
інвалідів в кількості однієї особи
встановленого ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», а тому в силу ст.20
цього Закону він повинен сплатити суму
адміністративно-господарських санкцій
та пеню за їх несвоєчасну сплату.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 31 жовтня 2012
року в справі №2а/0370/3391/12 заявлений
позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржив ФОП, який покликаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову якою
залишити без задоволення позовні
вимоги. В обґрунтування поданої
апеляційної скарги вказує на те, що з
13.10.2011 в нього працює визначена
законодавством кількість інвалідів.
Зазначає, що звертався до центру
зайнятості з проханням направити для
працевлаштування інваліда, однак
безрезультатно, у зв'язку із чим
намагався відрегулювати вказане
питання шляхом зміни кількості
найманих працівників.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому апеляційний суд, у
відповідності до ч.1 ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.
Перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що
ФОП не було вчинено передбачених
чинним законодавством заходів щодо
створення умов для працевлаштування
інвалідів та заходів щодо інформування
відповідного центру зайнятості про
наявну можливість на підприємстві для
цього в 2011 році, а тому до відповідача
правомірно були застосовані
адміністративно-господарські санкції
передбачені ст.20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи та є вірними з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
згідно звіту відповідача за 2011 рік
(а.с.6) середньооблікова кількість
штатних працівників у 2011 року
становила 8 осіб, з них
середньооблікова чисельність фактично
працюючих інвалідів відповідно до
положень п.3.2.5 «Інструкції зі
статистики кількості працівників»,
затвердженої наказом Державного
комітету статистики України від 28.09.2005
№286 - 0 осіб.

Статтею 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» встановлено, що забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. Підбір
робочого місця здійснюється переважно
на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно із ст.18-1 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», інвалід, який не
досяг пенсійного віку, не працює, але
бажає працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний. Рішення про
визнання інваліда безробітним і взяття
його на облік для працевлаштування
приймається центром зайнятості за
місцем проживання інваліда на підставі
поданих ним рекомендації МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів. Державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

За змістом ст.18-1 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», пошук підходящої
роботи для інваліда здійснює державна
служба зайнятості.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
ст.19 цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк (ч.2 ст.20
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»).

Згідно з ч.4 ст.20 Закону України «Про
зайнятість населення» підприємства,
установи і організації незалежно від
форми власності реєструються у
місцевих центрах зайнятості за їх
місцезнаходженням як платники збору до
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття,
щомісяця подають цим центрам
адміністративні дані у повному обсязі
про наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

Згідно «Інструкції щодо заповнення
форми звітності № 3-ПН «Звіт про
наявність вакансій», затвердженої
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005
№420 та зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 21.12.2005 за №1534/11814,
підприємства, установи і організації,
їх структурні підрозділи та філії
незалежно від форм власності та
господарювання повинні за наявності
вакансій у повному обсязі подавати
інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакансій) центрам
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платника страхових внесків.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі
норми, апеляційний суд вважає, що
такими передбачено обов'язок, зокрема
відповідача щодо створення робочих
місць для інвалідів та інформування
підприємством уповноважених органів
щодо наявності на підприємстві робочих
місць для працевлаштування осіб, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність, при цьому
такий виникає за умови наявності у
такого не менше 8 працюючих осіб.

Відповідно до ч.1 ст.218 ГК України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою зазначеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин несе відповідальність,
зокрема, за порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що він ужив усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідачем звітність та інформація
про створення (пристосування) робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
а також про вільні робочі місця та
вакантні посади, на яких може
використовуватися праця інвалідів у 2011
році до Володимир-Волинського
міськрайонного центру зайнятості не
подавалася, що підтверджується,
зокрема листом останнього від 23.10.2012
№02-3/1990 (а.с.36) та відповідачем не
спростовано.

Таким чином, апеляційний суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що відповідачем не були
виконанні вимоги Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» щодо прийняття
заходів для працевлаштування
інвалідів, а тому вимоги Фонду про
сплату адміністративно-господарських
санкцій є обґрунтованими та такими, що
відповідають вимогам закону.

Вказана позиція апеляційного суду
узгоджується з рішенням Верховного
Суду України, зокрема, з постановою від
11 червня 2013 року у справі № 21-63а13.

Посилання апелянта на відсутність у
нього обов'язку щодо працевлаштування
інваліда у період за ІІІ квартали 2011
року у зв'язку із середньообліковою
чисельністю працівників за це період,
на думку суду апеляційної інстанції є
безпідставними, оскільки аналіз
положень Закону №875-ХІІ дає підстави
вважати, що норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів має розраховуватися
виходячи з середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу за рік (тобто від
загальної чисельності працюючих).

Вказана позиція апеляційного суду
узгоджується з рішенням Верховного
Суду України, зокрема, з постановою від
17 вересня 2013 року у справі №21-232а13.

Відтак, починаючи з ІІ кварталу 2011 року,
ФОП був зобов'язаний вчинити дії по
створенню робочих місць для інвалідів
та інформування уповноважених органів
щодо наявності на підприємстві робочих
місць для працевлаштування осіб, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність, однак таких
дій відповідачем не вчинено, що
призвело до порушення вимог Закону
№875-ХІІ.

Доказів того, що ФОП у ІІ кварталі 2011
року було створено робочі місця для
інвалідів та своєчасно надавалася
державній службі зайнятості
інформація, необхідна для організації
працевлаштування інвалідів
відповідачем не надано та при розгляді
справи судом не встановлено.
Працевлаштування ж з жовтня 2011 року
одного інваліда не може бути підставою
для звільнення відповідача від
відповідальності за невиконання
покладених на нього Законом №875-ХІІ
обов'язків які виникли в попередні
періоди.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний
суд приходить до переконання про
підставність позовних вимог ФСЗІ щодо
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що суд
першої інстанції при вирішенні даного
публічно-правового спору правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку. Доводи
апелянта висновків суду не
спростовують та не дають правових
підстав для скасування оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,

У Х В А Л
И В :

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 31
жовтня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
О.М. Гінда

Суддя
В.В. Ніколін