Справа № 2а/1570/5239/12
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" січня 2014 р.
К/800/25976/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Олексієнка М.М., Рецебуринського Ю.Й.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 31
січня 2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 16 квітня 2013 року по справі №
2а/1570/5239/12

за позовом ОСОБА_4

до Одеського міського
управління Головного Управління
Міністерства

внутрішніх справ України в
Одеській області (далі - Одеського МУГУ

МВС України в Одеській області),

Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській

області (далі - ГУ МВС України в
Одеській області)

про скасування наказів та
поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Одеського МУГУ МВС
України в Одеській області, ГУ МВС
України в Одеській області, в якому
просив визнати протиправним та
скасувати результати проведення
службового розслідування Управлінням
внутрішньої безпеки в Одеській області
МВС України у відношенні
оперуповноваженого ВДСБЕЗ ОМУ ГУ МВС
України в Одеській області старшого
лейтенанта міліції ОСОБА_4,

зобов'язати ГУ МВС України в Одеській
області провести самостійну перевірку
дій співробітників ВДСБЕЗ ОМУ ГУ МВС
України в Одеській області ОСОБА_4 за
заявами, що надійшли до Управління
внутрішньої безпеки в Одеській області
у відношенні позивача з урахуванням
постанови прокуратури м. Одеси від 31
серпня 2012 року про відмову в порушенні
кримінальної справи.

У вересні 2012 року ОСОБА_4 до суду подано
позов до Одеського МУГУ МВС України в
Одеській області та ГУ МВС України в
Одеській області про визнання
протиправними та скасування наказів
начальника ГУ МВС України в Одеській
області від 27 серпня 2012 року № 1714 та 434
л/с про звільнення старшого лейтенанта
міліції ОСОБА_4 з посади
оперуповноваженого ВДСБЕЗ ОМУ ГУ МВС
України в Одеській області,

зобов'язання ГУ МВС України в Одеській
області поновити позивача на посаді
оперуповноваженого ВДСБЕЗ ОМУ ГУ МВС
України в Одеській області в званні
старшого лейтенанта міліції та
виплатити встановлений законом
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

Ухвалами Одеського окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2012
року та 15 листопада 2012 року провадження
у справі в частині позовних вимог
ОСОБА_4 до Управління внутрішньої
безпеки в Одеській області МВС України
про визнання протиправними та
скасування результатів проведення
службового розслідування
співробітниками Управління
внутрішньої безпеки в Одеській області
МВС України стосовно позивача та щодо
зобов'язання ГУ МВС України в Одеській
області провести самостійну перевірку
дій співробітника ВДСБЕЗ ОМУ ГУ МВС
України в Одеській області старшого
лейтенанта міліції ОСОБА_4 за заявами,
що надійшли до УВБ в Одеській області
стосовно позивача з урахуванням
рішення прокуратури м. Одеси закрито.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 31 січня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 квітня 2013
року, позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано
накази ГУ МВС України в Одеській
області від 27 серпня 2012 року №1714 та
№434л/с про звільнення старшого
лейтенанта міліції ОСОБА_4 з посади
оперуповноваженого сектору протидії
хабарництву відділу Державної служби
боротьби з економічною злочинністю ОМУ
ГУ МВС України в Одеській області.

Зобов'язано Одеське МУГУ МВС України в
Одеській області виплатити ОСОБА_4
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з дня звільнення до 6 грудня 2012
року.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями, ГУ МВС України в
Одеській області подало касаційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати судові рішення першої та
апеляційної інстанцій та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги, суд
касаційної інстанції вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з вересня
2010 року займав посаду
оперуповноваженого сектора протидії
хабарництву відділу ДСБЕЗ Одеського
МУГУ МВС України в Одеській області.

Управлінням внутрішньої безпеки в
Одеській області ДВБ МВС України
проведено службову перевірку за
скаргою громадянина ОСОБА_5 на дії
оперуповноваженого ВДСБЕЗ ОМУ ГУ МВС
України в Одеській області старшого
лейтенанта міліції ОСОБА_4

Перевіркою встановлено, що у жовтні 2011
року громадянином ОСОБА_5 скоєно
дорожньо-транспортну пригоду (далі -
ДТП) із тяжкими наслідками, у зв'язку з
чим у відношенні нього була порушена
кримінальна справа. З метою отримання
допомоги ОСОБА_5 звернувся до позивача.
ОСОБА_4, грубо порушуючи вимоги статті 7
Закону Україну від 22 лютого 2006 року №
3460-ІV «Про Дисциплінарний статут
органів внутрішніх справ України»,
Кодексу честі працівника ОВС України,
Присяги працівника органів внутрішніх
справ України та зобов'язання, наданого
при прийнятті на службу до ОВС України,
вступив у неділові стосунки з ОСОБА_5 та
отримав від вказаного громадянина
гроші у сумі 2000 доларів США за
вирішення питання про закриття
кримінальної справи з приводу вказаної
вище ДТП.

За результатами перевірки наказом ГУ
МВС України в Одеській області
від 27 серпня 2012 року № 1714 «Про
звільнення оперуповноваженого
ВДСБЕЗОМУ ГУ МВС ОСОБА_4.» за грубі
порушення вимог статті 7 Закону Україну
від 22 лютого 2006 року № 3460-ІV «Про
Дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ України», Кодексу
честі працівника ОВС України, Присяги
працівника органів внутрішніх справ
України та зобов'язання, наданого при
прийнятті на службу до ОВС України, що
виразилось у вступі у неслужбові
стосунки з громадянином ОСОБА_5,
заволодінні грошовими коштами
останнього, проявленій нещирості під
час проведення службового
розслідування, оперуповноваженого
ВДСБЕЗ ОМУ ГУ МВС України в Одеській
області старшого лейтенанта міліції
ОСОБА_4 звільнено з органів внутрішніх
справ за пунктом 66 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України (за
дискредитацію) (а.с.44).

Згідно наказу начальника ГУ МВС
України в Одеській області 27 серпня 2012
року № 434 о/с старшого лейтенанта
міліції оперуповноваженого сектору
протидії хабарництву ВДСБЕЗ ОМУ ГУ МВС
України в Одеській області ОСОБА_4
звільнено у запас Збройних Сил за
пунктом 66 Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ України (за
дискредитацію) (а.с.45).

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_4 про скасування наказів та
поновлення на посаді, суди першої та
апеляційної інстанцій виходили з того,
що відповідачами не надано належних та
достатніх доказів, які підтверджували
скоєння позивачем дій чи
бездіяльності, які б можна було
кваліфікувати як дискредитацію
органів внутрішніх справ.

Крім того, суди на обґрунтування
рішення про задоволення позову,
посилались на постанову слідчого по
ОВД прокуратури м. Одеси про відмову в
порушенні кримінальної справи від 31
серпня 2012 року (т.1 а.с.30-33), якою
встановлено, що доводи матеріалів
службової перевірки ДВБ УВБ МВС
України в Одеської області щодо
використання ОСОБА_4 свого службового
становища для скоєння громадського
небезпечного діяння, а саме вступу в
неслужбові відносини з ОСОБА_5, котрі
виразились у заволодінні грошима
останнього, перевіркою не
підтверджено.

Суд касаційної інстанції з такими
висновками судів першої та апеляційної
інстанції погодитись не може.

Порядок проходження публічної служби в
органах внутрішніх справ регулюється
Законом України від 20 грудня 1990 року
№565-XII «Про міліцію», Законом Україну
від 22 лютого 2006 року № 3460-ІV «Про
Дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ України» та
Положенням про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів
Української РСР від 29 липня 1991 року №114.

Пунктом 66 Положення №114 передбачено, що
особи рядового і начальницького
складу, які скоїли вчинки, що
дискредитують звання рядового і
начальницького складу, звільняються з
органів внутрішніх справ. При цьому
звільнення проводиться з урахуванням
вимог пункту 62 цього Положення.

Дискредитація (від французького слова
discrediter - підривати довіру) - це підрив
довір'я когось, приниження чиєїсь
гідності, авторитету. Аналізуючи
складові цього поняття, приходимо до
висновку, що вони тісно пов'язані з
морально-етичними нормами. Отже,
вчинки, що дискредитують працівників
органів внутрішніх справ та власне
органи внутрішніх справ, пов'язані
насамперед із низкою моральних вимог,
які пред'являються до них під час
здійснення службових функцій та у
повсякденному житті.

Ці вимоги визначені у Кодексі честі
працівника органів внутрішніх справ,
Етичному кодексі працівника органів
внутрішніх справ та інших
нормативно-правових актах, що
регулюють діяльність органів системи
МВС України та їх особового складу.

Тому під вчинками, що дискредитують
звання працівника ОВС та власне органи
внутрішніх справ, слід розуміти
протиправні, винні діяння, які
здійснені посадовою особою органу
внутрішніх справ у зв'язку з виконанням
службових обов'язків або не пов'язані з
їх виконанням, але за своїм характером
здатні принизити в очах громадськості
гідність та авторитет працівника
органів внутрішніх справ та власне
органи внутрішніх справ.

До таких вчинків, слід віднести:
вчинення злочину, встановленого
вироком суду, що набрав законної сили;
скоєння корупційного діяння як
різновиду адміністративного
правопорушення; систематичне скоєння
адміністративних правопорушень, що
посягають на встановлений порядок
управління, громадський порядок та
громадську безпеку; заняття
підприємницькою діяльністю;
організацію страйків та участь у них;
розголошення службової таємниці; появу
на службі або поза службою в
нетверезому стані, що ображає людську
гідність; вживання алкогольних напоїв
у форменому одязі у громадських місцях;
прийняття наркотичних або токсичних
препаратів без рецепту лікаря;
систематичне порушення правил носіння
форменого одягу, зовнішньої охайності;
неодноразове грубе і зверхнє ставлення
до громадян; прояви жорстокого або
принизливого ставлення до людей;
скоєння аморального проступку, не
сумісного з продовженням служби в
органах внутрішніх справ; систематичне
поширення компрометуючої органи
внутрішніх справ України інформації за
допомогою засобів мас-медіа.

Таким чином, такий вид припинення
служби в органах внутрішніх справ, як
звільнення за пунктом 66 Положення №114 є
самостійною й спеціальною підставою
для звільнення осіб рядового і
начальницького складу й факт скоєння
вчинку, що дискредитує звання рядового
і начальницького складу, який став
підставою для звільнення, повинен бути
доведеним.

Звільнення за пунктом 66 Положення №114
може мати місце лише тоді, коли
доведено, що особа скоїла проступок
проти інтересів служби, який
суперечить покладеним на нього
обов'язкам, підриває довіру до нього як
носія влади, що призводить до
приниження державного органу та
унеможливлює подальше виконання ним
своїх обов'язків.

Суд касаційної інстанції виходить з
того, що судами не враховано, що
відсутність підстав для притягнення
позивача до кримінальної
відповідальності й відсутність фактів
вчинення ним діянь, що дискредитують
його звання не є тотожніми поняттями, а
наявність або відсутність провадження
у кримінальній справі стосовно
позивача не є визначальними при
встановленні в його діях ознак, за які
можливе його звільнення відповідно до
пункту 66 Положення про проходження
служби особовим складом органів
внутрішніх справ.

Судами при прийнятті оскаржуваних
рішень про поновлення позивача на
посаді не взято до уваги, що працівники
міліції мають спеціальний правовий
статус відповідно до якого вимоги
морального змісту віднесені до
службово-трудових обов'язків
працівників ОВС; приймаючи присягу
працівника ОВС України позивач склав
клятву «всіляко сприяти зміцненню
авторитету органів внутрішніх справ».

Суди не надали належної оцінки
поясненням ОСОБА_4 щодо отримання ним
коштів у розмірі 2000 доларів США наче б
то для оплати послуг адвоката, якого
повинен був надати позивач ОСОБА_5, для
захисту прав останнього на досудовому
слідстві та не перевірили чи вказані
дії позивача відносяться до
повноважень передбачених його
посадовою інструкцією.

В матеріалах справи відсутні матеріали
щодо витребування та перевірки
документів, які б свідчили про
встановлені судом обставини.

Крім того, поновлюючи ОСОБА_4 на посаді,
суди виходили з того, що позивач на час
отримання коштів від ОСОБА_5 не
працював в органах внутрішніх справ,
оскільки був звільнений із займаної
посади та вирішував питання щодо
поновлення на роботі в судовому
порядку.

Разом з тим, в матеріалах справи
відсутні такі відомості.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи, що передбачені
процесуальним законодавством межі
перегляду справи в касаційній
інстанції не дають права досліджувати
докази, встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, оскаржувані
судові рішення у справі підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до частини 2
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно врахувати все вище
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи та прийняти обґрунтоване і
законне судове рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області задовольнити
частково.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 31 січня 2013
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 квітня 2013
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ємельянова В.І.

Судді
Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.