Справа № 814/2819/13-а
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2014-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/2819/13-а

Категорія: 6 Головуючий в 1 інстанції:
Марич Є. В.

Колегія суддів Одеського
апеляційного адміністративного суду, у
складі:

головуючого судді - Запорожана
Д.В.,

судді - Яковлева
Ю.В,

судді - Жука С.І.

при секретарі: Топор О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю «Парс 32» на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 23 вересня
2013 року у справі за позовом товариства
з обмеженою відповідальністю «Парс 32»
до інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Миколаївській області, за участю
прокурора Миколаївської області про
скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Парс 32» звернулося
до суду з позовом до інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Миколаївській області, за
участю прокурора Миколаївської
області про скасування постанови від 31
травня 2013 року № 79.

Свої позовні вимоги ТОВ «Парс 32»
обґрунтувало незаконністю спірного
рішення.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 23 вересня
2013 року у задоволенні вищенаведеного
позову було відмовлено. Окрім того,
тією ж постановою було відмовлено
позивачу у скасуванні приписів
відповідача від 22 травня 2013 року № 125 та
237.

В апеляційній скарзі ТОВ «Парс 32»
просить скасувати вищенаведену
постанову, як таку, що прийнята з
помилковим застосуванням норм
матеріального та процесуального права
і прийняти нову постанову, якою
скасувати усі три вищенаведені рішення
відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача,
доводи апеляційної скарги, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржену постанову суд
першої інстанції виходив з того, що
необхідно відмовити у задоволенні
вимог про скасування трьох рішень
відповідача.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачу, на праві приватної власності,
належить нежитлова будівля - пункт
прокату пляжного інвентарю
(Миколаївська область, Березанський
районон, с. Коблеве, просп. Курортний,
19-а) /а.с. 33/.

Відповідачем було проведено перевірку
вищенаведеного об'єкту нерухомості
позивача, за результатами якої було
складено акт від 20 травня 2013 року /а.с.
12-13/. Перевіркою було встановлено
порушення позивачем ст. ст. 34. 36 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності». Зміст
порушень полягав у здійсненні
позивачем будівельних робіт, на
зазначеному об'єкті, без реєстрації
декларації про початок виконання
таких робіт.

На підставі вищенаведеного акту
відповідачем було прийнято постанову
від 31 травня 2013 року № 79 про накладення
на позивача 20646 гривень штрафу (абзац 2
п. 4 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
відповідальність за правопорушення у
сфері містобудівної діяльності») /а.с.
8/.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» від 17.02.2011
року № 3038-VI, замовник має право
виконувати будівельні роботи після
реєстрації органом державного
архітектурно-будівельного контролю
декларації про початок виконання
будівельних робіт - щодо об'єктів
будівництва, що належать до I-III
категорій складності.

Частиною 1 ст. 36 вищенаведеного Закону
передбачено, що право на виконання
підготовчих робіт і будівельних робіт
на об'єктах, що належать до I-III
категорій складності, підключення
об'єкта будівництва до інженерних
мереж та споруд надається замовнику та
генеральному підряднику чи підряднику
після реєстрації декларації про
початок виконання будівельних робіт.

Абзацом 2 п. 4 ч. 2 ст. 2 Закону України
«Про відповідальність за
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності» від 14.10.1994 року № 208/94-ВР
передбачено, що суб'єкти
містобудування, які є замовниками
будівництва об'єктів (у разі
провадження містобудівної діяльності),
або ті, що виконують функції замовника
і підрядника одночасно, несуть
відповідальність у вигляді штрафу за
виконання будівельних робіт без
реєстрації декларації про початок
виконання таких робіт, а також
наведення недостовірних даних у
зазначеній декларації на об'єктах I
категорії складності - у розмірі
вісімнадцяти мінімальних заробітних
плат.

Факт виконання будівельних робіт на
вищенаведеному об'єкті позивача без
реєстрації декларації про початок
виконання таких робіт достовірно
встановлено вищенаведеним актом, фото
фіксацією та не заперечується
позивачем.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи позивача про те, що
вищенаведений будинок є тимчасовою
спорудою у зв'язку з наступним.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від
01.07.2004 року № 1952-IV передбачено, що
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним
юридичним особам, міжнародним
організаціям, іноземним державам, а
також територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме право власності на нерухоме майно.

Статтею 28 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
передбачено, що тимчасова споруда
торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення для здійснення
підприємницької діяльності -
одноповерхова споруда, що
виготовляється з полегшених
конструкцій з урахуванням основних
вимог до споруд, визначених технічним
регламентом будівельних виробів,
будівель і споруд, і встановлюється
тимчасово, без улаштування фундаменту.

Отже, головним елементом малих
архітектурних форм є їх тимчасовість,
що не є ознакою нерухомого майна. Тобто,
малі архітектурні форми не є нерухомим
майном, а тому право власності на них
не підлягає державній реєстрації.

Право власності позивача на зазначений
пункт прокату пляжного інвентарю
зареєстровано, тобто зазначена споруда
є нерухомістю.

Окрім того, як зазначено в технічному
паспорті, вищенаведений будинок має
бутовий фундамент /а.с. 35/.

Колегія суддів, також, не приймає до
уваги доводи апелянта про те, що він не
отримував жодного документу за
наслідками перевірки, так як зазначене
твердження спростовується зворотними
повідомленнями про таке отримання /а.с.
32/.

З урахуванням вищенаведеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що рішення
відповідача про застосування до
позивача штрафних санкцій є
правомірним.

Однак, провадження у справі було
відкрито за позовом про скасування
лише рішення відповідача про
застосування до позивача штрафних
санкцій /а.с. 1/.

18 вересня 2013 року відповідачем було
подано заяву про збільшення позовних
вимог, шляхом заявлення додаткових
позовних вимог про скасування приписів
відповідача від 22 травня 2013 року №№ 125
та 237 /а.с. 80/.

Частиною 1 ст. 137 КАС України
передбачено, що ухвала суду, прийнята
за результатами розгляду питання про
прийняття заяви про зміну позовних
вимог, окремо не оскаржується.

Частиною 2 ст. 158 КАС України
передбачено, що судове рішення, яким
суд зупиняє чи закриває провадження у
справі, залишає позовну заяву без
розгляду або приймає рішення щодо
інших процесуальних дій, клопотань,
викладається у формі ухвали.

Матеріали справи не містять рішення
суду першої інстанції про прийняття
вищенаведеної заяви позивача. Тобто,
суд вирішив позовні вимоги,
провадження за якими не відкривалося,
що є суттєвим порушенням норм
процесуального законодавства.

Отже, колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про
необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог щодо скасування
вищенаведених приписів відповідача.

Пунктом 1 ст. 201 КАС України передбачено,
що підставами для зміни постанови або
ухвали суду першої інстанції є
правильне по суті вирішення справи чи
питання, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правильно вирішив дану справу по суті,
однак з помилковим застосуванням норм
процесуального права, внаслідок чого
його постанова підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 201, 205, 207 КАС
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Парс 32» -
задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 23 вересня
2013 року змінити, виклавши її
резолютивну частину в наступній
редакції: «В задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю «Парс 32» до інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Миколаївській області, за
участю прокурора Миколаївської
області про скасування постанови від 31
травня 2013 року № 79 - відмовити у повному
обсязі». В іншій частині постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 23 вересня
2013 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Постанова у повному обсязі
виготовлена 27 січня 2014 року

Головуючий
/Д.В.
Запорожан/

Судді
/Ю.В.
Яковлев/

/С.І. Жук/