Справа № 2а-905/489/12
Суддя: Коваль Р.Й.
Дата ухвалення: 2014-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 р.
м.Львів
№ 876/3438/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді суддів Коваля
Р.Й., Гуляка В.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційну скаргу Тишківської
сільської ради Городенківського
району Івано-Франківської області на
постанову Городенківського районного
суду Івано-Франківської області від 26
грудня 2012 року в адміністративній
справі № 905/2771/2012, провадження №
2а/905/489/2012, за позовом ОСОБА_4 до
Тишківської сільської ради
Городенківського району
Івано-Франківської області, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні
відповідача - ОСОБА_5, про скасування
рішення,

В С Т А Н О В И В :

01.11.2012 р. ОСОБА_4 звернулася до
Городенківського районного суду
Івано-Франківської області із вказаним
позовом та просила скасувати рішення
Тишківської сільської ради
Городенківського району
Івано-Франківської області від 18
жовтня 2012 року за № 264-10/2012 про відмову в
наданні їй земельної длянки площею 0,29
га в урочищі «Біля Шуби» в с.Тишківці,
для ведення особистого селянського
господарства.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
разом з рідною сестрою ОСОБА_6 вони
проживали однією сім'ю і користувалися
із 1964 року спірною земельною ділянкою,
яка була надана для ведення особистого
селянського господарства. Після смерті
сестри в 2001 році вона успадкувала все
майно, яке було оформлене як колгоспний
двір, та продовжила користуватись
земельними ділянками, які були надані
їм в користування, як членам
колгоспного двору, в тому числі й
спірною земельною ділянкою. Коли вона
звернулася із заявою до Тишківської
сільської ради з метою оформлення
документів на спірну земельну ділянку,
якою користувалась 48 років, то їй
відмовили в цьому, мотивуючи це тим, що
вона знаходиться на утриманні в
Тишківському стаціонарному відділенні
для постійного проживання для
одиноких, інвалідів та непрацездатних
громадян і не в змозі обробляти
земельну ділянку самостійно.

Постановою Городенківського районного
суду Івано-Франківської області від 26
грудня 2012 року позов задоволено.

Не погодившись із прийнятою
постановою, її оскаржила Тишківська
сільська рада Городенківського району
Івано-Франківської області, яка вважає,
що рішення суду першої інстанції
прийняте за невідповідності висновків
суду обставинам справи та з порушенням
норм матеріального права. Тому просила
скасувати постанову суду першої
інстанції.

Вимоги апеляційної скарги
обгрунтовано тим, що рішення сільської
ради винесене відповідно до вимог
законодавства, оскільки земельна
ділянка надавалась в користування не
позивачу, а її сестрі, яка померла, ще в
2001 році. Власником земельної ділянки є
територіальна громада села, але суд
безпідставно встановив
землекористувачем ОСОБА_6, яка за
станом здоров'я не може самостійно
обробляти земельну ділянку.

Особи, які беруть участь у справі, у
судове засідання не прибули, хоча вони
були належним чином повідомлені про
дату, час і місце судового засідання,
клопотань про розгляд справи за їх
участю не подали, тому відповідно до п.2
ч.1 ст.197 КАС України колегія суддів
вважає можливим здійснювати розгляд
справи у письмовому провадженні за
наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що дана
апеляційна скарга є безпідставна і не
належить до задоволення з наступних
міркувань.

Частиною другою статті 19 Конституції
України визначено, що органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до пункту 34 частини першої
статті 26 Закону України від 21.05.1997 р. №
280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в
Україні» вирішення відповідно до
закону питань регулювання земельних
відносин відноситься до виключної
компетенції сільських, селищних,
міських рад.

Повноваження органів виконавчої влади,
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, органів місцевого самоврядування
щодо передачі земельних ділянок у
власність або у користування визначені
статтею 122 Земельного кодексу України,
згідно із частиною першою якої
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 118 Земельного кодексу України
встановлено порядок безоплатної
приватизації земельних ділянок
громадянами, а статтею 123 Земельного
кодексу України - порядок надання
земельних ділянок державної або
комунальної власності у користування.

Згідно із положеннями вказаних статтей
підставами відмови у наданні дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки може
бути лише невідповідність місця
розташування земельної ділянки
вимогам законів, прийнятих відповідно
до них нормативно-правових актів, а
також генеральних планів населених
пунктів, іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Відмова органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
чи наданні земельної ділянки у
користування або залишення клопотання
без розгляду можуть бути оскаржені до
суду.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, позивач проживала
у колгоспному дворі в АДРЕСА_1 разом зі
своєю сестрою ОСОБА_6 та матір'ю ОСОБА_7
і вели разом спільне господарство.

Для ведення особистого селянського
господарства у 70-х роках минулого
століття господарству було виділено
земельну ділянку площею 0,29 га в урочищі
«Біля Шуби» по вул.Хмельницького в
с.Тишківці. Вказана земельна ділянка
використовувалася для вирощування
сільськогосподарських культур.

Після смерті ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та ОСОБА_6, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, позивач
прийняла спадщину і продовжила
користування, зокрема, вказаною
земельною ділянкою.

02.07.2012 року позивач звернулася до
Тишківської сільської ради із заявою
про надання дозволу на виготовлення
технічної документації для
приватизації земельних ділянок, в тому
числі й земельної ділянки площею 0,29 га,
яка знаходиться в урочищі «Шуба».

Проте, рішенням від 18.10.2012 р. за № 264-10/2012
Тишківська сільська рада відмовила
ОСОБА_4 у наданні вказаної земельної
ділянки щодо проведення
земельно-кадастрової інвентаризації
для ведення особистого селянського
господарства, так як ця ділянка була
надана ОСОБА_6, котра померла в 2001 році,
і на даний час ОСОБА_4 володіє іншими
земельними ділянками, котрі не в змозі
обробляти, так як вона знаходиться в
Тишківському стаціонарному відділенні
для постійного проживання для
одиноких, інвалідів і непрацездатних
громадян на повному державному
забезпеченні, і не в змозі самостійно
пересуватися.

Вказану земельну ділянку вирішено
надати для ведення особистого
селянського господарства як молодій
сім'ї мешканці с.Тишківці ОСОБА_5, яка
користується цією земельною ділянкою
три роки і у якої немає земельної
ділянки та земельного паю.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що Тишківська сільська рада
безпідставно відмовила позивачу у
наданні згоди на оформлення земельної
ділянки і надала її ОСОБА_5, оскільки
ОСОБА_4 добровільно не відмовлялась від
спірної земельної ділянки, якою
користувалась разом з сестрою, та
продовжила користуватись нею після
смерті сестри, а навпаки мала намір
оформити на неї право власності; дана
земельна ділянка не вилучалась у неї.
При цьому не має юридичного значення
той факт, що позивач не може обробляти
земельну ділянку самостійно, оскільки
вона вправі здати її в оренду або
наймати працівників для обробітку.

У спірних правовідносинах відповідач
не дотримався одного із принципів
земельного законодавства - невтручання
держави в здійснення громадянами,
юридичними особами та територіальними
громадами своїх прав щодо володіння,
користування і розпорядження землею,
крім випадків, передбачених законом
(п.«в» ч.1 ст.5 Земельного кодексу
України).

Колегія суддів апеляційного суду
вважає такі висновки суду першої
інстанції правомірними.

Відповідно до положень статті 141
Земельного кодексу України підставами
припинення права користування
земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у
випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних
організацій, державних чи комунальних
підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки
способами, які суперечать екологічним
вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за
цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного
податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності
на жилий будинок, будівлю або споруду,
які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у
спосіб, що суперечить вимогам охорони
культурної спадщини.

А підставами для примусового
припинення прав на земельну ділянку,
яке здійснюється у судовому порядку, є:

а) використання земельної ділянки не за
цільовим призначенням;

б) неусунення допущених порушень
законодавства (забруднення земель
радіоактивними і хімічними речовинами,
відходами, стічними водами,
забруднення земель
бактеріально-паразитичними і
карантинно-шкідливими організмами,
засмічення земель забороненими
рослинами, пошкодження і знищення
родючого шару ґрунту, об'єктів
інженерної інфраструктури
меліоративних систем, порушення
встановленого режиму використання
земель, що особливо охороняються, а
також використання земель способами,
які завдають шкоди здоров'ю населення)
в строки, встановлені вказівками
(приписами) центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері здійснення державного
нагляду (контролю) в агропромисловому
комплексі;

в) конфіскації земельної ділянки;

г) примусового відчуження земельної
ділянки з мотивів суспільної
необхідності;

ґ) примусового звернення стягнень на
земельну ділянку по зобов'язаннях
власника цієї земельної ділянки;

д) невідчуження земельної ділянки
іноземними особами та особами без
громадянства у встановлений строк у
випадках, визначених цим Кодексом
(стаття 143 Земельного кодексу України).

Статтею 149 Земельного кодексу України
визначено порядок вилучення земельних
ділянок, відповідно до якого земельні
ділянки, надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням органів державної
влади, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим та органів місцевого
самоврядування на підставі та в
порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок
провадиться за згодою
землекористувачів на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад
відповідно до їх повноважень.

Сільські, селищні, міські ради
вилучають земельні ділянки
комунальної власності відповідних
територіальних громад, які перебувають
у постійному користуванні, для всіх
потреб, крім особливо цінних земель,
які вилучаються (викупляються) ними з
урахуванням вимог статті 150 цього
Кодексу.

У разі незгоди землекористувача з
вилученням земельної ділянки питання
вирішується в судовому порядку (пункти
1, 2, 3, 10 вказаної статті).

Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється,
зокрема, шляхом визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, який є суб'єктом владних
повноважень, всупереч зазначеним
положенням Кодексу адміністративного
судочинства України, не довів
правомірності власних дій щодо
прийняття оскаржуваного рішення.

За наведених підстав доводи апелянта є
безпідставними та не грунтуються на
нормах чинного законодавства.

У відповідності до ст.159 КАС України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Статтею 200 КАС України передбачено, що
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Із урахуванням викладеного колегія
суддів вважає, що постанова суду першої
інстанції є законною, доводи
апеляційної скарги зроблених судом
першої інстанції висновків не
спростовують і при ухваленні
оскарженого судового рішення порушень
норм матеріального та процесуального
права ним допущено не було, тому
підстави для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198 п.1 ч.1, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Тишківської
сільської ради Городенківського
району Івано-Франківської області
залишити без задоволення, а постанову
Городенківського районного суду
Івано-Франківської області від 26
грудня 2012 року в адміністративній
справі № 905/2771/2012, провадження №
2а/905/489/2012, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі, та може бути оскаржена
у касаційному порядку шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
ухвалою законної сили.

Головуючий суддя Р.Й.
Коваль Р.Й. Коваль
Р.Й.Коваль Судді
В.В.Гуляк Н.М.Судова-Хомюк
Р.М. Шавель В.М.
Каралюсь ___________
____________