Справа № 826/20037/13-а
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Келеберди В.І. розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовом Приватного підприємства
"Кедр" до Державного реєстратора прав
на нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
Лазора І.В. про визнання бездіяльності
протиправною, скасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне підприємство «Кедр»
звернулось до суду з позовом до
державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
головного управління юстиції у м. Києві
Лазара І.В. про визнання протиправним
та скасування рішення від 21.08.2013 про
відмову у державній реєстрації права
власності позивача на нежитлове
приміщення, що розташоване за адресою:
м. Київ, вул. Рухівська, будинок 1-А, літ.
« 4Х»; визнання протиправною
бездіяльності в частині відмови в
державній реєстрації прав власності на
вказане майно; зобов'язання прийняти
рішення про державну реєстрацію права
власності позивача на вказане нерухоме
майно та внести відповідний запис до
Державного реєстру прав.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що позивачем було
подано всі документи необхідні для
проведення державної реєстрації права
приватної власності на нерухоме майно,
а відтак оскаржуване рішення є
протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач - Державний реєстратор прав
на нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
Лазор І.В. - явку уповноваженого
представника в судове засідання не
забезпечив, хоча був належним чином
повідомлений про час, дату та місце
судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у різі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що позивач не заперечував
проти продовження вирішення справи в
порядку письмового провадження,
відповідач належним чином
повідомлений про час, дату та місце
судового засідання в судове засідання
не прибув, а також з огляду на
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, суд прийшов до висновку
про доцільність розгляду справи в
порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Кедр»
02.08.2013 звернувся із заявою до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві про
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно нежитлові приміщення,
що розташоване за адресою: м. Київ, вул.
Рухівська, будинок 1-А, літ. « 4Х».

В подальшому, рішенням державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві Лазора
І.В. від 21.08.2013 №5179155 відмовлено у
державній реєстрації права власності
на вказане вище майно на підставі ст. 24
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", п. 16, 23 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України.

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що позивачу відмовлено у
державній реєстрації права власності
оскільки рішення Окружного
адміністративного суду м. Києва не
являється правовстановлюючим
документом, договір купівлі-продажу
від 2002 не підлягає державній
реєстрації у зв'язку з реконструкцією
приміщення від 2003 року.

Умови та порядок здійснення реєстрації
прав на нерухоме майно встановлені
Законом України "Про державну
реєстрацію речових прав на майно та їх
обмежень" від 01.07.2004 №IV та Постановою
Кабінету міністрів України від 22.06.2011 №
703 "Про затвердження Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно" (надалі по тексту
Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що
Державну реєстрацію прав шляхом
внесення записів до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно (далі -
Державний реєстр прав) проводять орган
державної реєстрації прав та нотаріус
як спеціальний суб'єкт, на якого
покладаються функції державного
реєстратора прав на нерухоме майно
(далі - нотаріус).

Орган державної реєстрації прав
проводить: державну реєстрацію права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно за місцем розташування
такого майна; державну реєстрацію
обтяжень речових прав на нерухоме
майно незалежно від місця розташування
такого майна; облік безхазяйного
нерухомого майна.

Якщо нерухоме майно розміщене в межах
території, на якій діє два і більше
органів державної реєстрації прав,
державна реєстрація права власності та
інших речових прав, облік безхазяйного
нерухомого майна проводяться одним з
таких органів, обраним заінтересованою
особою або уповноваженою нею особою
(далі - заявник). Нотаріус проводить
державну реєстрацію прав: реєстрація
яких проведена відповідно до
законодавства, що діяло на момент їх
виникнення, під час вчинення
нотаріальної дії з нерухомим майном,
об'єктом незавершеного будівництва
(нотаріус, яким вчиняється така дія); у
результаті вчинення нотаріальної дії з
нерухомим майном, об'єктом
незавершеного будівництва (нотаріус,
яким вчинено таку дію).

У відповідності до ст. 4 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень",
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1) право власності на нерухоме
майно; 2) право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; 3) інші речові права
відповідно до закону; 4) податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження. Речові права
на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2
і 3 частини першої цієї статті, є
похідними і реєструються після
державної реєстрації права власності
на таке майно. Право власності на
підприємство як єдиний майновий
комплекс, житловий будинок, будівлю,
споруду (їх окремі частини) може бути
зареєстровано незалежно від того, чи
зареєстровано право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розташовані. Право власності на
квартиру, житлове та нежитлове
приміщення може бути зареєстровано
незалежно від того, чи зареєстровано
право власності на житловий будинок,
будівлю, споруду (їх окремі частини), в
яких вони розташовані.

Підставою для проведення державної
реєстрації прав, згідно із ст. 19 Закону
№ 1952-IV, є Державна реєстрація прав
проводиться на підставі: 1) договорів,
укладених у порядку, встановленому
законом; 2) свідоцтв про право власності
на нерухоме майно, виданих відповідно
до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішень судів, що набрали законної сили;
6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою. Державна реєстрація обтяжень
здійснюється на підставі: 1)
встановленої законом заборони
користування та/або розпорядження
нерухомим майном; 2) рішень судів, що
набрали законної сили; 3) постанови
органів досудового слідства,
державного виконавця про накладення
арешту на нерухоме майно; 4) накладення
заборони на відчуження нерухомого
майна нотаріусом; 5) рішення органу
місцевого самоврядування про
віднесення об'єктів нерухомого майна
до застарілого житлового фонду; 6) інших
актів відповідних державних органів та
посадових осіб згідно із законом; 7)
договорів, укладених у порядку,
встановленому законом.

Відповідно до вимог пункту 7 Порядку,
для проведення державної реєстрації
прав заявник подає органові державної
реєстрації прав, нотаріусові заяву про
державну реєстрацію, форму та вимоги до
заповнення якої встановлює Мін'юст.
Заява про державну реєстрацію
подається щодо кожного об'єкта
нерухомого майна окремо. У разі коли
виникнення, перехід або припинення
права власності на житловий будинок,
будівлю або споруду відбувається
одночасно з виникненням, переходом або
припиненням у відповідної
заінтересованої особи речових прав на
земельну ділянку, на якій вони
розташовані, подається одна заява про
державну реєстрацію щодо таких
об'єктів.

Згідно п. 10 Порядку, заявник разом із
заявою про державну реєстрацію подає
органові державної реєстрації прав,
нотаріусові необхідні для такої
реєстрації документи, визначені цим
Порядком, їх копії, документ, що
підтверджує внесення плати за надання
витягу з Державного реєстру прав, та
документ про сплату державного мита. У
разі коли заінтересована особа
відповідно до закону звільнена від
сплати державного мита, плати за
надання витягу з Державного реєстру
прав, документ про сплату державного
мита та документ, що підтверджує
внесення плати за надання витягу з
Державного реєстру прав, не подаються.
Документи, необхідні для проведення
державної реєстрації, що подані з
порушенням вимог, установлених
законом, цим Порядком та іншими
нормативно-правовими актами, є
підставою для зупинення розгляду заяви
про державну реєстрацію або відмови в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, а не для відмови в прийнятті
заяви про державну реєстрацію. Орган
державної реєстрації прав, нотаріус не
приймає заяву про державну реєстрацію
у разі відсутності документа, що
підтверджує внесення плати за надання
витягу з Державного реєстру прав, та
документа про сплату державного мита,
крім випадку, передбаченого абзацом
другим цього пункту.

Відповідно до ст. 27 Порядку
Документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, є: 1) укладений в
установленому законом порядку договір,
предметом якого є нерухоме майно, права
щодо якого підлягають державній
реєстрації, або речове право на
нерухоме майно, чи його дублікат; 2)
свідоцтво про право власності на
частку в спільному майні подружжя в
разі смерті одного з подружжя, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 3) свідоцтво
про право на спадщину, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 4) свідоцтво
про придбання майна з прилюдних торгів
(аукціонів) та свідоцтво про придбання
майна з прилюдних торгів (аукціонів),
якщо прилюдні торги (аукціони) не
відбулися, видані нотаріусом, чи їх
дублікати; 5) свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане
державним реєстратором відповідно до
цього Порядку; 6) свідоцтво про право
власності, видане органом приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді; 7) свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, видане органом
місцевого самоврядування або місцевою
держадміністрацією до набрання
чинності цим Порядком; 8) рішення про
закріплення нерухомого майна на праві
оперативного управління чи
господарського відання, прийняте
власником нерухомого майна чи особою,
уповноваженою управляти таким майном;
9) державний акт на право власності на
земельну ділянку або на право
постійного користування земельною
ділянкою; 10) рішення суду, що набрало
законної сили, щодо права власності та
інших речових прав на нерухоме майно; 11)
ухвала суду про затвердження (визнання)
мирової угоди; 12) заповіт, яким
встановлено сервітут на нерухоме
майно; 13) закон, яким встановлено
сервітут на нерухоме майно; 14) рішення
уповноваженого законом органу
державної влади про повернення об'єкта
нерухомого майна релігійній
організації; 15) рішення власника майна,
уповноваженого ним органу про передачу
об'єкта нерухомого майна з державної у
комунальну власність чи з комунальної
у державну власність або з приватної у
державну чи комунальну власність; 16)
інші документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно відповідно до закону.

Згідно з п. 28 Порядку для проведення
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме майно
заявник, крім документів, що зазначені
у пункті 27 цього Порядку, подає копії
документів, що зазначені в пункті 9
цього Порядку (крім документа, що
посвідчує посадову особу органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування).

У разі подання документів
заінтересованою особою особисто така
особа, крім документів, що зазначені в
абзаці першому цього пункту, подає
копію реєстраційного номера облікової
картки платника податку згідно з
Державним реєстром фізичних осіб -
платників податків (далі -
реєстраційний номер облікової картки
платника податку), крім випадків, коли
фізична особа через свої релігійні або
інші переконання відмовляється від
прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податку,
офіційно повідомила про це відповідні
органи державної влади та має відмітку
в паспорті громадянина України.

У разі подання заяви про державну
реєстрацію уповноваженою особою, яка
діє від імені фізичної особи, така
особа, крім документів, що зазначені в
абзаці першому цього пункту, подає
копію документа, що посвідчує особу,
яку вона представляє, та копію
реєстраційного номера облікової
картки платника податку такої фізичної
особи, крім випадків, коли фізична
особа через свої релігійні або інші
переконання відмовляється від
прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податку,
офіційно повідомила про це відповідні
органи державної влади та має відмітку
в паспорті громадянина України.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем для реєстрації права
власності на вказане вище нерухоме
майно було подано технічний паспорт
виданий 22.05.2013, витяг з ЄДР виданий
02.08.2013, договір купівлі-продажу від
04.06.2002, довідку Головного управління
земельних ресурсів від 22.09.2013 №03-86/17254,
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 25.02.2013 по справі
№2а-17545/12/2670, повідомлення ВАТ
«Будівельно-монтажне управління
Київської ТЕЦ» видане 05.11.2012 №81.

Зі змісту договору від 04.06.2002
вбачається, що позивач купив
торговельний павільйон, що знаходиться
за адресою: м. Київ, вул.. Рухівська, 1-а,
який являє собою одноповерхову нежилу
будівлю загальною площею 323,8 кв.м., що
складається з приміщень: приміщення
№№1,3 площею відповідно 57,4 кв.м. та 114,8
кв.м. - разом 172,2 кв.м. побудова з легких
металевих конструкцій, з усіх боків та
по стелях обшито ДВП покрівля - із
асбоцементових листів. Приміщення №2, ;
загальною площею 151,6 кв.м. зі стінами з
цегли, оштукатуреними вапняно-цегляною
сумішшю, покрівля м'яка, виконана по
залізобетонним конструкціям.

За даним ВАТ «Будівельно-монтажного
управління ТЕЦ-6 павільйон був введений
в експлуатацію в 1979 році.

Відповідно до Доповнення від 06.06.2002 до
договору купівлі-продажу від 04.06.2002
вбачається, що позивач купив також і
навіс продовж тильної сторони,
загальною площею 66,6 кв.м. з легких
металевих конструкцій (каркас
металевий, одною стороною примикає до
тильної стіни приміщень торгового
павільйону, яка побудована з цегли, три
інші сторони обшиті по металевому
каркасу профілірованими металевими
листами).

З матеріалів справи вбачається та
позивачем не заперечується, що на
вказаному вище об'єкті було проведено
будівельно-ремонтні роботи вказаного
вище приміщення по укріпленню,
утепленню, оздобленню стін з частковою
зміною матеріалу стін будівлі по
діючому фундаменту.

Згідно Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності» Інспекцією
здійснюється прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів.

Відповідно до ст. 4 Закон України «Про
архітектурну діяльність» будівництво
включає в себе нове будівництво,
реконструкцію, реставрацію,
капітальний ремонт. У разі, якщо на
об'єкті будівництва виконувались
будівельні роботи, такий об'єкт має
бути прийнято в експлуатацію у
встановленому законодавством порядку.

Згідно ст. 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, що належать до I -
III категорій складності здійснюється
шляхом реєстрації Інспекцією
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації. Прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів, що
належать до IV і V категорій складності,
здійснюється на підставі акта
готовності об'єкта до експлуатації
шляхом видачі сертифіката.

З системного аналізу викладеного
вбачається, що позивачем відповідно до
договору купівлі-продажу було придбано
павільйон на навіс, проте як після
реконструкції позивач отримав
нежитлове приміщення, що складається з
фундаменту та цегляних стін, що на
думку суду потребує прийняття такого
об'єкту в експлуатацію.

Відповідно до технічного паспорту на
нежитловий будинок за адресою: м. Київ,
вул. Рухівська, будинок 1-А, літ. « 4Х» від
22.05.2013, таке приміщення має загальну
площу 388,2 кв.м. (основна 332,3, допоміжна
55.9кв.м.).

Вказаний технічний паспорт містить
відмітки, що дозвільна документація на
будівництво в БТІ не подана, об'єкт не
прийнятий в експлуатацію, документи
про присвоєння поштової адреси не
надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 1952-IV
якщо законодавством передбачено
прийняття в експлуатацію об'єкта
нерухомого майна, державна реєстрація
прав на такий об'єкт проводиться після
прийняття його в експлуатацію в
установленому законодавством порядку.

Отже, позивачем подано заяву на
реєстрацію права власності на об'єкт
нерухомого майна, який не прийнятий в
експлуатацію, що відповідно до ч. 2 ст. 5
Закону № 1952-IV є підставою для відмови у
державній реєстрації прав на такий
об'єкт.

У відповідності до п. 16 Порядку, за
результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію та документів,
необхідних для її проведення,
державний реєстратор приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або рішення про відмову в
такій реєстрації.

Відповідно до п. 23 Порядку, Державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень виключно за наявності підстав
для відмови в державній реєстрації
прав, що визначені у Законі України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно з п. 4 ст. 24 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень", у
державній реєстрації права може бути
відмовлено в разі, якщо подані
документи не відповідають вимогам,
встановленим цим Законом, або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують.

Відповідно до пункту 1 частини другої
статті 9 Закону державний реєстратор
прав на нерухоме майно (далі - державний
реєстратор) встановлює відповідність
заявлених прав і поданих документів
вимогам законодавства та відповідно до
пункту 4 частини першої статті 24 Закону
відмовляє у державній реєстрації прав,
якщо подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.

Отже, позивачем в порушення вимог
ч. 2 ст. 5 Закону № 1952-IV заяву на
реєстрацію права власності на об'єкт
нерухомого майна, який не прийнятий в
експлуатацію, що свідчить про
наявність у державного реєстратора
прав на нерухоме майно підстав для
відмови у державній реєстрації права
власності на нерухоме майно в порядку
статті 24 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень".

Щодо посилання позивача на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 25.02.2013 по справі
№2а-17545/12/2670, якою задоволено позовні
вимоги ПП «Кедр» та визнано
протиправною бездіяльність КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
в частині відмови ПП «Кедр» в державній
реєстрації права власності на нерухоме
майно - нежиле приміщення торгівельний
павільйон (магазин - кафе) розміщений за
адресою: м. Київ, вул.. Рухівська, 1а, літ
« 4х» введений в експлуатацію в грудні
1979 року і придбаний ПП «Кедр» на
підставі договору купівлі-продажу від
04.06.2002 у ВАТ «Будівельно-монтажне
управління ТЕЦ-6», загальна площа якого
складає 388,2 кв.м., з них основна площа
приміщень 332,3 кв.м., допоміжна 55,9 кв.м.,
суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих
положень Закону України від 11 лютого 2010
року № 1878-VI «Про внесення змін до
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» до 01 січня 2013 року
державна реєстрація права власності та
права користування (сервітут) на
об'єкти нерухомого майна, розташовані
на земельних ділянках; права
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; права власності на
об'єкти незавершеного будівництва, а
також облік безхазяйного нерухомого
майна, довірче управління нерухомим
майном проводиться реєстраторами бюро
технічної інвентаризації, створеними
до набрання чинності цим Законом та
підключеним до Реєстру прав власності
на нерухоме майно.

Отже, з 01 січня 2013 року у КП «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна» відсутні
повноваження стосовно реєстрації
речових прав.

З указаної дати зазначені повноваження
виконуються спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади з
питань державної реєстрації прав -
Державною реєстраційною службою
України та її територіальними
органами. Згідно зі ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі вибуття або зміни сторони чи
третьої особи у відносинах, щодо яких
виник спір, суд допускає на будь-якій
стадії адміністративного процесу
заміну відповідної сторони чи третьої
особи її правонаступником. Усі дії
вчинені в адміністративному процесі до
вступу правонаступника, обов'язкові
для нього в такій самій мірі, у якій
вони були б обов'язкові для особи, яку
він замінив.

Державна реєстраційна служба України
та її територіальні органи не є
правонаступником КП «Київське міське
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна», отже згадувана
постанова не є обов'язковою для
відповідача.

В частині позовних вимог щодо
зобов'язання провести реєстраційні
дії на підставі документів, які були
надані позивачем суд зазначає
наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R
(80) 2 Комітету Міністрів державам-членам
стосовно реалізації адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень від 11.03.1980 під дискреційним
повноваженням слід розуміти
повноваження, яке адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання вимог права,
інакше було б порушено принцип
розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - єдиним критерієм
здійснення правосуддя є право. Тому
завданням адміністративного
судочинства завжди є контроль
легальності. Перевірка доцільності
переступає компетенцію
адміністративного суду і виходить за
межі завдання адміністративного
судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням
суд розуміє таке повноваження, яке
надає певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
які визначені законом,
адміністративний орган має можливість
самостійно (на власний розсуд) вибрати
один з кількох варіантів рішення.

За таких обставин, Суд приходить до
висновку про необґрунтованість та
безпідставність позовних вимог в цій
частині, а відтак, відсутність підстав
для їх задоволення.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Зважаючи на вищенаведене, виходячи з
наявних матеріалів справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача не підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 11, 69, 70, 71, 158-163, 172, 177, 179 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Згідно ст.ст. 185-186 КАС України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі мають право оскаржити в
апеляційному порядку Постанову
повністю або частково. Скарга про
апеляційне оскарження подається
протягом 10 днів з дня проголошення,
скарга подається до апеляційного суду
через суд першої інстанції.

Згідно ст. 254 КАС України Постанова,
якщо інше не встановлено КАС України,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги.

Суддя
В.І. Келеберда