Справа № 815/3586/13-а
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2014-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/3586/13-а

Категорія: 8.3.1 Головуючий в 1 інстанції:
Соколенко О. М.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Зуєвої Л.Є., Лук'янчук О.В.,

при секретарі Берекет Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 22 липня 2013
року по справі за адміністративним
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Джерман-Автоцентр"
до Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Одеси Головного
управління Міндоходів в Одеській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2013 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом посилаючись
на те, що державною податковою
інспекцією у Київському районі м. Одеси
проведено документальну невиїзну
перевірку ТОВ "Джерман-Автоцентр" з
питань своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати податку
на прибуток та податку на додану
вартість при здійсненні
фінансово-господарських операцій з ТОВ
"Дормашавто" () за
податковий період: вересень 2010 року. За
результатами даної перевірки
відповідачем складено акт перевірки
від 28.11.2012 року №2360/22-34/26054401/125, яким
встановлено порушення позивачем: п.5.1,
п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст. 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", в результаті чого ТОВ
"Джерман-Автоцентр" занижено податок на
прибуток, що підлягає нарахуванню в
розмірі 10416,00 грн., у т.ч. по періодах: 3
квартал 2010 року - в розмірі 10416 грн.;
п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.1 ст.4, п.п.7.2.1 п.7.2,
п.п.7.4.1, п.п.7.4.4, п.п.7.4.5 п.7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого
встановлено заниження суми податку на
додану вартість, яка підлягає
нарахуванню та сплаті до бюджету за
підсумками поточного звітного
(податкового) періоду всього в сумі 8333
грн., у т.ч.: вересень 2010 року у розмірі
8333 грн. На підставі вказаного акту
перевірки відповідачем прийняті:
податкове повідомлення-рішення від
15.01.2013р. № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 10416,25 грн., у т.ч. за
основним платежем у розмірі 8333 грн. та
на 2083,25 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями та податкове
повідомлення-рішення від 15.01.2013р.
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на загальну суму
13020 грн., у т.ч. за основним платежем - у
розмірі 10416 грн. та на 2604 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.
Позивач вважає прийняті відповідачем
податкові повідомлення-рішення
незаконними, необґрунтованими та
такими, що підлягають скасуванню, з
наступних підстав.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 22 липня 2013
року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням
по справі, відповідач надав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанцій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове судове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Особи, що беруть участь у справі, про
дату, час і місце судового розгляду
були сповіщені належним чином
відповідно до ст. 34-39 КАС України, в
судове засідання не з'явились,
враховуючи що, в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що товариство з
обмеженою відповідальністю
"Джерман-Автоцентр" зареєстровано як
юридична особа виконавчим комітетом
Одеської міської ради 10.09.2001 року із
подальшою перереєстрацію, що
підтверджується свідоцтвом про
державну реєстрацію юридичної особи
серії А00 № 250281 та довідкою АА № 802523 з
ЄДРПОУ, копії яких наявні в матеріалах
справи (а.с.20,21).

Станом на момент проведення перевірки
позивач перебував на обліку в
державній податковій інспекції у
Київському районі м. Одеси, та у період,
за який проводилась перевірка, TOB
"Джерман-Автоцентр" було зареєстровано,
зокрема, платником податку на додану
вартість згідно свідоцтва від 17.08.2004
№22460405 про реєстрацію платника податку
на додану вартість та платником
податку на прибуток, що
підтверджується п. 2.4. акту перевірки, і
не заперечувалось сторонами по справі.

Як вбачається з матеріалів справи,
28.11.2012 року на підставі виданого ДПІ у
Київському районі м. Одеси Одеської
області ДПС наказу від 28.11.2012р. №702-п
(а.с.22,100), ДПІ у Київському районі м.
Одеси Одеської області ДПС згідно із
п.п.78.1.1, п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78, п.79.1, п.79.2 ст.79
Податкового Кодексу України проведена
документальна невиїзна перевірка
товариства з обмеженою
відповідальністю "Джерман-Автоцентр"
() з питань своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податку на прибуток та податку
на додану вартість при здійсненні
фінансово-господарських операцій з ТОВ
"Дормашавто" () за період:
вересень 2010 року.

За результатами вказаної перевірки ДПІ
у Київському районі м. Одеси складено
акт від 28.11.2012р. №2360/22-34/26054401/125 (а.с.25-38),
яким встановлено порушення позивачем:
п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», в результаті чого ТОВ
"Джерман-Автоцентр" ()
занижено податок на прибуток, що
підлягає нарахуванню в розмірі 10416 грн.,
у т.ч. по періодах: 3 квартал 2010 року - в
розмірі 10416 грн.; п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.1 ст.4,
п.п.7.2.1 п.7.2, п.п.7.4.1, п.п.7.4.4, п.п.7.4.5 п.7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого
встановлено заниження суми податку на
додану вартість, яка підлягає
нарахуванню та сплаті до бюджету за
підсумками поточного звітного
(податкового) періоду всього в розмірі
8333 грн., у т.ч.: вересень 2010 року - в
розмірі 8333 грн. Також, у висновках акту
зазначено, що проведеною перевіркою не
підтверджено реальність здійснення
фінансово-господарських операцій ТОВ
"Джерман-Автоцентр" з суб'єктом
господарювання - ТОВ "Дормашавто" за
період: вересень 2010 року. Разом з цим, як
додаток до акту перевірки,
перевіряючими складено розрахунок
застосування штрафних санкцій (а.с.39).

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем прийняті: податкове
повідомлення-рішення від 15.01.2013р. №
(а.с.40), яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на загальну суму
10416,25 грн., у т.ч. за основним платежем - у
розмірі 8333 грн. та на 2083,25 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями та
податкове повідомлення-рішення від
15.01.2013р. № (а.с.41), яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток підприємств на
загальну суму 13020 грн., у т.ч. за основним
платежем - у розмірі 10416 грн. та на 2604
грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Не погодившись із вказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач оскаржив їх до ДПС в Одеській
області від 08.02.2013 р. №321 (а.с.46-53), за
результатами розгляду скарги прийнято
рішення від 08.04.2013 р. № 775/10/10-2007 про
результати розгляду первинної скарги,
яким скаргу товариства залишено без
задоволення, а оскаржувані податкові
повідомлення-рішення - без змін (а.с.54-59).

Приймаючи судове рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що
матеріалами справи підтверджено
реальність господарської діяльності
між позивачем та ТОВ "Дормашавто" і
правомірність віднесення позивачем
спірних сум до податкового кредиту з
податку на додану вартість та до складу
валових витрат, відповідно до
первинних бухгалтерських документів.

Судова колегія погоджується з таким
висновком з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.32 ст. 1 Закону України
від 28.12.94 N 334/94-ВР "Про оподаткування
прибутку підприємства" господарська
діяльність - будь-яка діяльність особи,
спрямована на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою. Під
безпосередньою участю слід розуміти
зазначену діяльність особи через свої
постійні представництва, філії,
відділення, інші відокремлені
підрозділи, а також через довірену
особу, агента або будь-яку іншу особу,
яка діє від імені та на користь першої
особи.

Згідно з нормами п. 5.1 ст. 5 цього Закону
валовими витратами виробництва та
обігу визнано суму будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5
зазначеного Закону передбачено, що до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії, з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону N
334/94-ВР датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу) вважається дата,
яка припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
списання коштів з банківських рахунків
платника податку на оплату товарів
(робіт, послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку; або дата оприбуткування
платником податку товарів, а для робіт
(послуг) - дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг).

Відповідно до ст. 8 зазначеного Закону
можливо додатково зменшити валовий
дохід виключно на суми витрат, які
підлягають амортизації і не
перевищують розмір амортизаційних
відрахувань, нарахованих шляхом
застосування норм амортизації до
балансової вартості груп основних
фондів, лише у випадку ведення
бухгалтерського обліку балансової
вартості груп основних фондів
відповідно до Порядку, який
встановлюється Міністерством фінансів
України.

Слід зазначити, що п. 5.10 ст. 5 Закону N
334/94-ВР заборонено установлення
додаткових обмежень щодо віднесення
витрат до складу валових, крім тих, що
зазначені в цьому Законі.

Тобто, норми Закону N 334/94-ВР
передбачають як підставу для не
включення до валових витрат лише
випадок повної відсутності будь-яких
розрахункових, платіжних та інших
документів, а тому і неможливість
віднесення до складу валових витрат
підприємства сум, не підтверджених
будь-якими документами взагалі.

Судом першої інстанції встановлена
наявність у позивача належно
оформлених документів, отриманих від
ТОВ "Дормашавто" які відповідно до
Закону N 334/94-ВР необхідні для
формування валових витрат, та
обумовленість останніх цілям
господарського характеру.

Також, аналіз норм Закону України від
03.04.97 N 168/97-ВР "Про податок на додану
вартість" (втратив чинність 01.01.2011) дає
підстави зробити висновок, що
наявність у платника податків виданої
йому продавцем товару (послуг)
податкової накладної, оформленої з
дотриманням вимог чинного
законодавства, є достатньою підставою
для визначення податкового кредиту.

Судом першої інстанції встановлено, що
керуючись положенням пп. 7.4, пп. 7.5
Закону N 168/97-ВР, позивачем було
сформовано податковий кредит на
підставі виданих
контрагентами-продавцями податкових
накладних.

Підставою для відмови у праві на
податковий кредит та праві на
отримання бюджетного відшкодування
може слугувати лише встановлення в
ході судового розгляду факту
узгодженості дій платника податків з
недобросовісними постачальниками з
метою незаконного отримання
податкових вигод або його обізнаності
з такими діями постачальників чи
сприяння ухиленню постачальниками
товару від виконання податкових
зобов'язань. При цьому такі висновки не
можуть ґрунтуватися на припущеннях, а
можуть ґрунтуватися лише на належних,
достатніх, одержаних з дотриманням
закону доказах.

Крім того, з аналізу норм Закону N 168/97-ВР
вбачається, що покупець не може нести
відповідальність ні за сплату податків
продавцями, ні за можливу
недостовірність відомостей про них,
наведених у відповідному реєстрі, а
визначальним фактором для формування
податкового кредиту платником ПДВ є
рух товарів (послуг) в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності такої особи - платника
податку та наявність у платника
податків виданої йому продавцем товару
податкової накладної, оформленої з
дотриманням вимог чинного
законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем на підтвердження
обґрунтованості віднесення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість за перевіряємий період
та включення спірних сум до валових
витрат підприємства, були надані
отримані від його контрагента належним
чином оформлена податкова накладна,
акт виконаних робіт,
товарно-транспортні накладні та інші
супутні бухгалтерські та первинні
документи, відповідно до договору
перевезення вантажів. Крім того, як
встановлено судом, позивачем суми ПДВ
були включені до складу податкового
кредиту у тому звітному періоді, в
якому була отримана податкова
накладна, що також підтверджується
реєстром отриманих та виданих
податкових накладних.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

За обставин, які склалися у даній
справі, визначенню правочину як такого,
що є нікчемний, повинен передувати або
вирок суду про притягнення учасника
(учасників) такого правочину до
кримінальної відповідальності, який би
набрав законної сили, або рішення суду
про визнання правочину недійсним.
Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
відповідачем таких доказів надано не
було.

На підставі вищевикладеного колегія
суддів апеляційної інстанції вважає,
що постанова Одеського окружного
адміністративного суду ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді всіх обставин справи, які
мають значення для вирішення спору,
відповідає нормам матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновку суду першої інстанції,
викладених у зазначеній постанові, у
зв'язку з чим підстав для її скасування
не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
судове рішення - без змін, якщо судом
першої інстанції правильно
встановлено обставини справи та
ухвалено судове рішення з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області -
залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 22 липня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів.

Головуюча суддя:
Шевчук О.А.

Суддя:
Зуєва Л.Є.

Суддя:
Лук'янчук О.В.