Справа № 826/12340/13-а
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2014-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 січня 2014 року
м.
Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Василенка Я.М.,

суддів
Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі
Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 13.11.2013 у справі за
адміністративним позовом дочірнього
підприємства «Маркет-Плазо» до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень рішень,-

В С Т А Н О В И В:

ДП «Маркет-Плазо» звернулось до суду
першої інстанції з позовом, в якому
просило: визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників від 14.06.2013 №,
№, №.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
13.11.2013 позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним вище
судовим рішенням відповідач звернувся
із апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову, як
таку, що постановлена із порушенням
норм матеріального і процесуального
права, та ухвалити нову постанову, якою
у задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
Окружною державною податковою службою
- Центральним офісом з обслуговування
великих платників податків
(правонаступником якої є
Міжрегіональне головне управління
Міндоходів - Центральний офіс з
обслуговування великих платників) на
підставі направлень від 19.04.2013 № 402, №404
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку ДП «Маркет-Плазо» () з питань правильності
визначення, повноти нарахування та
достовірності сплати податку на додану
вартість та податку на прибуток
підприємства по
фінансово-господарським відносинам з
ТОВ «Сан-Кор Трейд» () за
період з 01.07.2011 по 31.12.2012.

За результатами проведеної перевірки
складено акт від 24.05.2013 № 597/39-10/32251573,
яким встановлено порушення позивачем
вимог:

- пункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, пункту
44.1 статті 44, пунктів 138.1, 138.2, 138.6 статті
138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України, в
результаті чого ДП «Маркет-Плазо»
занижено податок на прибуток в сумі
2062605,00 грн., у тому числі: за ІІІ квартал
2011 року - 422221,00 грн., за ІV квартал 2011 року
- 1640384,00 грн.;

- пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, в
результаті чого ДП «Маркет-Плазо»
занижено податок на додану вартість, що
підлягає сплаті до бюджету, в сумі
1367515,00 грн., у тому числі: за липень 2011
року - 218040,00 грн., за жовтень 2011 року -
560308,00 грн., за січень 2012 року - 589167,00 грн.

ДП «Маркет-Плазо» подано до
податкового органу письмові
заперечення від 04.06.2013 № 04/0 на акт
перевірки від 24.05.2013 № 597/39-10/32251573, за
результати розгляду яких відповідачем
висновки, викладені в акті перевірки,
залишено без змін.

14.06.2013 на підставі акту перевірки
Міжрегіональним головним управлінням
Міндоходів - Центральним офісом з
обслуговування великих платників
прийнято наступні податкові
повідомлення-рішення:

- № , яким згідно з пунктом 54.3
статті 54 та пунктом 58.1 статті 58 глави 4
розділу ІІ Податкового кодексу України
та пунктом 123.1 статті 123 глави 11 розділу
ІІ Податкового кодексу України за
порушення пункту 14.1.27 пункту 14.1 статті
14, пункту 44.1 статті 44, пунктів 138.1, 138.2,
138.6 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
ДП «Маркет-Плазо» зменшено суму
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток у
розмірі 1157292,00 грн.;

- № , яким згідно з пунктом 54.3
статті 54 глави 4 розділу ІІ Податкового
кодексу України за порушення пункту
14.1.27 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1
статті 44, пунктів 138.1, 138.2, 138.6 статті 138,
підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України ДП
«Маркет-Плазо» збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств в
загальному розмірі 2062605,00 грн., в тому
числі: за основним платежем - в розмірі 2
062 605, 00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - в розмірі 0, 00 грн.;

- № , яким згідно з пунктом 54.3
статті 54 та пунктом 58.1 статті 58 глави 4
розділу ІІ Податкового кодексу України
та пунктом 123.1 статті 123 глави 11 розділу
ІІ Податкового кодексу України за
порушення пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України ДП
«Маркет-Плазо» збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в загальному розмірі 2
051 272, 50 грн., в тому числі: за основним
платежем - в розмірі 1 367 515, 00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - в
розмірі 6 83 757, 50 грн.

ДП «Маркет-Плазо» оскаржено вказані
вище податкові повідомлення-рішення в
адміністративному порядку до
Міністерства доходів і зборів України.

Рішенням Міністерства доходів і зборів
України від 17.07.2013 № 7138/6/99-99-10-01-15
податкові повідомлення-рішення
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників від
14.06.2013 № , № , № ,
залишено без змін, скаргу ДП
«Маркет-Плазо» залишено без
задоволення.

Суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що оскільки формування
податкового кредиту за господарськими
операціями підтверджено первинною
документацією, господарські операції
були реальними, у зв'язку з чим є
підстави для скасування спірних
податкових повідомлень-рішень.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що
відповідач діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
законодавством України. Податкові
повідомлення-рішення є обґрунтованими,
оскільки у ході перевірки встановлено
порушення вимог податкового
законодавства, що свідчить про
заниження позивачем грошових
зобов'язань.

Колегія суддів не погоджується з
рішенням суду першої інстанції та
вважає доводи апелянта обгрунтованими,
враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи у
перевіряємий період ДП «Маркет-Плазо»
мало фінансово-господарські
взаємовідносини з ТОВ «Сан-Кор Трейд»,
за результатами яких позивачем
відповідні суми грошових коштів
включено до податкового кредиту та
валових витрат.

На підтвердження правомірності
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість та
формування валових витрат позивачем
надані договори купівлі-продажу,
укладені між ТОВ «Сан-Кор Трейд»
(продавець) та ДП «Маркет Плазо»
(покупець) від 28.1.2011 № 597, від 15.07.2011 № 688,
від 01.07.2011 № 621.

Відповідно до умов вказаних договорів
продавець продає і зобов'язується
поставити, а покупець купив та
зобов'язується прийняти та оплатити
горіх грецький без шкарлупи (ядро
горіха), урожаю 2010, в кількості 60 тонн,
яйця 1 категорії в гофроящику (360 штук в
ящику), в кількості 132 480 десятків +/- 10%,
насіння гарбузове, продовольче, врожаю
2010 року за ціною 23 000, 00 грн. в кількості
36,0 +/- 10% тонн.

На підтвердження виконання вказаних
договорів позивачем надано додаткові
угоди від 30.06.2011 № 1, від 29.09.2011 № 2, від
05.12.2011 № 3, видаткові та податкові
накладні, акти прийому-передачі товару,
платіжні доручення.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та
послуг;придбання (будівництво,
спорудження, створення) необоротних
активів, у тому числі при їх ввезенні на
митну територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України;
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 199.1 ст. 199 ПК України у разі
якщо придбані та/або виготовлені
товари/послуги частково
використовуються в оподатковуваних
операціях, а частково - ні, до сум
податку, які платник має право віднести
до податкового кредиту, включається та
частка сплаченого (нарахованого)
податку під час їх придбання або
виготовлення, яка відповідає частці
використання таких товарів/послуг в
оподатковуваних операціях.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до п. 198.6 ст. 198 ПК України не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Законом України «Про бухгалтерський
обік та фінансову звітність в Україні»
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Таким чином, враховуючи викладені
законодавчі норми, для підтвердження
включення до складу податкового
кредиту сум податку, сплачених у складі
ціни за придбаний товар (роботи,
послуги), необхідні первинні документи
(податкові накладні, видаткові
накладні, акти здачі-прийняття товару
тощо), оформлені відповідно до вимог
Закону України «Про бухгалтерській
облік та фінансову звітність в
Україні».

Закон України «Про бухгалтерській
облік та фінансову звітність в
Україні» (далі - Закон) поширюється на
всіх юридичних осіб, створених
відповідно до законодавства України,
незалежно від їх
організаційно-правових форм і форм
власності, а також на представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством (ст. 2).

Частиною 2 ст. 3 Закону визначено, що
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16
вищевказаного Положення,
забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать законодавчим та
нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили
і доказовості, первинні документи
повинні бути складені відповідно до
вимог чинного законодавства та не
порушувати публічний порядок,
встановлений Законом України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

Колегія суддів звертає увагу, що
враховуючи предмет поставок,
призначення його для споживання,
беручи до уваги характер та обсяги
поставок позивачем протиправно не
надано ні до перевірки, ні до суду
первинних документів на підтвердження
походження, якості товару, а також
порядку його транспортування та
зберігання.

відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України № 363 від 14.10.1997,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно із пп. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
правил основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом передається
перевізнику.

Таким чином, товарно-транспортна
накладна належить до первинної
транспортної документації,
застосування якої для всіх суб'єктів
господарської діяльності незалежно
від форм власності є обов'язковим, що
підтверджується законодавчо та
судовою практикою, зокрема, в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 27.05.2013 у справі № К/800/7365/13.

Однак, позивачем не надано жодної
товарно-транспортної накладної, що дає
підстави встановити відсутність
фактичного перевезення, відвантаження,
отримання товару, окрім того неможливо
встановити факт надходження товару на
склади, а також осіб, які відвантажили
та прийняли товар.

Посилання позивача на наявність
договору комісії з TOB «Ріад» не є
підставою для ненадання
товарно-транспортних накладних та
інших транспортних документів, що
підтвердили б наявність, порядок
транспортування і зберігання
закупленого товару.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону
України «Про карантин рослин» особи,
які здійснюють господарську
діяльність, пов'язану з виробництвом,
переробкою, зберіганням,
транспортуванням, торгівлею рослинами
і рослинними продуктами, зобов'язані:
виконувати фітосанітарні правила та
здійснювати фітосанітарні заходи;
виконувати розпорядження органів
Державної служби з карантину рослин
України щодо проведення відповідних
карантинних заходів; зареєструватися у
відповідній інспекції з карантину
рослин, якщо це вимагається згідно із
статтею 27 цього Закону.

Наказом Міністерства аграрної
політики України «Про затвердження
Фітосанітарних правил ввезення з-за
кордону, перевезення в межах, країни,
транзиту, експорту, порядку переробки
та реалізації підкарантинних
матеріалів» від 23.08.2005 № 414,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України від 29.09.2005 за №1121/11401,
визначається порядок перевезення
підкарантинних матеріалів в межах
країни.

Згідно з п. 5.1 зазначених Правил
перевезення підкарантинних матеріалів
в межах України здійснюється у
супроводі карантинного сертифіката, що
видається органами Державної служби з
карантину рослин України, який
засвідчує карантинний стан рослин і
рослинних продуктів, визначає маршрут,
умови перевезення і використання їх,
тари та упаковки цих матеріалів.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України «Про деякі питання
реалізації Закону України «Про
карантин рослин» від 12.05.2007 №705 горіх,
насіння гарбузове (в даному випадку
позивачем було укладено договори з
контрагентами про закупівлю цих
товарів) включено до переліку
підкарантинних матеріалів і об'єктів -
код згідно з УКТЗЕД - 0801,0802,1404.

Таким чином, перевезення вищевказаних
товарів в межах України здійснюється
виключно у супроводі карантинного
сертифіката, що видається органами
державної служби з карантину рослин
України, та який засвідчує карантинний
стан рослин і рослинних продуктів,
визначає маршрут, умови перевезення і
використання їх, тари та їх упаковку.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів зазначає, що на виконання
укладених договорів на здійснення
поставки зернових культур між
позивачем та його контрагентом мав
бути в наявності карантинний
сертифікат. Як вбачається з матеріалів
перевірки останній у позивача
відсутній.

Крім того, на підставі наданих
позивачем документів неможливо
встановити факт реальності та
законності зберігання товару на
складах, оскільки під час зберігання
товару не укладались договори
зберігання, в тому числі складського
зберігання.

Позивачем не надано жодного документу
щодо засвідчення якісних
характеристик товару, хоча укладеними
між позивачем та контрагентом
договорами вищевказані умови
передбачені (п.1.4 договору № 597 від
28.01.2011, п.1.4 договору № 688 від 15.07.2011).

При цьому, позивачем не заперечувався
факт необхідності обов'язкової
наявності документів щодо якості
товару та його сертифікації, оскільки
вказані документи були в подальшому
оформлені комісіонером для ДП
«Маркет-Плазо» з метою експорту
товарів. Позивач не навів аргументів
неподання таких документів по
взаємовідносинах з TOB «Сан-Кор Трейд».

Колегія суддів вважає, що позивачем не
доведено факт реального виконання умов
договору, що надало б йому право на
формування податкового кредиту з
огляду на наступне.

Згідно з ст. 207 Господарського кодексу
України, господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Наведену норму слід застосовувати з
урахуванням того, що відповідно до ст.
228 ЦК України правочин, учинений з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
водночас є таким, що порушує публічний
порядок, а отже, - нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Такий правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст.
216).

Санкції застосовуються за вчинення
правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства. Разом із тим, за змістом
частини 1 статті 208 ГК застосування цих
санкцій можливе не за сам факт
укладення зазначеної угоди, а лише в
разі виконання правочину хоча б однією
стороною. Санкції, встановлені
частиною 1 статті 208 ГК, не можуть
застосовуватися за сам факт несплати
податків (зборів, інших обов'язкових
платежів), зокрема однією зі сторін
договору, що є самостійним
правопорушенням. Для застосування
санкцій, передбачених частиною 1 статті
208 цього Кодексу, необхідним є умисел на
укладення угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства.

Колегія суддів приходить до висновку,
що фінансово-господарська діяльність
контрагента позивача здійснювалась
ним поза межами правового поля, а
укладені ним правочини (договори) є
такими, що вчиненні без мети настання
реальних наслідків, а тому недійсність
договорів, укладених між позивачем та
ТОВ «Сан-Кор Трейд», не потребує
доведення в силу їх нікчемності.
Колегія суддів не приймає до уваги
доводи позивача про те, що договори не
визнавалися недійсними в судовому
порядку, оскільки в даному випадку,
визнання таких правочинів недійсними
судом не вимагається.

Як зазначено у постанові Верховного
Суду України від 07.02.2012 № 21-425во10,
наявність у позивача податкових
накладних, виданих контрагентом, за
умови встановлення судом факту
нездійснення самої господарської
операції, не є підставою для віднесення
зазначених у цих накладних сум до
податкового кредиту.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції прийняте рішення з
порушенням норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Позивач не надав до суду належних
доказів, що б підтверджували факт
протиправності рішення суду першої
інстанції, а відповідач, як суб'єкт
владних повноважень - довів
правомірність своїх дій.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202
КАС України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції вирішив скасувати її та
ухвалити нове рішення, оскільки судом
першої інстанції порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС
України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 13.11.2013 - скасувати та
ухвалити нову постанову, якою у
задоволенні позовних вимог дочірнього
підприємства «Маркет-Плазо» до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень рішень
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку та строки,
встановлені статтею 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:

Василенко Я.М.

Судді:

Кузьменко В.В.

Шурко
О.І.

Повний текст постанови виготовлений
27.01.2014.

Головуючий суддя

Василенко Я.М.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.